VDSS Sodba Pdp 53/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-05-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

DELOVNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing - neenaka obravnava - diskriminacija

Po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje je bila delitev zadev med tožnico in druge državne pravobranilce izvedena na podlagi pravil, ki so temeljila na Državnopravobranilskem redu, in ki so bila enaka za vse državne pravobranilce. Delitev se je izvedla po vrstnem redu prispelih zadev, glede na vrsto zadeve in ob upoštevanju šifranta državnih pravobranilcev. Do odstopanj je prihajalo, če so državni pravobranilci predhodno že obravnavali zadevo, če so imeli posamezni državni pravobranilci ustavljen pripad ali če je bila z odredbo generalnega državnega pravobranilca določena zadeva dodeljena določenemu državnemu pravobranilcu ali več njim. Bistveno je, da tožena stranka tožnici spisov ni dodeljevala mimo vzpostavljenih pravil in drugače, kot je veljalo za druge državne pravobranilce, z namenom doseči večjo obremenjenost tožnice.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je tožnica v delo prejemala težje spise. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi prič ugotovilo, da na vpisniku pri dodeljevanju zadev tožnici niso imeli nobenih navodil. Sodišče v izvedenih dokazih ni imelo podlage za ugotovitev, da se je želelo tožnico dodatno obremeniti s težjimi spisi, tudi ne z odredbami generalnega državnega pravobranilca o predodeljevanju zadev.

Ne drži pritožbeni očitek, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb tožnice glede pravil za dodeljevanje zveznih spisov. Med seboj povezane spise je generalni državni pravobranilec lahko dodelil enemu ali več državnim pravobranilcem. Gre za odraz organizacije dela, ki ne more predstavljati trpinčenja tožnice. To, da je včasih prihajalo do odstopa od tega pravila, ni bilo posledica šikaniranja tožnice, ampak pomanjkljivega beleženja ključnih besed pri posameznih zadevah v vpisniku, o čemer je izpovedala vpisničarka.

Vpogled delodajalca v spis za potrebe zaključevanja spisov, da se preverijo roki oziroma preveri, ali je treba opraviti kakšno drugo procesno dejanje, ne predstavlja nezakonitega nadzora nad delom tožnice, ampak zgolj zagotavljanje tekočega dela.

Tudi ne držijo pritožbene navedbe, da na trpinčenje kažejo odredbe o pregledu tožničinih spisov in njihovem zaključku. Sodišče je ugotovilo, da je pred tem tožnica vodjo oddelka obvestila, da je preobremenjena, da ima preveč svojih spisov, poleg tega mora še nadomeščati dlje časa odsotnega sodelavca. Vodja je zato sodelavcu poslala elektronsko sporočilo, s katerim ga je obvestila o zatrjevani preobremenjenosti tožnice in o tem, da ima več nezaključenih zadev, čeprav jo je že spomladi 2011 prosila, da spise zaključi. Izdajo odredbe je vodja predlagala zaradi pridobitve transparentnih podatkov o obremenjenosti tožnice. V teh okoliščinah je sodišče pravilno menilo, da so se pregledali spisi zato, da bi se zagotovilo pravočasno delo tožene stranke. Izjava državne pravobranilke ob tem, ko je pregledovala spise, kaj vse ni narejeno, tudi če bi se nanašala zgolj na tožničino delo, ni bila nedopustna. Šlo je le za izražanje objektivnega dejstva o obsegu (ne)opravljenega dela. Sicer pa je, zaslišana kot priča, zanikala, da bi se na tožnico drla. Nenazadnje je do pregleda spisov prišlo ravno v posledici tožničine prošnje po razbremenitvi. V tej zvezi ni pomembno, ali je bila tožnica zaradi opisanega razburjena.

Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da imenovanje tožnice ''politična'' ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu. Na podlagi izpovedi prič je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se je izraz ''političen/politična'' nanašal na način imenovanja na funkcijo državnega pravobranilca, kadar so bili imenovani na predlog ministra mimo seznama najustreznejših kandidatov, sestavljenega s strani generalnega državnega pravobranilca. Tako so imenovali ne le tožnico, ampak tudi nekatere druge državne pravobranilce.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 30.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi in za povrnitev pravdnih stroškov. Tožnici je naložilo, da toženi stranki plača 5.822,51 EUR stroškov postopka, v primeru zamude 8-dnevnega izpolnitvenega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica iz vseh treh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. V obsežnih pritožbenih navedbah (na 132 straneh) nasprotuje večini dejanskih in pravnih zaključkov sodišča prve stopnje in izpostavlja več postopkovnih kršitev. Pritožbene navedbe se tako nanašajo na očitke trpinčenja in neenake obravnave zaradi oziroma pri delitvi in jemanju spisov, obsegu spisov, oblikovanju delovnih skupin, objavi podatkov o številu spisov, zaključevanju spisov in pregledih pisarne, nadzoru nad spisi, obsegu rokov, nadomeščanjih, ustavitvi pripada, oblikovanju dežurstev, izrabi letnega dopusta, nadzoru prisotnosti, ignoriranju zdravstvenega stanja, obrekovanju ter v zvezi s posameznimi dejanji nekaterih zaposlenih na Državnem pravobranilstvu RS. V pritožbi tožnica izpostavlja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do njenih številnih trditev. Ne strinja se z zavrnitvijo določenih dokaznih predlogov. Poudarja, da bi moralo sodišče trpinčenje prepoznati v zvezi z dodeljevanjem spisov. Meni, da se jo je izločalo iz kolektiva in slabše obravnavalo zaradi zdravstvenega stanja pri npr. organizaciji nadomeščanj. Vsa leta službovanja je bila bistveno bolj obremenjena s številom spisov ter številom rokov in narokov v njih. Na vodstvo se je neuspešno obračala s prošnjami po transparentnem poslovanju in po spoštovanju njenega zdravstvenega stanja. Trpinčena je bila z nedovoljeni pregledi pisarne, očitanjem bolniškega staleža in koriščenja dopusta, bila je obrekovana zaradi načina imenovanja na funkcijo in zaradi zdravstvenih težav. Izvajal se je nadzor nad njeno prisotnostjo na delovnem mestu in nad njenimi spisi. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugega sodnika. Pritožba je oblikovana po sklopih – na enak način kot izpodbijana sodba. Temu načinu pa sledi tudi pritožbeno sodišče v tej sodbi, s tem da pritožba določenih sklopov niti ne izpodbija.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

4. Tožnica je po tem, ko je zadnji dan 30-dnevnega pritožbenega roka (7. 11. 2019) vložila navedeno pritožbo, vložila še vlogo, označeno kot pojasnilo k pritožbi z dne 11. 11. 2019. Do navedb v tej vlogi se pritožbeno sodišče ne opredeljuje, saj so bile podane po izteku pritožbenega roka zoper sodbo, ki je bila tožničinemu takratnemu pooblaščencu vročena 8. 10. 2019, in so zato neupoštevne.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.), in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, da je pravilno uporabilo materialno pravo ter pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje.

7. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, ki je pravilno že po temelju zavrnilo zahtevek za plačilo odškodnine v višini 30.000,00 EUR.

8. Tožnica v pritožbi neutemeljeno vztraja pri trpinčenju. Po četrtem odstavku 7. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.) je trpinčenje vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Takšno določbo je v četrtem odstavku 6.a člena vseboval tudi prej veljavni Zakon o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl.). V skladu z navedeno definicijo je trpinčenje proces (dogajanje, vedenje ali ravnanje), ki se presoja celovito, ne le po posamičnih očitkih. Sodišče prve stopnje je presojalo vsak posamezni očitek, kar vse je tudi celovito presodilo in ugotovilo, da trpinčenja ni bilo. Tožnica je zahtevala odškodnino tudi zaradi diskriminacije na podlagi zdravstvenega stanja. Enaka obravnava oziroma prepoved diskriminacije je opredeljena v 6. členu ZDR-1, v katerem je kot možna diskriminatorna okoliščina navedeno tudi zdravstveno stanje, vendar pa sodišče prve stopnje tožnici tudi v tem delu utemeljeno ni sledilo.

9. Tožničini očitki se nanašajo na čas opravljanja dela v funkciji državne pravobranilke na sedežu Državnega pravobranilstva RS v O. od 13. 9. 2008 do 13. 9. 2016, pravobranilska služba pa se ji je iztekla 3. 10. 2016. V tem času je veljal Zakon o državnem pravobranilstvu (ZDPra; Ur. l. RS, št. 20/97 in nasl.). Na podlagi 4. člena ZDPra je notranjo organizacijo dela, pisarniško poslovanje, ravnanje z listinami in gradivom zaupne narave ter način vodenja in izkazovanja statističnih podatkov o delu Državnega pravobranilstva RS urejal Državnopravobranilski red (DP red) iz leta 2002 (Ur. l. RS, št. 90/02 in nasl.), ki je veljal do 20. 2. 2015, in DP red iz leta 2015 (Ur. l. RS, št. 8/15). Gre za predpisa, na katera se nanaša velik del tožničinih navedb - v smislu neustrezne uporabe s strani delodajalca.

10. Pritožbeno sodišče že na tem mestu poudarja, da za presojo trpinčenja ni odločilno nestrinjanje tožnice z organizacijo delovnega procesa. Bistveno je, da so bila ta ravnanja splošno uveljavljena in niso bila usmerjena proti tožnici. Tudi pritožbene navedbe, s katerimi tožnica pojasnjuje določena svoja ravnanja na delovnem mestu in razloge zanje, niso odločilna za presojo trpinčenja, saj ni tožnica tista, ki bi ji tožba očitala trpinčenje, da bi se morala razbremeniti tovrstnih očitkov. Vztrajanje pritožbe v tej smeri tako ni odločilno za presojo odškodninske odgovornosti tožene stranke.

11. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi sodbe (na kar 159 straneh) navedlo natančne razloge o vseh odločilnih dejstvih in se je obširno opredelilo do vseh bistvenih navedb tožnice, zato ni podana niti očitana bistvena kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP niti kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta ni podana niti iz očitanega razloga, ker sodišče ni izvedlo vseh predlaganih dokazov. Za zavrnitev tožničinih dokaznih predlogov je obstajal vsaj en od ustavno dopustnih razlogov (dokaz je nepotreben, ko je dejstvo že dokazano, irelevanten, ko zatrjevano dejstvo ni odločilno, lahko pa je neprimeren za ugotovitev določenega dejstva). Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo tudi pravila o prekluziji (286. člen ZPP) ter tudi pravilno upoštevalo postopkovno pravilo, da mora biti dokazni predlog obrazložen (npr. v primeru predlaganega zaslišanja priče mora stranka navesti, o čem naj priča - 236. člen ZPP).

12. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do vseh izvedenih listinskih dokazov (npr. do prošnje za vročitev odredbe z dne 3. 7. 2014 – A61). Sodišče se pri oblikovanju dejanskih zaključkov ni dolžno sklicevati na vse izvedene listinske dokaze (v konkretnem primeru je tožnica vložila 149 listin, tožena stranka pa 75), ki jih je naštelo v dokaznem sklepu. Bistveno je, da se je sodišče prve stopnje opredelilo do tistih listin, iz katerih je razbralo odločilna dejstva. Zato neomemba vsakega izmed listinskih dokazov v bistvenem delu obrazložitve sodbe (dokazna ocena in materialnopravna presoja) sama zase ne pomeni bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, prav tako pa tudi ne kršitve 8. člena ZPP, saj je izpodbijana dokazna ocena vestna, skrbna in analitično sintetična. V zvezi z (ne)izvedenimi dokazi tudi ni podan pritožbeni razlog zmotno ali nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo izvedene dokaze, četudi iz njih izhajajo drugačna dejstva, kot jih zatrjuje tožnica.

13. Ne gre za kršitev določb pravdnega postopka, če sodišče ne povzame celotnih izpovedi strank in prič. Sodišče prve stopnje je pri obravnavi posameznih dogodkov v bistvenem delu povzelo izpovedi zaslišanih in jasno navedlo, katera dejstva iz njih izhajajo oziroma ne izhajajo. Detajlno povzemanje izpovedi ne prispeva h kvalitetni dokazni oceni, ampak kvečjemu povzroča nepreglednost, nejasnost obrazložitve odločbe sodišča. Čeprav sodišče prve stopnje v zvezi z vsakim posameznim očitanim ravnanjem ni posebej povzelo še izpovedi tožnice (nenazadnje stranka v svoji izpovedi ponovi svoje navedbe), zaradi tega ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP. S tem, ko je sodišče obrazložilo, katerim pričam verjame, katerim ne, je vsaj posredno dokazno ocenilo tudi izpoved tožnice.

14. Ne gre za bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ki bi lahko vplivala na pravilnost ali zakonitost sodbe (prvi odstavek 339. člena ZPP), če sodišče ne povzame v celoti strankinih navedb. Bistveno je, da se opredeli do odločilnih navedb, kar je sodišče prve stopnje tudi storilo. Tožnica navaja, da se je sodišče opredelilo tudi do očitkov, ki jih sama niti ni zatrjevala, kar pa ne more biti kršitev postopka, ki bi bila v škodo tožnice. Sodišče prve stopnje se pravilno ni opredelilo do navedb tožnice iz tretje pripravljalne vloge z dne 19. 2. 2019, saj je bila vložena po prvem naroku za glavno obravnavo 28. 9. 2018. Tožnica niti ne uveljavlja, zakaj navedb iz te vloge ni mogla podati pravočasno (286. člen ZPP). Za konkretizacijo pritožbenih navedb ne zadošča posplošeno sklicevanje na vloge ali na več strani vloge ene ali druge stranke, vložene v postopku na prvi stopnji. Pritožbeno sodišče ne odgovarja na nekonkretizirane navedbe tožnice, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do njenih trditev, podanih na več straneh prve pripravljalne vloge. Prav tako ne odgovarja na pavšalne pritožbene navedbe, da je tožena stranka v vlogah podajala nasprotujoče si navedbe in navedbe, ki niso bile dovolj konkretizirane. Tožnica v pritožbi ne navede, katere navedbe tožene stranke so to bile, prav tako ne konkretizira pritožbenega ugovora, da so priče z izpovedmi nadomeščale neustrezno trditveno podlago tožene stranke.

15. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo dokazni predlog tožnice z vpogledom v posamezne spise. Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi bila izvedba teh dokazov potrebna za ugotovitev, kje se je določen spis nahajal. Ni pojasnjeno, zakaj naj bi bilo to dejstvo odločilno. Enako velja npr. glede navedb, da je bila tožnica določenega dne v službi. Zatrjevanje, da je tožnica delala na težkih spisih, samo zase ne pomeni nedopustnega ravnanja tožene stranke.

16. Ker je sodišče prve stopnje zahtevek zavrnilo že po temelju, se utemeljeno ni posebej opredeljevalo do zatrjevane škode ter tudi pravilno ni izvajalo dokazov v zvezi s tem (postavitev izvedenca psihiatrične stroke, pridobitev zdravstvene dokumentacije, zaslišanje prič, ki bi lahko izpovedale o zdravstvenem stanju tožnice).

17. Tožnica v pritožbi navaja, da je priča A.A. na zaslišanje prinesla celo pripravljalno vlogo tožnice in sodišču prve stopnje očita, da se do tega ni opredelilo, kar pa ne drži. Iz prepisa zvočnega posnetka glavne obravnave z dne 4. 6. 2019 izhaja, da sodišče prve stopnje navedeni priči ni dovolilo vpogledovanja v vlogo tožnice, s tem pa se je sodišče prve stopnje opredelilo tudi do procesnega ugovora tožnice. V zvezi s tem je v sodbi še pravilno pojasnilo, da dejstvo, da je bila priča seznanjena z očitki tožnice zoper njo, ne kaže na nedovoljeno vplivanje na pričo. Pritožbeni poudarek, da je tožena stranka s posredovanjem tožničine vloge priči razkrila tožničine občutljive osebne podatke, pa ne more predstavljati postopkovne kršitve sodišča.

18. Kot že nakazano, se pritožbeno sodišče strinja z odločitvijo sodišča prve stopnje, da ne izvede zaslišanja nekaterih predlaganih prič:

Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi sodišče prve stopnje moralo zaslišati pričo B.B., da bi lahko zase izpovedala, da je bila v začetku leta 2010 odsotna zaradi bolezni dva meseca, pa zaradi tega nikoli ni bila razporejena pri nadomeščanju v kroženje, medtem ko naj bi bila tožnica zaradi njenega zdravstvenega stanja v letu 2013 razporejena v kroženje. Tudi če bi se ugotovilo, da navedeno drži, torej da je bila priča res nezmožna za delo in da ni bila razporejena v kroženje, to še ne bi dokazovalo, da je šlo v primeru tožnice za nedopustno ukrepanje s strani tožene stranke. Izvedba tega dokaza ni bila potrebna niti za ugotovitev, ali je obstajal še kakšen poseben dogovor med tožnico, navedeno pričo in C.C. glede nadomeščanja, saj dejstvo nadomeščanja izhaja že iz odredbe z dne 30. 11. 2012.

Prav tako za odločitev v tem sporu ni bistveno, ali je D.D. (ki ji tožnica trpinčenja niti ni očitala) tožnici rekla: "E.E., ti si zame tukaj na državnem pravobranilstvu edina svetla točka na koncu tunela, saj če je tebi uspelo, bo meni tudi.", zato njeno zaslišanje ni bilo potrebno.

Ni bilo potrebno zaslišanje F.F., da bi povedala o ravnanju C.C. in G.G. zoper F.F., saj to ni odločilno za presojo, ali je bila trpinčena tožnica. Prav tako ni bilo treba zasliševati oseb, ki bi povedale o ravnanju tožnice (predlagani priči H.H., I.I.), saj tudi to, kot že omenjeno, ni relevantno za presojo trpinčenja s strani tožene stranke.

Enako velja glede tožničinega dokaznega predloga za zaslišanje priče J.J.. Ni odločilno, ali je imela navedena, ki ni bila npr. tožničina sodelavka, pri pisanju članka, v katerem omenja sprehajanje psov v službenem času, v mislih tožnico.

Ni bilo potrebno zaslišanje K.K. o tem, da naj bi L.L. potrdila, da ima z izrazom "politični" v mislih tožnico. Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo, da so tožnico in tudi nekatere druge pravobranilce označevali za politične, ne le tožnico. To so bili tisti, ki niso bili imenovani za pravobranilca na podlagi seznama najustreznejših kandidatov, oblikovanega s strani generalnega državnega pravobranilca, pač pa na predlog ministra.

Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi sodišče to pričo moralo zaslišati, ker bi lahko potrdila, da je v letu 2013 dobivala v delo same predhodne postopke, saj s tem tožnica ne bi mogla dokazati, da je dobivala le težke spise, še manj pa bi lahko s tem dokazala trpinčenje kot posledico zatrjevane preobremenjenosti, ki pa po ugotovitvi sodišča ni bila namerna, nedopustno usmerjena ravno zoper tožnico. Prav tako okoliščina, ali je bil navedeni priči odobren fleksibilni delovni čas, ni pomembna, saj je bil tudi tožnici v letu 2015.

Zatrjevani slabi odnosi na zunanjem oddelku v M., o katerih naj bi izpovedala predlagana priča N.N., niso pomembni, saj je tožnica delala na sedežu v O.. Zaslišanje navedene priče tudi ni primeren dokaz za raziskovanje tega, kakšen je bil odnos med tožnico in P.P., s tem da tožnica s N.N. tudi nikoli ni delala.

Ni pomembno, ali je R.R. predlagala, da se tožnici spisi po prihodu iz bolniškega staleža nazaj na delo v letu 2016 vrnejo. Bolj pomembno je, kakšno je bilo ravnanje delodajalca v zvezi s tem in ali bi lahko pomenilo trpinčenje, o čemer več kasneje v posebnem sklopu o tem. Prav tako ni bilo potrebno zaslišanje te priče za ugotovitev, da je S.S. pred ponovnim imenovanjem druge pravobranilce spraševala za mnenje o tožnici, saj je to potrdila že priča S.S..

Zaslišanje priče T.T. ni bilo potrebno, saj ni bistveno, kakšne spise je ona dobivala leta 2008 in koliko. Priča je bila že prej zaposlena pri toženi stranki kot pomočnica državnega pravobranilca, na drugačnem položaju kot tožnica, zato ni bila ustrezna za primerjavo s tožnico. Nenazadnje se z njo ne primerja niti tožnica sama (tožba stran 94). Zatrjevanje, da ta priča zaradi storjene napake ni bila podvržena povračilnim ukrepom, pa prav tako ne more dokazovati, da naj bi tožnica bila.

Ne drži pritožbena navedba, da naj bi tožnica pričo U.U. predlagala za dokazovanje, da je bila tudi navedena neprijetno presenečena, ker se tožnica ni javila v času odsotnosti z dela in da se njeni spisi niso zaključevali, za razliko od tožničinih. Po ugotovitvi sodišča prve stopnje tožnica ni bila neenako obravnavana v primerjavi z drugimi zaposlenimi, saj so se tudi njim spisi pregledovali, zaključevali in se jim v primeru daljše odsotnosti niso trajno predodeljevali. Ni odločilno, ali je tožnica prosila U.U., naj bo z njo in C.C. v trojčku za nadomeščanje.

Sodišče prve stopnje pravilno ni zaslišalo V.V., saj za presojo trpinčenja ni odločilno, kako je tožnico spraševal, ali je pri toženi stranki običajno, da državni pravobranilci nalagajo delo pomočnikom, in ali se izvršilni spisi po vloženem ugovoru predodelijo v delo pomočnikom.

Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi moralo sodišče zaslišati Z.Z.. Ugotovitev, da so se pri toženi stranki v letih 2008 in 2009 netransparentno delili spisi, v tem sporu sama zase ni odločilna. Bistveno je, ali je tožena stranka tožnici spise dodeljevala mimo vzpostavljenih pravil in drugače, kot je veljalo za druge državne pravobranilce. To pomeni, da tudi če bi se ugotovilo, da se tožena stranka pri dodeljevanju spisov ni držala nikakršnih pravil in bi spise dodeljevala npr. po naključju, pa bi to veljalo za vse pravobranilce, torej tudi za tožnico, ne bi šlo za nedopustno postopanje v smislu neenake obravnave oziroma trpinčenja.

Tožnica je zaslišanje prič a.a. in b.b. predlagala po prvem naroku za glavno obravnavo, kar je bilo po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje v nasprotju z 286. členom ZPP.

Sodišče prve stopnje pravilno ni zaslišalo predlagane priče c.c., saj bi lahko izpovedala le o vsebini telefonskega pogovora s tožnico po enem od spornih dogodkov, ne pa tudi o samem dogodku.

Dejstvo, da se je tožnica z ekonomom delodajalca d.d. dogovarjala za prevoz na narok za glavno obravnavo, še ne dokazuje, da je odločitev delodajalca, da se ji prevoz ne omogoči, graje vredna ali žaljiva do tožnice. Dogodek, ko je tožnica prišla po svoje stvari, kar pa je bilo že po izteku tožničinega službenega razmerja, za odločitev ni pomemben. Zato tudi zaslišanje navedene priče ni bilo potrebno.

Tožnica je zaslišanje priče e.e. predlagala v tožbi na strani 72. Sodišče prve stopnje dokaza pravilno ni izvedlo, saj tožnica ni navedla, o čem bi ta priča vedela izpovedati (236. člen ZPP). V tekstu nad dokaznimi predlogi (začne se na strani 70 tožbe) ta priča poimensko ni niti omenjena. Tožnica sicer v tožbi na strani 70 navaja, da je imela pogovor z socialno delavko, vendar sodišče prve stopnje ni moglo sklepati, da je to e.e.. Sicer pa vsebina pogovora s socialno delavko niti ni odločilna.

Tožena stranka je na strani 61 tožbe predlagala zaslišanje priče f.f.. Sodišče prve stopnje je to pričo zaslišalo, vendar se je na naroku za glavno obravnavo (list. št. 428) izkazalo, da je tožnica predlagala napačno pričo. Takšna pomota ne more biti upoštevana v korist tožnice. Sodišče prve stopnje ni moglo sklepati, da ima tožnica v mislih drugo osebo za zaslišanje in tudi ni moglo vedeti, katera oseba to je.

19. Tožnica neutemeljeno ugovarja, da sodišče prve stopnje toženi stranki ni naložilo, naj predloži določene listine (prvi odstavek 227. člena ZPP), kar je sodišče ustrezno obrazložilo v točki 12 obrazložitve sodbe. Na pavšalno pritožbeno navedbo, da bi bila predložitev listin nujna za popolno ugotovitev dejanskega stanja, pritožbeno sodišče ne more odgovoriti. Prav tako pritožba zgolj pavšalno navaja, da je tožena stranka navedla nekonkretizirane trditve o dejstvih in da izpovedi prič takšne pomanjkljive trditvene podlage ne morejo nadomestiti. Tako ne drži, da bi moralo sodišče toženi stranki naložiti predložitev listin, da bi tožnica lahko odgovorila na zatrjevane pavšalne navedbe tožene stranke. Vsaka stranka je dolžna sama zase navesti konkretna dejstva in predlagati dokaze, ki ta dejstva dokazujejo oziroma s katerimi izpodbija navedbe in dokaze nasprotne stranke. Ni torej podana smiselno očitna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 7. in 212. členom ZPP.

20. Do pritožbenih navedb, ki se nanašajo na predlog tožnice, da naj sodišče vpogleda v nekatere spise tožene stranke, se je pritožbeno sodišče delno že opredelilo. Dodatno v zvezi s temi pritožbenimi ugovori še pojasnjuje, da niti iz obrazložitve izpodbijane sodbe (točke 94, 230 in 288) niti iz pritožbenih navedb ni razvidno, zakaj bi bilo relevantno, kje se je določen spis tožene stranke (spis g.) nahajal, ko ga je zaključila vodja C.C..

21. Sodišče prve stopnje utemeljeno ni pozvalo L.L., naj navede opravilne številke spisov, glede katerih je ugotovila, da je tožnica storila napake pri zastopanju. Tudi če bi takšna subjektivna ocena držala, ne bi bila odločilna kot podlaga za ugotovitev trpinčenja. Predložitev teh podatkov tudi ni bila potrebna za to, da bi se preverilo kredibilnost priče, kot zmotno navaja pritožba.

22. Sodišče prve stopnje je pravilno izvedlo listinske dokaze pod B74 in B75 (evidence spisov na h. oddelku po nosilcu v letih 2008, 2009 in 2010), čeprav jih je tožena stranka predložila s tretjo pripravljalno vlogo z dne 29. 3. 2019 po prvem naroku za glavno obravnavo. Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da je tožena stranka izkazala, da teh listin brez svoje krivde ni mogla predlagati do prvega naroka za glavno obravnavo (tretji odstavek 286. člena ZPP), saj gre za lastne osebne evidence i.i., kar je slednja pojasnila v svoji izpovedi na naroku za glavno obravnavo 26. 3. 2019, to pa je razvidno tudi iz samih listin. V vsakem primeru je bila izvedba teh listinskih dokazov dopustna, ker ni zavlekla reševanja spora (tretji odstavek 286. člena ZPP). Sicer pa se sodišče v sodbi niti ni posebej opiralo na vsebino teh listin. Neutemeljena je pritožbena navedba, da se sodišče do procesnega ugovora prekluzije v zvezi z navedenimi listinami ni opredelilo, saj je o tem razlogovalo v točki 14 obrazložitve izpodbijane sodbe.

23. Tožnica na več mestih v pritožbi neutemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta je podana, kadar je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Tožnica sodišču ne očita protispisnega povzemanja izvedenih dokazov, ampak po vsebini uveljavlja zmotno oziroma nepopolno ugotovljeno dejansko stanje ali zmotno uporabo materialnega prava. Pritožbeno sodišče se do tovrstnih pritožbenih navedb opredeljuje v nadaljevanju pri presoji posameznih dogodkov.

24. Sodišče prve stopnje je ugotovilo neutemeljenost zatrjevanj tožnice, da ji spisi niso bili dodeljevani v skladu s pravili DP reda. Ugotovilo je, da DP red dopušča delitev zadev glede na vrsto zadeve (3. alineja prvega odstavka 77. člena DP reda iz leta 2002 oziroma 45. člena DP reda iz leta 2015), zato ni v nasprotju s predpisanim poslovanjem delitev ob upoštevanju t. i. zvezkov oziroma ob upoštevanju vrste zadeve, kot je bila vzpostavljena pri toženi stranki. Tožnica v pritožbi neutemeljeno navaja, da je ugotovitev sodišča prve stopnje, da so se zadeve delile po t. i. zvezkih, napačna in ob tem izpostavlja izpoved C.C.. Vendar pa tudi iz njene izpovedi izhaja, da so se zadeve tudi v času njenega vodenja oddelka delile glede na vrsto. O tem, da je bila s temi zvezki seznanjena tudi tožnica, sta izpovedali priči j.j. in k.k..

25. Pritožba se sklicuje na 153. člen DP reda iz leta 2002, ki ureja, katere vpisnike vodi Državno pravobranilstvo RS (tovrstne določbe DP iz leta 2015 ni vseboval), ter ob tem navaja, da delitev po t. i. zvezkih ni bila skladna s predpisanimi vrstami vpisnikov. Vendar pa vzpostavljena delitev zadev glede na vrsto zadev ni bila v neskladju z določbo DP reda - ne glede na to, ali so vrste zadev opredeljene povsem v skladu s predpisanimi vpisniki. Bistveno je, da DP red predvideva delitev zadev ob upoštevanju različnih vpisnikov, torej ob upoštevanju različne vrste zadev. Na takšen način je bila delitev spisov izvajana. Zaradi tega so bili državni pravobranilci kvečjemu enakomernejše obremenjeni, kot je pojasnilo sodišče prve stopnje.

26. Po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje je bila delitev zadev med tožnico in druge državne pravobranilce izvedena na podlagi pravil, ki so temeljila na DP redu, in ki so bila enaka za vse državne pravobranilce. Delitev se je izvedla po vrstnem redu prispelih zadev, glede na vrsto zadeve in ob upoštevanju šifranta državnih pravobranilcev. Do odstopanj je prihajalo, če so državni pravobranilci predhodno že obravnavali zadevo, če so imeli posamezni državni pravobranilci ustavljen pripad ali če je bila z odredbo generalnega državnega pravobranilca določena zadeva dodeljena določenemu državnemu pravobranilcu ali več njim. Bistveno je, da tožena stranka tožnici spisov ni dodeljevala mimo vzpostavljenih pravil in drugače, kot je veljalo za druge državne pravobranilce, z namenom doseči večjo obremenjenost tožnice. Kot že nakazano s strani pritožbenega sodišča, torej celo napačno upoštevanje določb DP reda o načinu delitve spisov - če bi takšna napačnost veljala enako za vse zaposlene - ne bi moglo privesti do zaključka o neenaki obravnavi tožnice ali do ugotovitve nedopustnega ravnanja trpinčenja, saj ne bi šlo za ravnanje, usmerjeno prav zoper njo.

27. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je tožnica v delo prejemala težje spise. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi prič l.l., m.m., S.S., i.i., n.n., C.C., j.j. in k.k. ugotovilo, da na vpisniku pri dodeljevanju zadev tožnici niso imeli nobenih navodil. Sodišče v izvedenih dokazih ni imelo podlage za ugotovitev, da se je želelo tožnico dodatno obremeniti s težjimi spisi, tudi ne z odredbami generalnega državnega pravobranilca o predodeljevanju zadev. To je sodišče v sodbi natančno obrazložilo glede vseh izpostavljenih primerov predodelitve spisov. Tako se pokaže kot neutemeljena pritožbena navedba, da naj bi imela tožnica v letu 2009, ko so se ji spisi dodeljevali z izrednim pripadom

, veliko število prekluzivnih rokov. Ob redni dodelitvi zadeve na vpisniku ni mogoče predvidevati, ali gre za lažjo ali za težjo zadevo, prav tako tudi ni mogoče predvideti števila prekluzivnih rokov. Teža zadeve ni odvisna zgolj od vrednosti spornega predmeta ali od vrste zadeve, kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje. Sicer pa tudi, če bi se težo zadeve lahko ocenilo že glede na prvo vlogo, kot trdi tožnica, trpinčenje ne bi bilo izkazano že zgolj s prejemanjem težkih spisov. Hkrati bi bilo potrebno ugotoviti, da je tožena stranka to povzročila namenoma - s posebnimi ukrepi, tega pa sodišče prve stopnje ni ugotovilo.

28. Ne drži, da je dodeljevanje spisov s strani generalnega državnega pravobranilca v nasprotju z DP redom, saj je predvideno v določbah 78. do 82. člena DP reda iz leta 2002 oziroma določbah 48. člena ter 50. do 52. člena DP reda iz leta 2015. Ni res, da je bila odredba vodje oddelka i.i. (spis o.) v nasprotju z DP redom, saj je tudi vodja oddelka odgovorna za racionalno in enakomerno delitev zadev v skladu z vnaprej določenimi pravili o dodeljevanju zadev (47. člen DP reda iz leta 2002 in 33. člen DP reda iz leta 2015). Enkratni dogodek iz leta 2008 pa tudi ne utemeljuje zaključka o trpinčenju. Na pavšalno pritožbeno navedbo o kontradiktornosti izpovedi prič l.l. in i.i. pritožbeno sodišče ne more odgovoriti. Tožnica je navedbe o tem, da so ji bili že s prvo odredbo z dne 8. 9. 2008 dodeljeni spisi s štirimi prekluzivnimi roki, podala prepozno (286. člena ZPP), o čemer je sodišče prve stopnje razlogovalo v točki 48 obrazložitve sodbe - predvsem ni bil izkazan pogoj nekrivde. Je pa sodišče prve stopnje vendarle po vsebini pripomnilo, da udeležba na narokih za glavno obravnavo in pisanje odgovorov na tožbe pač sodi v običajno delo državnega pravobranilca.

29. Neutemeljeno je pritožbeno zavzemanje za veljavnost Meril za povprečni pričakovani obseg dela državnih pravobranilcev in pomočnikov. Priča p.p. je pojasnila, da merila niso pričela veljati. Sicer pa tudi, če bi se ugotovilo, da je imela tožnica v delu le višje vrednotene spise, to zaradi gornjih ugotovitev o ustreznem dodeljevanju spisov ne bi bilo pomembno za presojo trpinčenja.

30. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnica glede števila prejetih A.j. spisov v letih 2008 in 2009 ni odstopala od n.n. in K.K., ki sta bili v povsem primerljivem položaju s tožnico glede števila prejetih spisov na podlagi odredbe generalnega državnega pravobranilca (t. i. izredni pripad), glede števila redno prejetih spisov po vpisniku (t. i. redni pripad) in glede števila prejetih izvršilnih spisov iz tujine. Tožnica je bila po ugotovitvah sodišča prve stopnje v preostalem obdobju službovanja primerljivo obremenjena kot C.C., L.L., D.D., r.r., P.P., A.A. in R.R.. Navedene ugotovitve sodišča prve stopnje niso dokazno nepodprte, kot napačno navaja pritožba. Sodišče je obremenitev tožnice v letih 2008 in 2009 primerjalo z obremenitvijo državnih pravobranilk n.n. in K.K., ki sta bili s tožnico primerljivi glede na datum imenovanja in glede na to, da prej na Državnem pravobranilstvu RS nista delali. Nenazadnje se je tudi tožnica sama glede dela v letih 2008 in 2009 že v tožbi primerjala ravno z njima. Sodišče je opravilo primerjavo tudi z drugimi državnimi pravobranilkami, s katerimi se je primerjala tožnica, vendar pa je pri tem upoštevalo datum nastopa funkcije in gibanje pripada novih zadev na Državnem pravobranilstvu RS. Zaradi navedene zadostne primerjave se pritožbeno sodišče ne strinja s tožnico, da bi moralo sodišče obremenitev tožnice v letih 2008 in 2009 primerjati z vsemi 22 državnimi pravobranilci in pridobiti izpis o obremenitvi državnih pravobranilcev na ... oddelku za čas od 1. 1. 2009 do 31. 12. 2009 za vse zaposlene državne pravobranilce na tem oddelku.

31. Ne drži pritožbeni očitek, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb tožnice glede pravil za dodeljevanje zveznih spisov (točka 29 in 32 obrazložitve izpodbijane sodbe). Med seboj povezane spise je generalni državni pravobranilec lahko dodelil enemu ali več državnim pravobranilcem. Gre za odraz organizacije dela, ki ne more predstavljati trpinčenja tožnice. To, da je včasih prihajalo do odstopa od tega pravila, ni bilo posledica šikaniranja tožnice, ampak pomanjkljivega beleženja ključnih besed pri posameznih zadevah v vpisniku, o čemer je izpovedala vpisničarka - priča k.k. (točka 40 in 200 obrazložitve izpodbijane sodbe).

32. V zvezi s spisom s. tožnica neutemeljeno izpostavlja, da se sodišče ni opredelilo do njenih navedb, da bi spise moral dobiti t.t., kar pa ni bistveno. Šlo je za spis, ki je bil tožnici odvzet. Sodišče v zvezi s tem utemeljeno ni izvedlo irelevantnega dokaza s šifrantom državnih pravobranilcev.

33. V zvezi s spisi glede ... tožnica opozarja, da z drugo državno pravobranilko nista dobili enakega števila spisov, kar pa ob dejstvu, da je bila tožnica sicer primerljivo obremenjena z drugimi in glede na to, da je generalni državni pravobranilec imel podlago za dodelitev spisov enemu ali več državnim pravobranilcem, samo po sebi ne predstavlja negativnega ravnanja zoper tožnico.

34. Irelevantna je pritožbena navedba, da odredba iz leta 2012 o izenačitvi PK in PG spisa ni bila objavljena v skladu z določbami DP reda. Tudi, če bi odredba bila tajna – torej splošno tajna za vse, ne bi pomenila nedopustnega ravnanja zoper tožnico z vidika trpinčenja. Vseeno je sodišče prve stopnje raziskovalo in na podlagi izpovedi m.m. in S.S. ter zapisnika kolegija z dne 13. 4. 2012 ugotovilo, da odredba ni bila tajna. Nepomembne so pritožbene navedbe o vsebini tega zapisnika, saj namen tega postopka ni široko preverjanje pravilnosti raznih ravnanj tožničinega delodajalca, ampak le tistih, ki bi lahko bila v zvezi z relevantno podlago trpinčenja. Sodišče prve stopnje zato toženi stranki pravilno ni naložilo, da predloži navedeno odredbo in odredbo o preklicu te odredbe. Tudi ne drži pritožbeni očitek, da se sodišče ni opredelilo do navedb tožnice, da je na podlagi te odredbe prejemala večje število spisov. Sodišče prve stopnje se je do teh navedb - ob ugotavljanju obremenitve tožnice in ostalih državnih pravobranilcev - opredelilo v razdelku "glede števila spisov".

35. V zvezi s spisom glede odvzema poslovne sposobnosti je sodišče prve stopnje v točki 36 obrazložitve sodbe obrazložilo, da je priča C.C. pojasnila, da so se vpisničarke, ko je bilo sporno, kam uvrstiti prispelo zadevo, posvetovale z vodji. Z vodjo A.k. oddelka nista dosegli soglasja o tem, na kateri oddelek zadeva sodi, nakar se je po proučitvi spis vpisal med civilne zadeve. Tudi v navedenem po pravilnem zaključku sodišča prve stopnje ni bilo negativnega oziroma graje vrednega ravnanja zoper tožnico. Dodatnih prepoznih navedb tožnice v zvezi s tem dogodkom sodišče prve stopnje zaradi pravil o prekluziji utemeljeno ni upoštevalo.

36. Ne drži pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, ali je tožnica izven obdobja ustavitve pripada od 29. 6. 2013 do 6. 9. 2013 prejela bistveno več zadev kot ostali državni pravobranilci. Tožnica namreč vztraja, da je prejela celo dvakrat več spisov. Sodišče prve stopnje je obrazložilo, da v času ustavljenega pripada (pripad ji je bil ustavljen zaradi nevloženih tožb in nezaključenih spisov - in ne zaradi morebitne odsotnosti) ni prejemala novih spisov. Iz izpodbijane sodbe pa tudi izhaja, da tožnica v letu 2013 ni bila bolj obremenjena kot ostali državni pravobranilci (točke 54 do 62 obrazložitve izpodbijane sodbe). Sodišče prve stopnje je te dejanske ugotovitve oprlo tudi na podatke iz poročil o obremenitvi nosilca spisa za obdobje od 1. 1. 2013 do 24. 6. 2013 (povprečje 13 spisov, tožnica je prejela 11 spisov.) in za obdobje do 6. 9. 2013 (povprečje 18 spisov, tožnica je prejela 20 spisov). Zato ni podana očitana postopkovna kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

37. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je tožnica prišla v situacijo, da je bil nanjo pisan spis, pa tega ni vedela. Priča i.i. je navedeno zanikala in izpovedala, da je v primeru rednega pripada dobila spis od vpisničarke in da strokovni sodelavci niso delali na spisih državnih pravobranilcev. Sodišče je tudi ugotovilo, da so se spisi odnesli, da se je popisala pošta oziroma kadar se je spis potreboval. Konkretno v zvezi z izpostavljenimi dogodki je to obrazložilo v točkah 116 do 119 sodbe ter pravilno zaključilo, da takšno odnašanje spisov ne predstavlja nedopustnega ravnanja. Tožnici se spisi niso odnašali zato, da bi se ji onemogočalo opravljanje dela, odnašanje spisov zaradi potreb delovnega procesa pa ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu. Enako velja za organizacijsko odločitev delodajalca, da se kuverte ne hranijo v spisih. Nestrinjanje s takšnimi odločitvami delodajalca ne more predstavljati trpinčenja, s tem da je tudi glede hranjenja kuvert za tožnico veljal enak način kot za vse zaposlene.

38. Sodišče prve stopnje ni zmotno ugotovilo, da tožnica ni izrazila želje po članstvu v delovni skupini. Tožnica je navajala le, da v delovne skupine nikoli ni bila vključena, ne pa, da je kazala interes za vključitev, pa ji to ni bilo omogočeno. Nenazadnje tudi v pritožbi navaja, da je mnenje o delovnih skupinah prvič izrazila šele na sestanku v zvezi s ponovnim imenovanjem.

39. Ker ustanavljanje delovnih skupin samo po sebi in kriteriji za izbiro članov ne predstavljajo odločilnih dejstev v tem sporu, sodišče prve stopnje pravilno ni naložilo toženi stranki, naj predloži vse odredbe o ustanovljenih delovnih skupinah ter kriterije in merila za izbor članov delovnih skupin.

40. Sodišče prve stopnje je preverjalo obremenitev tožnice s spisi v obdobju od leta 2008 do leta 2016. Pri tem je preverjalo utemeljenost navedb tožnice, da je imela v vseh letih nadpovprečni pripad zadev. Sodišče je tožnico v letih 2008 in 2009 utemeljeno primerjalo le z državnima pravobranilkama, ki sta hkrati s tožnico nastopili funkcijo in ki prej nista opravljali dela na Državnem pravobranilstvu RS (kot npr. T.T.), kot je bilo že pojasnjeno v razdelku Delitev in jemanje spisov. Obdobje prvih 15 mesecev izpostavlja tudi tožnica sama v tožbi, zato v pritožbi neutemeljeno graja ugotovitve sodišča o obremenitvi v tem obdobju. Sodišče je raziskalo, kakšen je bil t. i. redni in kakšen izredni pripad tožnice, tj. koliko spisov je bilo tožnici dodeljenih kot novo prispelih prek vpisnika, koliko pa z odredbami generalnega državnega pravobranilca.

41. Dejanske zaključke v zvezi z obremenjenostjo tožnice je sodišče pravilno oprlo tudi na letna poročila Državnega pravobranilstva RS, in sicer v zvezi z ugotavljanjem gibanja pripada novih zadev. Število zadev, ki jih je prejela tožnica, je ugotavljalo tudi z drugimi listinskimi dokazi (B50, B51, B56, B31‑5, A98, A99 in A100) ter z izpovedmi prič. Ker je relevantna dejstva v tem delu ugotovilo zlasti na podlagi listin, ni utemeljen pritožbeni očitek, da se je oprlo le na izpovedi prič.

42. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da izvršilni spisi zaradi izterjave taks v tujini, ki jih je tožnica prejela v delo z odredbo z dne 1. 10. 2008, niso zahtevni spisi in da na njih ni veliko dela, kot je razbralo iz izpovedi prič i.i. in n.n.. S tem se je sodišče posredno opredelilo tudi do navedbe tožnice, da je R.R. za delo na teh spisih dobila dve pripravnici. Ti spisi so bili razdeljeni med tožnico, n.n. in K.K. po enakih deležih, kar znova potrjuje presojo sodišča prve stopnje, da zaradi dodelitve teh spisov tožnica ni bila trpinčena in neenako obravnavana.

43. Ni bistveno pritožbeno opozarjanje, da DP red ne predvideva ustavitve pripada zaradi opravljanja dela vodje oddelka, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je C.C. kot vodja oddelka, kljub svojemu ustavljenemu pripadu, prejela le dva spisa manj od tožnice. Kot že pojasnjeno, organizacijske odločitve tožene stranke, četudi ne povsem skladne z DP redom, če niso usmerjene zoper tožnico, ne predstavljajo njenega trpinčenja.

44. Pritožba ponavlja navedbe, kako so se C.C. dodeljevali spisi v letu 2013. Sodišče se je opredelilo do bistvenih navedb tožnice, kako so se spisi dodeljevali tožnici in ali je res prihajalo do situacij, da si je C.C. izbirala spise (točke 29, 34 in 35 obrazložitve izpodbijane sodbe). V tem sporu, v katerem trpinčenje zatrjuje tožnica, ni odločilno, kako so se spisi dodeljevali C.C.. Prav tako ni pomembno, ali se je na sedežu Državnega pravobranilstva RS reševalo tudi spise, ki sodijo v pristojnost oddelka v M..

45. Ne drži, da se sodišče ni opredelilo do navedb tožnice v zvezi s primerjavo zadolženih in zaključenih spisov tožnice in L.L.. Sodišče je namreč ugotavljajo pripad ene in druge, prav tako je preverilo, ali je tožena stranka upoštevala obremenitev državnih pravobranilcev pri predodeljevanju zadev, s čimer se je posredno opredelilo tudi do v pritožbi izpostavljenih navedb. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da se zlasti v sporu s tako obsežnimi vlogami strank od sodišča prve stopnje ne zahteva, da se opredeli prav do vseh navedb strank, ampak zgolj do tistih, ki so za odločitev relevantne. To velja tudi glede navedb o številu dodelitve spisov D.D., glede katere pa je sodišče prve stopnje vendarle ugotovilo primerljivo obremenjenost napram tožnici v vseh letih.

46. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da se sodišče ni opredelilo do tabele obremenitev državnih pravobranilcev na A.j. oddelku v letu 2012. Sodišče je glede na tožničine trditve ustrezno raziskalo, ali je bila preobremenjena v posledici večjega (tožnica izpostavlja izraz nadpovprečnega) pripada novih zadev v primerjavi z ostalimi državnimi pravobranilci. Tega ni ugotovilo. Ugotovilo pa je npr., da je imela več nezaključenih spisov.

Zahteva po objavi podatkov o številu spisov

47. Tožnica sodišču neutemeljeno očita, da se ni opredelilo do navedbe, da se je pri i.i. v letu 2009 oglasila zaradi svojega zdravstvenega stanja in števila prekluzivnih rokov. Sodišče prve stopnje je preverilo in ugotovilo, da je tožnica prejela informacijo o obremenitvi. Prevelika obremenitev je bila po navedbah tožnice nenazadnje tudi vzrok za njeno slabo oziroma slabše zdravstveno stanje. Sodišče se je posebej opredelilo tudi do očitkov, povezanih z ignoriranjem zdravstvenega stanja tožnice, konkretno pa tudi do očitkov, da S.S. ni upoštevala njenih opozoril o preobremenjenosti (točka 264 obrazložitve sodbe). Na podlagi izpovedi priče S.S. (ta je potrdila, da ji je tožnica povedala, da ima zdravstvene težave in je z njo sočustvovala) in na podlagi listinskih dokazov, iz katerih izhaja, da je tožena stranka upoštevala vse odločbe o 4-urnem delu tožnice, ji omogočila 4-urni dopust in fleksibilni delovni čas, je pravilno zaključilo, da se tožničino zdravstveno stanje ni ignoriralo.

48. Sodišče prve stopnje je sledilo priči C.C., da podatkov o številu zadolženih spisov po posameznem nosilcu pred letom 2011 ni mogla posredovati, ker to ni bilo v njeni pristojnosti. Navedena je postala vodja oddelka v aprilu 2012, zato je logično, da je lahko posredovala podatke glede leta pred tem - 2011. Tožnica niti ni navajala, da bi že pred letom 2012 na toženo stranko naslovila zahtevo za posredovanje podatkov, z izjemo že omenjenega dogodka iz leta 2009, ko se je obrnila na i.i.. Sodišče pa je tudi ugotovilo, da so bili podatki državnim pravobranilcem posredovani na kolegijih, kot je razbralo iz zapisnikov kolegijev, razen podatkov za leto 2013. Razlog je bil v tem, da so imeli težave zaradi novega elektronskega vpisnika, in se podatki niso v celoti ujemali. O tem so izpovedale priče C.C., p.p. in S.S..

49. Dokazna ocena vsebine dopisa C.C. z dne 22. 11. 2012 je pravilna. Ni mogoče zaključiti, da bi C.C. želela prikriti podatke o obremenjenosti državnih pravobranilcev in na ta način izvajala trpinčenje nad tožnico. Iz odgovora je razvidno, da podatki za posamezne pravobranilce med seboj niso primerljivi, ker so funkcije nastopili ob različnih časovnih obdobjih oziroma so bili že prej zaposleni na Državnem pravobranilstvu RS in da tožnica ni navedla, s katerim državnim pravobranilcem se želi primerjati, zaradi česar je menila, da tožnica do podatkov ni upravičena. Drži pa pritožbeni očitek, da mnenje C.C. v zvezi z objavo podatkov ne izhaja iz zapisnika kolegija z dne 13. 4. 2012, saj je bila takrat vodja oddelka še n.n.. Gre za napačno ugotovljeno dejstvo o tem, kdo je bil vodja oddelka 13. 4. 2013, ne pa za bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj vsebina navedene listine ni bila napačno povzeta v sodbi. V točki 70 obrazložitve sodbe je sodišče prve stopnje navedlo, da je v zapisniku izrecno zapisano, da vodja meni, da je predlog glede seznanitve s potrebnimi podatki o številu zadev, ki jih pravobranilci obravnavajo, utemeljen in je pozvala prisotne, da povejo, na kakšen način menijo, da bi se morali ti podatki posredovati. Povzeta vsebina zapisnika je skladna z njegovo vsebino, zato očitana postopkovna kršitev ni podana. Pravilen pa je tudi zaključek sodišča, da iz izvedenih dokazov izhaja, da C.C. objavi podatkov ni nasprotovala.

50. Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo tožnici, da seznam, ki ji ga je posredovala S.S. 11. 6. 2014, vključuje napačne podatke. Navedeno naj bi potrjeval podatek o večjem številu narokov (61) kot rokov (50). Ker pa iz listine izhaja, da pregled narokov upošteva naroke, ki se jih je državni pravobranilec udeležil tako v svoji zadevi kot tudi v zadevi drugega pravobranilca, je logično, da je število narokov lahko tudi višje od števila rokov. Ne drži, da bi se sodišče moralo opredeljevati do vseh razlogov za obremenjenost tožnice, ki jih je ta navedla v dopisu S.S. 24. 7. 2014, tj. tudi o dopisu zdravnika in o tem, da se boji vnovičnega fizičnega napada. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do bistvenih navedb, in sicer do očitka, da je bila tožnica preobremenjena s spisi in do očitka, da ji podatki o obremenjenosti ostalih državnih pravobranilcev niso bili posredovani (glede očitka, da se ji onemogoča izraba letnega dopusta v daljšem trajanju, se je sodišče prve stopnje opredelilo v razdelku "dopust"). Posredovanje omenjenega dopisa C.C. pa ob dejstvu, da je bila vodja oddelka in tako pristojna za reševanje izpostavljene problematike, ne predstavlja nedopustnega ravnanja, ki bi kazalo na trpinčenje tožnice.

51. Trpinčenje tožnice pa ne izhaja niti iz postopka pri informacijskem pooblaščencu. Tožnica je v septembru 2014 od tožene stranke zahtevala podatek o številu prejetih in zaključenih spisov vsakega posameznega državnega pravobranilca na A.j. oddelku od začetka leta 2008 pa do konca avgusta 2014. Tožena stranka je najprej podaljšala rok za posredovanje podatkov, nato pa zahtevo tožnice zavrnila (A72), ker računalniški sistem posredovanja zahtevanih podatkov ni omogočal, saj izpisek prikazuje le trenutno stanje spisa na dan izpiska, ne prikazuje pa vseh nosilcev, ki so delali na spisu. Tožničini pritožbi je informacijski pooblaščenec sicer delno ugodil in toženi stranki naložil posredovanje zahtevanih podatkov (odločba z dne 10. 3. 2015), vendar iz vsebine odločbe ne izhaja, kot je pravilno upoštevalo tudi sodišče prve stopnje, da bi tožena stranka tožnici na nedovoljen način onemogočala dostop do informacij javnega značaja. Iz obrazložitve odločbe ne izhaja, da tožena stranka tožnici noče dati zahtevanih podatkov, ampak le, da podatkov ne morejo pripraviti na zahtevan način. Enako je tožena stranka pojasnila tudi informacijskemu pooblaščencu, zato je v odločbi zapisal, da se samo zato, ker določeni podatki niso nujno točni in se lahko narobe interpretirajo, zahteva za dostop do informacije javnega značaja ne more zavrniti, lahko pa se označi, da podatki niso točni. To je tožena stranka tudi storila, ko je tožnici zahtevane podatke posredovala, kar je razvidno iz listin pod A98 in A99.

52. Sodišče prve stopnje je tudi glede odredbe generalnega državnega pravobranilca v zvezi s pripravo statističnih podatkov z dne 12. 1. 2015 pravilno presodilo, da ne predstavlja nedopustnega ravnanja, ki bi kazalo na trpinčenje tožnice. S to odredbo je m.m. uredil vprašanje, na kakšen način se zaprosi za podatke - koliko dni prej, preden se podatki potrebujejo, je potrebno zaprositi za podatek itd. Sodišče je na podlagi izpovedi priče m.m. pravilno ugotovilo, da odredba ni bila objavljena z namenom ustrahovanja. Prav tako je pravilno presodilo, da odredba ureja le postopek pridobivanja statističnih podatkov in ne preprečuje dostopa do podatkov o številu spisov, ki jih ima posamezni pravobranilec v delu. Pritožbene navedbe, da je odredba v nasprotju z Zakonom o dostopu do informacij javnega značaja (ZDIJZ; Ur. l. RS, št. 24/03 in nasl.), ne zadostujejo za utemeljitev trpinčenja.

53. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnica ni redno, tj. sproti, zaključevala svojih spisov, kar je bila njena obveznost glede na navodilo z dne 20. 4. 2010 in glede na izpovedi zaslišanih prič (m.m., n.n., C.C. in P.P.). Tožnica v pritožbi navaja razloge, zaradi katerih spisov ni mogla redno zaključevati, kar pa z vidika pravilnosti odločitve v tem sporu, kot že večkrat poudarjeno - saj se ne presoja odškodninska odgovornost tožnice, ampak tožene stranke, ni bistveno. Zato sodišče prve stopnje tudi pravilno ni naložilo toženi stranki, naj predloži končne odredbe o zaključitvi spisov s strani tožnice. Prav tako ni pomembno, koliko spisov je tožnica zaključila oziroma ali bi jih morala glede na obseg zadev, ki jih je imela v reševanju, zaključiti več. Tožnica ni sproti zaključila vseh spisov, ki so izpolnjevali pogoje za zaključitev, čeprav je bila na to večkrat opozorjena (izpovedi prič i.i., n.n. in C.C., zapisniki kolegijev pod B31, B48, B70). To je pomembno zaradi presoje tožničinega očitka, da naj bi prišlo do nedovoljenega pregledovanja in zaključevanja njenih spisov, kar pa ne drži.

54. Ne drži pritožbena navedba, da so se spisi tožnice v času njene odsotnosti v letu 2013 zaključevali med 28. 8. 2013 in 30. 8. 2013, saj iz izpiska zaključenih zadev tožnice izhaja, da so se spisi zaključevali od 26. 8. 2013 dalje, to pomeni v času odsotnosti C.C. (odsotna od 5. 8. 2013 do 27. 8. 2013). Iz končnih odredb je sodišče razbralo, da sta jih izpolnili R.R. in K.K., ki sta zaključevali tožničine spise, C.C. pa je kot vodja oddelka zgolj podpisala končne odredbe. Zato ni utemeljen pritožbeni očitek, da je C.C. ob zaključevanju spisov opravila nedovoljen pregled tožničine pisarne. Tudi druge osebe niso nikoli opravljale nedovoljenega pregleda tožničine pisarne, ampak so se vedno pregledovali le spisi (izpovedi prič C.C., S.S. in m.m.). Enako je tožena stranka postopala tudi pri drugih državnih pravobranilcih, če je bilo to potrebno, da se zagotovi nemoteno delo (prepreči zamuda rokov, opravijo potrebna procesna dejanja ali zaključi spis, ki za to izpolnjuje pogoje), pri čemer z vidika odločitve v tem sporu ni bistveno, kar problematizira pritožba, ali so takšni pregledi utemeljeni šele ob daljši odsotnosti nad tremi meseci ali že prej.

55. Ker se je sodišče prve stopnje opredelilo do očitka tožnice, da je bil opravljen nedovoljen pregled njene pisarne, je neutemeljen pritožbeni ugovor, da se ni opredelilo do vsebine dopisa z dne 3. 7. 2014, v katerem je podrobno opisala, da so bile pregledane nizke omarice, in do odgovora tožnici na ta dopis (A62).

56. Sodišče prve stopnje pri presoji primera, ko je i.i. v letu 2010 zaključila spis ... v času bolniškega staleža tožnice, ni spregledalo, da je bila v tej zadevi sklenjena poravnava, s katero se tožnica ni strinjala, navedeno pa ne kaže na trpinčenje.

57. Pritožbeno sodišče se strinja s sodiščem prve stopnje, da vpogled delodajalca v spis za potrebe zaključevanja spisov, da se preverijo roki oziroma preveri, ali je treba opraviti kakšno drugo procesno dejanje, ne predstavlja nezakonitega nadzora nad delom tožnice, ampak zgolj zagotavljanje tekočega dela.

58. Okoliščine, ki jih izpostavlja tožnica v pritožbi, zaradi katerih naj ne bi bila v enakem položaju kot u.u. in v.v., niso takšne, da bi kazale na trpinčenje tožnice zaradi vpogledov v njene spise. Tako tožnica kot u.u. in v.v. so bili odsotni in je bilo treba zaradi zagotavljanja tekočega dela opraviti pregled spisov in spise po potrebi zaključiti. Ni mogoče slediti navedbi, da je bila tožnica trpinčena že zgolj zato, ker so bili njeni spisi pregledani, čeprav naj bi bila v nasprotju z omenjenima državnima pravobranilcema le na krajši bolniški odsotnosti. Prav tako ni bistvenega pomena okoliščina, ali je imela v času odsotnosti namestnico. Tožena stranka je pregledovala tožničine spise za zagotovitev nemotenega dela in ni v odsotnosti tožnice izvajala (prikritega) nadzora nad tem, kaj tožnica počne in ali delo opravlja kvalitetno. Z vidika pravilnosti odločitve v tem sporu ni bistveno, kdo (tožničina namestnica ali kdo drug) je opravil posamezna dejanja v spisih za zagotovitev nemotenega dela oziroma kdo je spise zaključil. Zato se sodišče prve stopnje do teh navedb tožnice ni bilo dolžno opredeljevati.

59. Dokazna ocena izpovedi priče S.S. v zvezi s spisom z. je pravilna. Sodišče izjave S.S., da je presenečena nad delom tožnice in da bo bdela nad spisom, ni ocenilo kot zaničevalno, četudi je izpovedala, da je v začetku mogoče res mislila, da spisa tožnica ni sposobna voditi. Pojasnila je, da je spis vzela za svojega, da je bil medijsko odmeven in da je bila vrednost spora visoka, zato je želela še naprej spremljati, kaj se dogaja z njim. Iz izpovedi S.S. ni razvidno, da bi želela pri tožnici vzbuditi občutek nesposobnosti, ampak jo je skrbelo glede na težave, ki so bile v zvezi s tem spisom.

60. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da poročilo i.i. z dne 11. 8. 2010 o številu nezaključenih predhodnih postopkov in številu nevloženih tožb s strani tožnice in pravobranilke A.a. ne kaže na to, da bi tožena stranka opravljala nedovoljen nadzor nad delom tožnice. Poročilo se nanaša na obe državni pravobranilki, ki sta bili večkrat opozorjeni na zaključevanje spisov, poleg tega je bilo z odredbo z dne 10. 8. 2010 napovedano, da se bo 1. 9. 2010 pričel izvajati nadzor nad spoštovanjem DP reda, vodjem pa je bilo naloženo, da zagotovijo, da se delo ustrezno uskladi (tudi z navodili o rednem zaključevanju spisov in vlaganju tožb). Ni šlo za ukrepe, ki bi se nedopustno nanašali le na tožnico.

61. Tudi ne držijo pritožbene navedbe, da na trpinčenje kažejo odredbe o pregledu tožničinih spisov in njihovem zaključku z dne 22. 9. 2011. Sodišče je ugotovilo, da je pred tem tožnica vodjo oddelka n.n. obvestila, da je preobremenjena, da ima preveč svojih spisov, poleg tega mora še nadomeščati dlje časa odsotnega u.u.. n.n. je zato 22. 9. 2011 poslala m.m. elektronsko sporočilo, s katerim ga je obvestila o zatrjevani preobremenjenosti tožnice in o tem, da ima več nezaključenih zadev, čeprav jo je že spomladi 2011 prosila, da spise zaključi. Izdajo odredbe je n.n. predlagala zaradi pridobitve transparentnih podatkov o obremenjenosti tožnice. V teh okoliščinah je sodišče pravilno menilo, da so se pregledali spisi zato, da bi se zagotovilo pravočasno delo tožene stranke. Izjava državne pravobranilke G.G. ob tem, ko je pregledovala spise, kaj vse ni narejeno, tudi če bi se nanašala zgolj na tožničino delo, ni bila nedopustna. Šlo je le za izražanje objektivnega dejstva o obsegu (ne)opravljenega dela. Sicer pa je G.G., zaslišana kot priča, zanikala, da bi se na tožnico drla. Nenazadnje je do pregleda spisov prišlo ravno v posledici tožničine prošnje po razbremenitvi. V tej zvezi ni pomembno, ali je bila tožnica zaradi opisanega razburjena. Posledično sodišče prve stopnje utemeljeno ni zaslišalo Z.Z., ki naj bi to potrdila.

62. Nedopustnega ravnanja ne predstavlja niti odredba generalnega državnega pravobranilca z dne 9. 6. 2011, s katero so bili vsi pravobranilci, pomočniki in strokovni sodelavci pozvani, da naj vložijo nevložene tožbe, ker prihaja do urgenc strank. Ker se je odredba nanašala na vse in ni izpostavljala tožnice, ni bistveno, ali je tožnica res imela več nevloženih tožb kot ostali in ali je zato imela upravičene razloge.

63. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da C.C. za tožničin spis opr. št. ... zaradi priprave pripravljalne vloge ni zaprosila z namenom, da tožnici oteži oziroma onemogoči opravljanje dela. Verjelo ji je, da je spregledala, kdaj je zadnji dan roka za vložitev pripravljalne vloge. Ni sledilo sklepanju tožnice, da je C.C. vedela, da bo tožnica na spisu delala zadnji dan roka, na podlagi seznanjenosti s tožničinim štiriurnim bolniškim staležem, obsežnostjo spisa in številom prekluzivnih rokov, ki jih je tožnica imela v tistem času. Nenazadnje pa C.C. nato vpogleda v spis niti ni opravila in je tožnica na njem lahko delala.

64. O očitkih tožnice C.C., da je preverjala tožničino prisotnost na delovnem mestu, se je sodišče prve stopnje opredelilo v točki 204 in 205 obrazložitve sodbe. Predlog C.C. iz elektronskega sporočila z dne 15. 7. 2013, da bi se razmislilo o vzpostavitvi nadzora nad dejansko prisotnostjo tožnice na delovnem mestu, do katerega pa niti ni prišlo, nima takšne teže, da bi utemeljeval trpinčenje.

65. Tudi dogodek v zvezi s spisom A.b. in reakcija C.C. v zvezi s tem ne predstavlja graje vrednega ali očitno negativnega in žaljivega ravnanja. Kot izhaja iz točke 117 obrazložitve izpodbijane sodbe, je šlo za konfliktno situacijo med tožnico in C.C.. Tožnica je bila prepričana, da z nedovoljenim nadzorom nad tožničinimi spisi in njenim delom C.C. nad njo izvaja mobing in ji je to tudi očitala, ko ji je v pisarno C.C. prinesla spis A.b. s pojasnilom, naj ga sama rešuje. Glede na konfliktno situacijo med omenjenima državnima pravobranilkama očitki o neprimerno izrečenih besedah "da se z njo ne bo več zajebavala" nimajo posebne teže, sicer pa je sodišče prve stopnje tudi verjelo C.C., da teh besed niti ni izrekla. Navedena res ni izpovedala, kot pravilno opozarja pritožba, da bi ji tožnica spis vrgla na mizo, vendar pa to dejstvo pri celoviti presoji očitanih ravnanj ne igra posebne vloge in zato nima vpliva na pravilnost izpodbijane odločitve.

66. Tožnica v pritožbi neutemeljeno navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do dogodkov od 22. 9. 2014 do 26. 9. 2014. To je predmet obrazložitve v točkah 91, 93, 95, 97, 116, 117, 142 in 316 sodbe.

67. Elementov trpinčenja sodišče prve stopnje pravilno ni prepoznalo v elektronskem sporočilu C.C. k.k. z dne 11. 9. 2015, poslanem tožnici zgolj v vednost, v katerem je zapisala, da potrebuje tožničine spise. Elektronsko sporočilo je bilo napisano zaradi premalo jasnega poročila tožnice (B31-33). Glede na to, da sporočilo ni bilo namenjeno tožnici, ampak vpisničarki k.k., niso utemeljene pritožbene navedbe, da je morala tožnica spise pripraviti sama, ker na pomoč vpisnika v petek popoldne ni mogla računati. Pravilen je poudarek sodišča prve stopnje, da je C.C. pač izvajala naloge vodje oddelka, zato v tej zvezi tudi ni pomembno, ali tožnica svojega poročila res ni napisala dovolj jasno.

68. Kot že omenjeno, veliko število rokov v spisih samo po sebi ne predstavlja trpinčenja, če ni obenem tudi ugotovljeno, da se delavcu načrtno dodeljujejo spisi z velikim številom rokov. Tega pa izvedeni dokazi niso potrdili. Nasprotno, ugotovljeno je bilo, da je bila tožnica primerljivo obremenjena s spisi kot drugi državni pravobranilci, da so se spisi med državne pravobranilce delili skladno s pravili, vzpostavljenimi pri toženi stranki in enako za vse državne pravobranilce. Odredbe generalnega državnega pravobranilca, na podlagi katerih je tožnica prav tako prejemala spise, pa prav tako ne kažejo na načrtno obremenjevanje tožnice z velikim številom prekluzivnih rokov in narokov. Roki in naroki, ki jih je enkrat več, drugič manj, so del narave dela s sodnimi spisi in s tem del narave dela državnega pravobranilca.

69. Sodišče je pravilno presodilo tudi s strani tožnice očitano izjavo S.S., da bo kazensko dežurna, če ne bo šla na šolo. Sodišče je verjelo priči, da je bila izjava izrečena v šali in z namenom spodbuditi tožnico, da se izobraževanja udeleži. Iz izpovedi C.C., n.n. in m.m. izhaja, da je bilo razumljivo, da bodo državni pravobranilci, ki ne bodo šli na šolo, ampak bodo ostali v službi, zadolženi za nujne zadeve. Ni šlo za to, da bi S.S. tožnici odredila dežurstvo v času šole in jo s tem še dodatno obremenila. Iz izpovedi S.S., m.m., A.a., C.C. in n.n. izhaja, da so vsi pravobranilci, ki se izobraževanja niso udeležili, dežurali, tj. poskrbeli za nemoteno poslovanje tožene stranke. Zatrjevanje, da je bila tožnica potem zaradi udeležbe na šoli dodatno obremenjena, prav tako ne more privesti do zaključka o trpinčenju. Enako velja za očitek, da je morala tožnica priti med dopustom v službo, ker v petek spisa ni mogla oddati, saj dan pred praznikom po 13. uri na odpravi ni bilo več nikogar. Tudi opozorilo, da o tem ni bila obveščena, ni odločilno.

70. Dejstvo, da je i.i. v decembru 2009 tožnico poklicala, ko je bila ta v bolniškem staležu, ne predstavlja nedovoljenega ravnanja zoper tožnico. i.i. je izpovedala, da je bil klic opravljen zaradi organizacije dela in ne z namenom pritiskati na tožnico, da mora priti na delo. Medsebojno obveščanje v takšnih primerih je bilo običajno, kot so izpovedale tudi priče C.C., P.P., L.L. in G.G..

71. V zvezi s številom rokov in narokov v letu 2014 je neutemeljena pritožbena navedba o zmotni dokazni oceni tožničine izpovedi. Tožnica je v resnici izpovedala (prepis zvočnega posnetka z dne 20. 12. 2018, list. št. 302), da je med prekluzivne roke štela tako roke, ki imajo pravne posledice (kot npr. rok za odgovor na tožbo), kot tudi roke za mediacije.

72. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je imela tožnica od februarja 2010 do konca septembra 2011 ter v letu 2012 do začetka decembra nadomeščanje v paru z u.u.. Tožnica toženi stranki očita, da je bila zaradi nadomeščanja preobremenjena in da je tožena stranka preobremenjenosti v nasprotju z drugimi državnimi pravobranilci ni razbremenila. Sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, da je bilo tožnici v septembru 2011 ugodeno, ko je n.n. prosila za razbremenitev in da tako ni bila v slabšem položaj kot ostali. V letu 2012 pa je zaradi obremenjenosti predlagala, da se skrajša čas nadomeščanja s treh na en mesec, s čimer se je tudi vodja C.C. strinjala.

73. Sodišče prve stopnje v točki 141 obrazložitve sodbe ni ugotovilo, da je bilo tožničini prošnji po razbremenitvi v letu 2012 ugodeno. V dopisu z dne 13. 11. 2012 (A31; zmotna navedba datuma dopisa ni bistvena) je tožnica med drugim predlagala, da naj se nadomeščanje vseh vrst odsotnosti, ki so daljše od treh tednov oziroma enega meseca, uredi enotno in enako za vse pravobranilce. V tem dopisu ni prosila za razbremenitev spisov u.u., zato sodišče s tem v zvezi ni ugotavljalo, ali je tožena stranka tovrstnemu predlogu ugodila. Ugotavljalo pa je, kako se je C.C. odzvala na tožničin predlog in ugotovilo, da se je z njim strinjala (odgovor z dne 22. 11. 2012 – A32). Četudi DP red iz leta 2002 v 78. členu ni predvideval ustavitve pripada pred tremi meseci odsotnosti nadomeščanega, se je to v praksi - tudi glede tožnice – izvajalo, kot izhaja iz točk 139 in 140 obrazložitve izpodbijane sodbe. Sodišče pa je tudi ugotovilo, da tožnica zaradi nadomeščanja u.u. v treh tednih leta 2012 ni bila prekomerno obremenjena (točka 129 obrazložitve sodbe).

74. Pritožbeno sodišče se je do pritožbenih navedb v zvezi z reakcijo G.G. ob pregledovanju spisov že opredelilo (točka 61 obrazložitve te sodbe). Dodatno še pojasnjuje, da je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je imela G.G. pooblastila za pregled spisov u.u., saj ji je to naložila vodja oddelka n.n. ob vednosti generalnega državnega pravobranilca.

75. Neutemeljeno je pritožbeno opozarjanje na nasprotje med izpovedbama C.C. in m.m. glede odsotnosti C.C. ter pregledovanja spisov med njeno odsotnostjo.

76. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da je C.C. ob delni razbremenitvi nadomeščanja U.U. prejela večino njenih spisov, ni v nasprotju z listinskimi dokazi. Iz odredbe z dne 10. 4. 2013 je razvidno, da je C.C. dobila deset spisov, ostale državne pravobranilke (L.L., A.a., T.T., A.A. in tožnica) pa štiri oziroma tri spise.

77. Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi moralo sodišče pozvati toženo stranko, naj predloži seznam prekluzivnih rokov in narokov P.P., ki se ji je zaradi prekomerne obremenjenosti uredila pomoč pri nadomeščanju tožnice. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se je tudi tožnico razbremenilo pri nadomeščanju u.u., ko je za to prosila v letu 2011, se pokaže kot nebistveno, ali se je tudi P.P., zato izvedba predlaganega dokaza ni bila potrebna.

78. Ni utemeljena pritožbena navedba o zmotni ugotovitvi sodišča, da je bil sklenjen ustni dogovor med C.C., B.B. in tožnico v zvezi z nadomeščanjem u.u.. To izhaja tudi iz odredbe z dne 30. 11. 2012. Pritožbeno sodišče ne pritrjuje pritožbi, da naj bi šlo pri soočenju tožnice z omenjenim dogovorom na sestanku pri generalnem državnem pravobranilcu 13. 11. 2012 za negativno, žaljivo ravnanje.

79. Ne drži, da se sodišče ni opredelilo do vsebine zgoraj že omenjenega odgovora C.C. z dne 22. 11. 2012 (A32), saj je to storilo v točki 287 obrazložitve sodbe. Do očitka, da naj bi bili državni pravobranilci, ki so bili že prej pri toženi stranki pomočniki ali strokovni sodelavci, v boljšem položaju, pa se je opredelilo v točki 51 obrazložitve izpodbijane sodbe.

80. Pritožbene navedbe, da bi morale biti odredbe o ustavitvi pripada določenemu državnemu pravobranilcu objavljene na intranetu in da bi morali biti z njimi seznanjeni vsi državni pravobranilci na oddelku, so nebistvene, saj gre za pripombe na organizacijo dela, kar za spor ni pomembno.

81. Sodišče prve stopnje je verjelo C.C., da tožnici v zvezi z dodelitvijo v nadomeščanje z t.t., A.A. in P.P. ni rekla, naj pazi, ker so res v redu ljudje. V pritožbi izpostavljeno mnenje C.C. o tožnici ne vpliva na pravilnost dejanskih zaključkov sodišča prve stopnje, kot tudi ne pavšalne navedbe o kontradiktornosti njene izpovedi. Tudi sicer ni razlogov za dvom v njeno verodostojnost (točke 154 do 158 obrazložitve te sodbe). Izpoved, da v času zaključevanja spisov tožnice v letu 2013 priča ni bila v službi, pa tudi ni v nasprotju z listinskimi dokazi, kot že pojasnjeno.

82. Navedbe tožene stranke o razlogu za kroženje tožnice pri nadomeščanju v letu 2013 so res deloma nasprotujoče, saj je tožena stranka pojasnila, da je bilo takšno nadomeščanje koristno zaradi tožničine odsotnosti, C.C. pa je v pisni izjavi navedla, da ni želela proti volji razbijati obstoječih parov in je tožnica prejela stalni par, ko je P.P. ostala brez para. Vseeno pa se pritožbeno sodišče strinja s sodiščem prve stopnje, da navedbe ne kažejo na pokrivanje zavržnega ravnanja v zvezi s tožničinim zdravstvenem stanjem. Sodišče prve stopnje je pravilno sledilo izpovedi C.C. (ki jo potrjuje tudi zapisnik kolegija z dne 12. 12. 2012), da je prišlo v letu 2013 do spremembe pri organizaciji nadomeščanja, saj ni bilo več možno nadomeščanje med pravobranilci različnih oddelkov, pari na A.j. oddelku pa so bili že oblikovani. Deloma nasprotujoče si navedbe tožene stranke niso prirejene za potrebe tega postopka in takšna organizacija nadomeščanja ne kaže na trpinčenje tožnice, zlasti ob dejstvu, da je bilo tožnici nadomeščanje ves čas omogočeno, stalni namestnik pa po DP redu ni predviden.

83. Pritožbene navedbe se nanašajo tudi na to, da tožnica v letih od 2008 do 2012 ni bila edina odsotna zaradi bolezni, vendar pa je bila edina razporejena v kroženje pri nadomeščanju. Ker je sodišče ugotovilo, da razlog za kroženje tožnice ni bil v njenem zdravstvenem stanju, sodišče utemeljeno ni izvedlo zaslišanja priče B.B. za ugotovitev odsotnosti drugih državnih pravobranilcev in utemeljeno ni naložilo toženi stranki, naj predloži seznam odsotnosti za celotno obdobje osmih let za vse državne pravobranilce.

84. Sodišče prve stopnje ni spregledalo izpovedi prič r.r. in P.P. o tem, da nista nasprotovali, da bi tožnico vzeli v svoj par, vendar pa ju pravilno ni upoštevalo kot bistveni. Njuna izpoved se je nanašala na vprašanje, ali C.C. res ni našla nikogar, ki bi bil s tožnico v stalnem paru, saj je tožnica trdila, da ji je navedena tako povedala. Tožnica v postopku pred sodiščem prve stopnje niti ni trdila, da bi izrazila željo, da se stalno nadomešča z r.r. in P.P. in da ji to ni bilo omogočeno. Priča C.C. pa je tudi pojasnila, da je bilo kroženje organizirano zaradi enakomerne obremenitve vseh parov. Sodišče prve stopnje ni sledilo zatrjevanemu trpinčenju zaradi organizacije nadomeščanja in se je v tem okviru opredelilo tudi do odnosa C.C. do tožnice. S tem se je opredelilo tudi do trditve tožnice, da naj bi jo navedena pri organizaciji nadomeščanja prikazovala kot breme. Ker je že na podlagi izpovedi prič C.C., r.r. in P.P. ugotovilo, da ne drži trditev, da tožnice nihče ne bi želel v par, ni bilo potrebno zaslišanje vseh državnih pravobranilcev na oddelku. Razlog za nerazporeditev tožnice v stalno nadomeščanje pa je bil drugje, kot že pojasnjeno. Ko je ta razlog odpadel, je tožnica dobila stalni par z P.P., ki prav tako, kot izhaja iz njene izpovedi, nadomeščanju s tožnico ni nikoli nasprotovala.

85. Ne drži, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedbe tožnice, da C.C. z njo ni komunicirala (točka 298 obrazložitve izpodbijane sodbe). Prav tako ne drži, da se sodišče ni opredelilo do očitka, da je m.m. tožnico vprašal, zakaj se A.c. pritožuje čez tožnico, saj se je do tega opredelilo v točki 158 obrazložitve izpodbijane sodbe.

86. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnica v letu 2016, ko je prišla z daljše bolniške in je delala le polovični delovni čas, A.c. povedala, da ne more pričakovati, da jo bo lahko nadomeščala osem ur, ker dela le štiri ure, zato bodo morali drugače urediti njeno nadomeščanje. Posledično je C.C. sklicala sestanek z elektronskim sporočilom z dne 16. 8. 2016 z opredelitvijo zadeve kot Nadomeščanje DP E.E.. Sodišče je ustrezno ugotovilo, da se je C.C. zavzemala za to, da bi tožnica v okviru štiriurnega dela nadomeščala A.c., ta pa tožnico, saj to poleg njene izpovedi potrjuje tudi njeno elektronsko sporočilo z dne 10. 8. 2016. Pravilno je presodilo, da glede na okoliščine konkretne situacije takšnega prizadevanja ni mogoče šteti za graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje. C.C. namreč ni imela namena doseči, da bi tožnica delala več kot štiri ure dnevno. Ni res, da že navedba zadeve elektronskega sporočila kaže, da se problematizira tožničin štiriurni bolniški stalež. Tudi ne drži pritožbena navedba (podana v zvezi s točko 215 obrazložitve izpodbijane sodbe), da naj bi navedeno elektronsko sporočilo C.C. dokazovalo, da se je A.c. pritoževala, da ima tožnica še veliko dopusta in da jo bo morala zato še veliko nadomeščati. Tudi to, da je C.C. preverila, koliko dopusta imata tako tožnica kot A.c., kot je zapisala v elektronskem sporočilu, tega dejstva ne dokazuje.

87. Dokazna ocena sodišča v zvezi z izjavo C.C. na sestanku 16. 8. 2016, da bo problem samo do septembra, ker bo potem reelekcija, je ustrezna, dejanski in pravni zaključki pa pravilni. Iz izvedenih dokazov namreč niti ne izhaja, da bi C.C. to sploh rekla.

Ustavitev pripada in stanje spisov v letu 2016

88. Neutemeljena je pritožbena navedba, da tožnici ni bilo pojasnjeno, zakaj se ji je v letu 2010 ustavil pripad. Že iz odredbe o ustavitvi pripada z dne 3. 2. 2010 izhaja, da se pripad ustavlja zaradi napovedane daljše bolniške odsotnosti.

89. Sodišče prve stopnje toženi stranki pravilno ni naložilo, naj pridobi vse odredbe o ustavitvah pripada na h. vpisniku v obdobju od leta 2008 do leta 2016. V pritožbi tožnica ne pojasni, zakaj je dejansko stanje zaradi neizvedbe tega dokaza zmotno ali nepopolno ugotovljeno. Iz tožbenih navedb na list. št. 30 in 31 pa je razvidno, da je tožnica pridobitev teh listin predlagala zaradi primerjave obremenjenosti s spisi med državnimi pravobranilci. Ugotovitve sodišča v zvezi s tem so v razdelku "Glede števila spisov". Vpogled v odredbe o ustavitvah pripada ni primeren dokaz za ugotavljanje, koliko novih spisov je posamezni državni pravobranilec dobil v delo. Tožnica je sicer tudi navajala, da je predlagala ustavitev pripada zaradi preobremenjenosti s spisi, vendar je sodišče primerno pojasnilo, da to ni utemeljen razlog za ustavitev pripada glede na določbe DP reda (ta se lahko ustavi v primeru daljše odsotnosti ali v primeru prejema izjemno zahtevne, obsežne in nujne zadeve). Je pa bil tožnici tudi v takem primeru v letu 2013 ustavljen pripad (točke 166 do 168 obrazložitve izpodbijane sodbe). Zato ne držijo pritožbene navedbe, da je bila neenako obravnavana z ostalimi v enaki situaciji.

90. Prav tako sodišče prve stopnje pravilno ni naložilo toženi stranki, naj predloži poročilo C.C. z dne 19. 4. 2013 v zvezi s predlogom tožnice, da se ji zaradi preobremenjenosti ustavi pripad. Kot že omenjeno, to ni bil predvideni razlog za ustavitev pripada (čeprav je bilo prošnji tožnice kljub temu ugodeno), zato ni bistveno, kakšni so bili podatki v poročilu. Obseg spisov je razviden iz evidenc tožene stranke. Glede tega poročilo vodje oddelka ni primeren dokaz. Tožnica ni zanikala, da je imela nevložene tožbe, kar da je bilo navedeno v poročilu. Ker ni bistveno, kolikšno število nevloženih tožb je imela tožnica in ostali, sodišče toženi stranki pravilno ni naložilo, naj predloži seznam nevloženih tožb.

91. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so se tožničini spisi v času dolgotrajne bolniške v letih 2015 in 2016 trajno predodelili drugim državnim pravobranilcem. Tožnica v pritožbi navaja, da je trajna predodelitev spisov v nasprotju z DP redom, ki v 51. členu določa, da se v primeru odsotnosti pravobranilca in preobremenjenosti tistega, ki nadomešča, zadeve začasno predodelijo v reševanje drugim pravobranilcem na oddelku. Vseeno trajna predodelitev ne pomeni graje vrednega ali očitno negativnega in žaljivega ravnanja, usmerjenega zoper tožnico. Nasprotno. Sodišče prve stopnje je kot bistveno izpostavilo, da je bila tožnica odsotna od 8. 10. 2015 do 21. 6. 2016, kar je več kot osem mesecev, da je večkrat opozarjala na svojo preobremenjenost s spisi in da se je v juniju 2016 vrnila na delo le za polovični delovni čas. Zato okoliščina trajne predodelitve drugim državnim pravobranilcem ne dokazuje trpinčenja.

92. Tožnica neutemeljeno uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi z očitkom, da ji je A.a. kot njena namestnica v letu 2009 obrazec za dopust podpisala šele tik pred zdajci. Pritožbeno sodišče v celoti sprejema razloge za zaključek sodišča prve stopnje, da ta dogodek ne kaže na trpinčenje (točka 185 izpodbijane sodbe). Enako velja za očitek glede odklonitve odobritve dopusta s strani i.i. v času prvomajskih praznikov v letu 2010. Ni pomembno, kdaj točno je tožnica vodjo oddelka zaprosila za izrabo dopusta, bilo pa je to vsaj nekaj tednov prej. Bistveno je, da ji je takrat hkrati rekla, da ni ovire, da dopusta ne bi mogla izrabiti, in je bila nato tožnici izraba tudi dejansko omogočena. Ni ključna določba DP reda o tem, do kdaj je treba pripraviti načrt izrabe letnega dopusta. Zgolj zato, ker se je priča določenih dogodkov spomnila, določenih pa ne, še ni razlog za njeno neverodostojnost, kar prav tako neutemeljeno uveljavlja pritožba.

93. Pritožba izpostavlja tudi očitani dogodek, ko je C.C. v času nadomeščanja n.n. dne 13. 7. 2011 vprašala, če bo naslednji dan v službi, da ji prinese podpisat obrazec za dopust, C.C. pa ji je naslednji dan naložila pripravo določenega mnenja v 14 dneh in ji s tem onemogočila izrabo dopusta. Sodišče je glede tega ugotovilo, da C.C. ni vedela, da namerava tožnica na dopust že v ponedeljek - 18. 7. 2011 (takoj z začetkom sodnih počitnic, ki sicer trajajo do 15. avgusta), prav tako je tožnici ponudila, da zadevo dodeli komu drugemu, a je tožnica vztrajala, da dopust prestavi.

94. Tožnica sodišču prve stopnje neutemeljeno očita zmotno ugotovitev dejanskega stanja v zvezi s tem, ali sta bili n.n. in S.S. seznanjeni, da bo tožnica izrabila dopust s 24. 8. 2011. Tožnica je namreč sama izpovedala, da je bila za dopust dogovorjena le s svojim parom, zato je sodišče prve stopnje pravilno sledilo izpovedi n.n., da ji je za dopust povedala 23. 8. 2011. Graje vrednega ravnanja v teh okoliščinah (napoved dopusta tik pred zdajci in očitna težava glede možnosti nadomeščanja) ne predstavlja očitek n.n. tožnici, da se je glede tega obrnila na generalnega državnega pravobranilca. Ob dejstvu, da tožnici izraba dopusta ni bila zavrnjena, za trpinčenje tudi ni mogoče šteti vprašanja tožnici, če ima urejeno nadomeščanje zaradi odsotnosti več državnih pravobranilcev, oziroma izjave, da se bodo o tem še pogovorili.

95. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da ne gre za trpinčenje tožnice, če A.A. in P.P., s katerima se je tožnica nadomeščala v septembru 2013, nista želeli že januarja podpisati obrazca za izrabo dopusta v avgustu in septembru. Odklonitev podpisa toliko mesecev vnaprej ni graje vredna, čeprav je K.K., s katero se je tožnica nadomeščala v avgustu 2013, obrazec podpisala. Ne drži, da je priča P.P. zanikala, da bi tožnici rekla, da se mora prej pogovoriti z A.A.. Rekla je le, da ni bila praksa, da bi se podpisovalo za toliko vnaprej. Kako se je tožnica dogovarjala za dopust z u.u., ni bistveno. Prav tako ni bistveno, kako se je tožnica ob prej opisanem počutila, saj ni šlo za trpinčenje. Obrazložitev sodbe v tem delu ni v nasprotju sama s seboj in torej ni podana kršitev postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

96. Neutemeljen je tudi očitek napačne ocene izpovedi priče S.S. v zvezi s prošnjo tožnice, da ji dopust odobri generalni državni pravobranilec. Izpoved, da se ne spomni, da bi se tožnica v zvezi s tem dogodkom obrnila nanjo, ni v nasprotju z delom izpovedi, da je bilo problematično, ker je želela imeti tožnica dopust podpisan več mesecev vnaprej.

97. Tudi dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bila tožnica pri m.m. sprejeta, če je prosila za sestanek, je pravilna. Sodišče se je do tega natančno opredelilo v točki 254 obrazložitve sodbe.

98. Neutemeljena je nadaljnja pritožbena navedba, da je sodišče napačno povzelo vsebino obrazca pod A39. Sodišče je v točki 194 obrazložitve sodbe navedlo, da iz obrazca izhaja, da je tožnica sama prečrtala termin od 16. 8. 2013 do 6. 9. 2013. Zgolj zato, ker sodišče ni navedlo tudi, da je tožnica pod prečrtanim terminom dopisala drugega, listine ni napačno povzelo, to pa za relevantne dokazne zaključke tudi ni bilo potrebno.

99. Ker je sodišče ugotovilo, da je bila tožnici omogočena izraba letnega dopusta v daljšem skupnem obdobju (točka 201 obrazložitve izpodbijane sodbe) in da ji odobritev letnega dopusta ni bila zavrnjena (tožnica v pritožbi le pavšalno navaja, da ji je bila), sodišče prve stopnje toženi stranki utemeljeno ni naložilo, naj predloži seznam odsotnosti vseh državnih pravobranilcev.

100. Sodišče prve stopnje pravilno ni prepoznalo trpinčenja tožnice v ravnanju P.P., ko je tožnico obvestila, da bo v avgustu 2014 izrabila letni dopust, nadomeščanje pa je uredila za obe, če bi tudi tožnica takrat želela na dopust. Navedena je torej nadomeščanje uredila tudi za tožnico, če bi bilo to treba, vendar se tožnica za izrabo dopusta ni odločila. Tožnica v pritožbi neutemeljeno navaja, da je šlo očitno za šikaniranje, ker tožnici dopust ni bil omogočen, saj ga je v tistem času nameravala izrabiti P.P., nato pa si je premislila in dopusta sploh ni izrabila.

101. Tudi ravnanje C.C. v zvezi z odobritvijo dopusta v letu 2014 po pravilni presoji sodišča ne kaže na trpinčenje. Tožnica je obrazec odnesla vodji oddelka, povratne informacije o odobritvi dopusta pa ni dobila, ampak je morala navedeno sama preveriti v uradu. Sodišče je ugotovilo, da ni bila navada, da bi vodja oddelka državne pravobranilce obveščala o odobritvi dopusta.

102. Izjava priče L.L., da je tožnica rada v vlogi žrtve, je sicer neprimerna, a po presoji sodišča prve stopnje vendarle ne predstavlja del trpinčenja. Sodišče je namreč ugotovilo, da je bila izrečena v takšnem kontekstu oziroma po tem, ko ji je ponudila, da lahko tožnico kadarkoli nadomešča, če želi za dlje časa na dopust, tožnica pa kljub pritoževanju, da ji ni omogočeno, da gre za dlje časa na dopust, ponudbe ni sprejela.

103. Sodišče prve stopnje se je v zvezi z dogodkom v februarju 2015, ko je morala tožnica zaradi sestave odgovora na predlog za izdajo začasne odredbe letni dopust zaradi zobozdravstvenega posega spremeniti v bolniški stalež, opredelilo do vseh bistvenih navedb tožnice. Pravilno je presodilo, da izjava C.C., da se ji zdi čudno, da grozi z bolniško, če ji dopust ne bo odobren, pri čemer z zdravstvenimi težavami tožnice tudi ni bila seznanjena, ne kaže na šikaniranje. Tožnica v pritožbi navaja, da je sodišče napačno ugotovilo, da C.C. z zdravstvenimi težavami tožnice ni bila seznanjena, vendar pa pri tem ne navede, iz katerih dokazov naj bi izhajalo drugače.

104. Ugotovitve sodišča prve stopnje v obrazložitvi sodbe, da tožnica z C.C. ni komunicirala (na splošno) in da je tistega dne govorila z njo v njeni pisarni, niso same s seboj v nasprotju. Tudi tožnica sama je namreč izpovedala, da je z C.C. komunicirala o nujnih službenih stvareh.

105. Sodišče je tudi pravilno ugotovilo, da je bil tožnici spis, v katerem je morala pripraviti odgovor na predlog za izdajo začasne odredbe, dodeljen v vpisniku glede na pravila rednega pripada in v nadaljevanju na podlagi pisnega predloga tožnice predodeljen. V pritožbi neutemeljeno vztraja, da ji spis ni bil dodeljen v skladu z DP redom, ker je v isti zadevi že pisala mnenje druga državna pravobranilka, saj je včasih, kot že omenjeno, prišlo do napake pri beleženju veznih zadev v vpisniku. Takšna napaka, sploh glede na to, da je bilo možno saniranje s tem, da se predlaga in doseže predodelitev spisa, ne predstavlja trpinčenja. Ker je o predodelitvi odločal generalni državni pravobranilec na podlagi pisnega predloga, je sodišče pravilno presodilo, da je zahteva C.C., da tožnica tak predlog napiše, utemeljena.

106. Zmotna je pritožbena navedba, da dopusta od 1. 8. 2013 (četrtek) do 16. 8. 2013 (petek), ki je daljši od dveh tednov, ni mogoče šteti za daljši dopust. Zmotna je tudi navedba, da ZDR-1 predpisuje, da mora delavec enkrat letno izrabiti v kosu tri tedne dopusta. Tako ZDR (prvi odstavek 163. člena) kot ZDR-1 (prvi odstavek 162. člena) sta glede izrabe letnega dopusta določala oziroma določata, da mora en del trajati najmanj dva, ne pa tri tedne.

107. Ne drži pritožbena navedba, da tožnica več let ni bila na daljšem dopustu. Sodišče prve stopnje je na podlagi evidence izkoriščenih dopustov ugotovilo, da je koristila po tri tedne dopusta naenkrat, in sicer v letu 2010 (od 13. 9. do 1. 10. 2010), v letu 2012 (od 14. 8. do 7. 9. 2012) in v letu 2015 (od 27. 7. do 14. 8. 2015). Poleg tega je bila v letu 2011 na dopustu 13 delovnih dni skupaj (od 24. 8. do 8. 9. 2011), v letu 2013 pa 11 delovnih dni (od 1. 8. do 16. 8. 2013), kar pomeni, da je koristila daljši dopust od minimalno zahtevanih dveh tednov. Tožnica je res za leto 2011 trdila, da se je vrnila predhodno z dopusta, pa tega ni javila, ne pa za leto 2010, kot je to zmotno navedlo sodišče prve stopnje. To pomeni, da je bila v letu 2010 na dopustu polne tri tedne brez predčasne vrnitve. Izvedba dokaza z vpogledom v spis za ugotovitev, da je bila tožnica 8. 9. 2011 v službi, ni potrebna, ker to dejstvo ni bistveno, saj je bila tožnica tudi v tem primeru na dopustu več kot dva tedna. Pritožbene navedbe, da so nekateri zaposleni lahko izrabili skupaj pet tednov letnega dopusta, niso bistvene, ker je tožnica trdila, da je želela izrabiti tri tedne, a ji tožena stranka tega ni omogočila. Do navedbe tožnice, da so bili starši šoloobveznih otrok v boljšem položaju pri izrabi letnega dopusta, se je sodišče prve stopnje opredelilo v točkah 227 do 229 obrazložitve izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje se je opredelilo tudi do navedb tožnice, da naj bi njena namestnica v letu 2016 po vrnitvi z daljše bolniške problematizirala okoliščino, da je z njo v paru, saj ima še veliko neizrabljenega dopusta (točka 357 v povezavi s točkami 157 do 160 obrazložitve izpodbijane sodbe).

108. Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da ne gre za vohljanje ali šikaniranje tožnice, ker je C.C. poleti leta 2016 pri varnostniku preverila, ali je tožnica na delu. Sodišče je ugotovilo, da C.C. ni spremljala, kdaj tožnica ali kdo drug prihaja na delo in kako državni pravobranilci vpisujejo prihode in odhode. V konkretnem primeru je tožničino prisotnost preverila, ker se je iztekal rok za vložitev obsežne pripravljalne vloge. Ni pomembno, da je bilo preverjanje opravljeno pri osebi, ki sicer ni delavec tožene stranke. Ker je bila C.C. kot vodja oddelka dolžna poskrbeti, da bodo vse naloge pravočasno opravljene (5. alineja prvega odstavka 33. člena DP reda iz leta 2015), takšnega preverjanja ni mogoče šteti za šikaniranje tožnice. Posledično tudi ni pomembno, da se S.S. na pritožbo tožnice zoper dejanje C.C. ni odzvala.

109. Dejstvo, da je imela tožnica v letu 2015 odobren fleksibilni delovni čas, ne vpliva na presojo dopustnosti očitanega ravnanja C.C.. Kljub fleksibilnemu delovnemu času je namreč tožnica morala priti na delo vsak dan in delo tudi opraviti. Sodišče prve stopnje se utemeljeno ni opredelilo do vsebine elektronskega sporočila C.C. z dne 8. 7. 2013, v katerem je p.p. predlagala, da se zaradi zatrjevanih nadur razmisli o vzpostavitvi nadzora o dejanski prisotnosti tožnice na delovnem mestu. Vsebina elektronskega sporočila namreč ni v neposredni povezavi z očitanim preverjanjem prisotnosti pri varnostniku. S tem v zvezi je neutemeljen tudi nekonkretiziran pritožbeni ugovor neizvedbe dokazov z vpogledom v spise in z zaslišanjem priče T.T..

110. Do bistvenih navedb tožnice v zvezi z dogodkom glede priprave pripravljalne vloge v spisu ... se je sodišče prve stopnje opredelilo v točki 115 obrazložitve sodbe, pritožbeno sodišče pa v točki 63 obrazložitve te sodbe.

111. Tožnica kot trpinčenje in neenako obravnavo izpostavlja dejstvo, da je bila njena prošnja po fleksibilnem delovnem času v letu 2010 obravnavana pred razširjenim kolegijem, čeprav je bil o njej pristojen odločiti generalni državni pravobranilec l.l. sam. V skladu s 43. členom DP reda iz leta 2002 razširjeni kolegij, ki ga sestavljajo generalni državni pravobranilec, njegov namestnik, vodje oddelkov in generalni sekretar Državnega pravobranilstva RS, obravnava zadeve s področja poslovanja Državnega pravobranilstva RS. V skladu z 42. členom DP reda iz leta 2002 generalni državni pravobranilec (med drugim) zaradi usklajevanja dela in učinkovitega opravljanja zadev z delovnega področja Državnega pravobranilstva RS ter usklajevanja dela posameznih oddelkov, sklicuje ožji ali razširjeni kolegij.

112. Glede na to, da je vprašanje fleksibilnega delovnega časa tožnice vplivalo na poslovanje in usklajevanje dela na sedežu Državnega pravobranilstva RS, l.l. ni prekoračil svojih pristojnosti, ker je sklical razširjeni kolegij, zlasti glede na njegovo izpoved, da svetovalca v zvezi s takšnimi vprašanji ni imel. Izpovedal je tudi, da tožnice ni obravnaval drugače kot ostale zaposlene. Dejstvo, da se je v praksi staršem dopuščal fleksibilni delovni čas, še ne kaže na trpinčenje ali neenako obravnavo tožnice, saj se je tudi tožnici fleksibilnost dejansko dopuščala in nihče ni preverjal, kdaj je prihajala in odhajala z dela (točka 228 obrazložitve izpodbijane sodbe). Sodišče prve stopnje toženi stranki pravilno ni naložilo, naj predloži zapisnik razširjenega kolegija, saj vsebina odločitve ni bila sporna, razlogi zanjo pa glede na trditve tožnice (oporekala je zgolj temu, da se je njena prošnja obravnavala na razširjenem kolegiju) niso bistveni.

113. Sodišče prve stopnje se je do navedb tožnice, da je morala drugače kot drugi državni pravobranilci, ki so prosili za fleksibilni delovni čas, ob vložitvi prošnje v letu 2015 predložiti potrdilo medicine dela, opredelilo v točkah 227 do 229 obrazložitve izpodbijane sodbe.

114. Predmet pritožbe je tudi ignoriranje zahteve po ergonomski ureditvi pisarne v letu 2014. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem ugotovilo, da je m.m. tožničino zahtevo posredoval p.p., ki je glede tega povedala, da ni bilo finančnih sredstev, da bi se preoblikovala pisarna, in da tudi ni bilo razvidno, kako bi morala biti pisarna oblikovana. Tudi priča S.S. je potrdila, da na podlagi zdravniškega potrdila tožnice (v katerem piše le to, da je pri tožnici potrebna ergonomska ureditev delovnega mesta, ne pa kakšna) ni vedela, kako bi morali oblikovati pisarno, zato je o tem vprašala tožnico. Tožnica dodatnih pojasnil, kakšno pisarno bi morala imeti, ni nikoli predložila. Glede na navedeno ni utemeljena pritožbena navedba, da tožnica ni imela možnosti dati pojasnil. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zaključilo, da se S.S. iz tožnice ni norčevala in da ni šlo za neupoštevanje zdravstvenega stanja tožnice, če njeni zahtevi po ergonomski ureditvi pisarne ni bilo ugodeno. Ker tožnica pojasnil, kakšno pisarno bi morala imeti, ni predložila, ni utemeljeno pritožbeno navajanje, da se S.S. in m.m. na njeno zahtevo nista odzvala.

115. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je bila tožnica ponižana in ustrahovana zaradi prisotnosti drugih oseb na sestanku pri generalnem državnem pravobranilcu. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da prisotnost oseb, ki so pristojne za organizacijo delovanja in poslovanja tožene stranke, na sestankih, na katerih so se obravnavale pritožbe tožnice v zvezi s temi vprašanji, ne predstavlja trpinčenja ali nedovoljenega pritiska na tožnico (točke 144, 145, 252 in 345 obrazložitve izpodbijane sodbe). To se nanaša tako na sestanek v letu 2012 kot na sestanek v letu 2015.

116. V zvezi s prošnjo tožnice po dvokrilni omari je sodišče na podlagi izpovedi prič p.p. in A.d. ugotovilo, da tožnica ni dala pisne vloge za dvokrilno omaro, kot je bilo treba in kot je bila obveščena. Dejstvo, da iz navedenega razloga o njeni prošnji ni bilo odločeno, zato ne more predstavljati graje vrednega ravnanja. Prav tako ni dokazano, da bi bila tožnica glede tega v neenakem položaju kot ostali zaposleni, za katere trdi, da se jim je oprema v pisarnah zlahka menjavala.

117. Tožnica je v letu 2015 želela, da se ji omogoči fleksibilni delovni čas od 11. do 19. ure. Zahteva tožene stranke, da naj v zvezi s tovrstno prošnjo predloži potrdilo medicine dela, po pravilni presoji sodišča prve stopnje ni predstavljala trpinčenja. Takšna drugačna obravnava tožnice v primerjavi z drugimi delavci je bila razumljiva glede na bistven odstop od običajnega delovnega časa.

118. Pravilna je ocena izvedenih dokazov v zvezi z navedbami tožnice, da trpinčenje predstavljajo tudi očitki tožene stranke, da ima zaradi zdravstvenih težav tožnice in urejanja nadomeščanja dodatno nepotrebno delo. Sodišče je namreč na podlagi izpovedi prič ugotovilo, da se tožnici ni v negativnem smislu očitalo, da je odsotna, je pa dejstvo, da je bila koordinacija dela zaradi odsotnosti tožnice otežena in obremenitev drugih zaposlenih (vodje oddelka in tistih, ki so tožnico nadomeščali) večja. Ker je C.C. v svojem pojasnilu zapisala, da je imela zaradi tožnice več dela, je sodišče prve stopnje raziskalo tudi to. Ne drži pritožbeno vztrajanje, da C.C. zaradi odsotnosti tožnice ni imela več dela. Tudi ne drži, da ji na predloge, prošnje in zahteve tožnice ni bilo treba odgovarjati. V zvezi s prošnjo tožnice z dne 4. 7. 2013, ki jo izpostavlja pritožba, je npr. morala pripraviti stališče na podlagi elektronskega sporočila p.p. z dne 5. 7. 2013. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da C.C. zaradi preverjanja obremenjenosti tožnice ni imela nobenega dodatnega dela, češ da je bilo to že tako ali tako del njenih delovnih nalog. Predvsem pa iz izpovedi prič (m.m., S.S., C.C.) ne izhaja, da bi kdorkoli tožnici kljub dodatnemu delu na negativen način očital bolniške odsotnosti. Takšnega zaključka ni mogoče sprejeti niti na podlagi listinskih dokazov. Tožnica v pritožbi izpostavlja poročilo C.C. z dne 16. 8. 2016, v katerem je zapisala, da je imela več problemov s tem, ko je urejala tožničino nadomeščanje v času njenih odsotnosti. Vendar pa se tudi to po pravilni presoji sodišča prve stopnje ne more razumeti kot nedovoljen očitek. Pravilna je tudi presoja, da v poročilu ni zavržnih očitkov tožnici zaradi zdravstvenega stanja oziroma bolniških odsotnosti. Ni res, da tožnica ni imela veliko daljših bolniških odsotnosti v času vodenja C.C.. Iz evidence odsotnosti je razvidno, da je bila tudi v letih 2013, 2014, 2015 in 2016 veliko bolniško odsotna (koliko je bilo bolniških odsotnosti, daljših od meseca dni, niti ni bistveno), nenazadnje pa tudi tožnica sama v pritožbi navaja, da je bila skupno odsotna več kot 350 dni.

119. Po ugotovitvi sodišča prve stopnje se očitek nekolegialnosti s strani C.C. in U.U., ko je šla tožnica na prvo bolniško odsotnost v letu 2009, onidve pa sta jo nadomeščali, nanaša na tožničin odnos do sodelavcev, ki bi jih morala obvestiti o tem, kaj je treba narediti in koliko časa bo odsotnost trajala. Ni šlo za negativno izpostavljanje zdravstvenega stanja ali bolniške odsotnosti. Ker je bila pri toženi stranki vzpostavljena praksa takšnega obveščanja, to ne predstavlja šikaniranja, tudi če tožnica za takšno prakso še ni vedela.

120. Tožnica je v tožbi trdila, da so se vrata v njeno pisarno stalno zatikala. Navedeno ponavlja tudi v pritožbi. Te trditve niso sklepčne. Tožnica ne navaja npr., da ji tožena stranka kljub prošnjam ni hotela popraviti vrat. Zgolj z navedbo, da so se vrata zatikala, tožnica ne more utemeljiti trpinčenja, zato se sodišče prve stopnje do tega utemeljeno ni opredeljevalo.

121. Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da imenovanje tožnice ''politična'' ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu. Na podlagi izpovedi prič L.L., A.e., A.d. in S.S. je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se je izraz ''političen/politična'' nanašal na način imenovanja na funkcijo državnega pravobranilca, kadar so bili imenovani na predlog ministra mimo seznama najustreznejših kandidatov, sestavljenega s strani generalnega državnega pravobranilca. Tako so imenovali ne le tožnico, ampak tudi nekatere druge državne pravobranilce (u.u., v.v., T.T., V.V., r.r.).

122. Nepomembne so zato pritožbene navedbe, da je L.L. na delovni skupini za pripravo pripomb k Zakonu o državnem odvetništvu K.K. rekla, da z izrazom politična misli tožnico. Iz izpovedi zaslišanih ne izhaja, da bi takšno poimenovanje izražalo negativnost ali da bi uporaba tega izraza pomenila žalitev, saj so se tudi takšni pravobranilci pokazali za kvalitetne. Tako se tudi tožnici ni nikoli očitalo, da bi bila nestrokovna.

123. Sodišče prve stopnje je raziskalo tudi okoliščine, v katerih je A.d. tožnico vprašala, kako je bila izbrana in ali ji je v.v. "zrihtal" službo. Tudi zato, ker sta bili s tožnico v obdobju, ko je potekal ta pogovor, v dobrih, prijateljskih odnosih, sodišče ni štelo za graje vredno ravnanje, če je A.d. tožnici iz radovednosti zastavila navedeno vprašanje. Govorice, da tožnica ni bila na seznamu najustreznejših kandidatov, pri čemer se to z gotovostjo niti ni vedelo, saj seznama ni videl nihče, ne predstavljajo trpinčenja. Tovrstna ugibanja v kolektivu sicer ne sodijo na delovno mesto, vendar ne dosegajo te stopnje protipravnosti, da bi bila podana odškodninska odgovornost tožene stranke iz naslova trpinčenja. Pritožbene navedbe v zvezi z neverodostojnostjo priče A.d. so nejasne oziroma se nanašajo na nebistvena dejstva, zato niso utemeljene. Izpoved te priče tudi sicer v nobenem delu ni nelogična ali neživljenjska. Sodišče ji je tako tudi pravilno verjelo, da je le v šali rekla, da bo vpogledala v kadrovsko mapo tožnice, saj za to niti ni imela nobenih pristojnosti.

124. Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da se med zaposlenimi ni govorilo, da tožnica simulira bolniški stalež in da nima zdravstvenih težav, četudi se je ugibalo, kakšne zdravstvene težave ima, saj so jo med bolniškim staležem videli zunaj. Takšna ugibanja še ne pomenijo trpinčenja.

125. Ne drži, da se sodišče prve stopnje v okviru obrazložitve glede govoric ni opredelilo tudi do navedbe C.C. v točki 19 njene pisne izjave. Ker ni bistveno, kaj je tožnica v zvezi s slišanimi govoricami povedala na kolegiju 23. 4. 2014, se sodišču prve stopnje ni bilo treba posebej opredeljevati do zapisnika s tega kolegija. Iz dokaznega predloga na list. št. 72 in 73 tožbe ni razvidno, da bi bila priča K.K. predlagana za ugotavljanje dejstev v zvezi z govoricami o simulaciji bolniškega staleža, kot to napačno trdi pritožba. Vztrajanje pri zaslišanju te priče je neutemeljeno tudi v zvezi z očitanimi govoricami, da bi bilo treba tožnico prijaviti na inšpekcijo. Tožnica namreč niti ni trdila, da bi navedena takšne pogovore slišala. Ker jih ni slišala niti tožnica, prav tako pa tudi ne priči A.d. in A.a., ki naj bi bili udeleženi v očitanih pogovorih, a sta to zanikali, pritožba neutemeljeno izpodbija dejanske ugotovitve v zvezi z obrekovanjem.

126. Pravilna je dokazna ocena v zvezi z očitano zahtevo l.l. (generalnega državnega pravobranilca do julija 2010) v letu 2008, da tožnica na neformalen način uredi zaplet v izvršilnem postopku, v katerem je prišlo do blokade transakcijskega računa Državnega pravobranilstva RS. l.l. je izpovedal, da je večkrat prišlo do pomote pri vložitvi izvršbe, v posledici česar so bila blokirana sredstva Državnega pravobranilstva RS, zaradi česar bi bil lahko problem pri izplačilu plač zaposlenim. V takšnem primeru je nosilcem spisa naročil, naj pokličejo na Upravo RS za javna plačila (UJP) in pojasnijo zaplet. Prav tako je izpovedal, da tožnici ni rekel, da plače v primeru neizpolnjene zahteve ne bo dobila, ampak je pojasnil, da v takem primeru nihče ne bo mogel dobiti plače. Tudi tožnica, kot izhaja iz njene izpovedi, ni vedela, ali je mislil plače vseh ali le njeno. Ker torej tožnici ni bilo zagroženo, da plače ne bo dobila, klic na UJP pa bi nenazadnje lahko tudi zavrnila, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da ni šlo za takšne vrste zahtevo po neformalnem ukrepanju, ki bi pomenila trpinčenje.

127. Trpinčenja prav tako po pravilni presoji sodišča prve stopnje ne predstavlja zavrnitev tožničine zahteve za izločitev iz spisa zaradi poznanstva ministra za A.f., saj je ta nastopal na strani stranke, ki jo je zastopalo Državno pravobranilstvo RS. Ni šlo za neenako obravnavo v primerjavi z obravnavanjem zahteve za izločitev n.n., ki ji je bilo ugodeno, saj je šlo za primer, ko je n.n. poznala stranko na nasprotni strani. Niso bistvene pritožbene navedbe, koga točno je n.n. poznala na nasprotni strani.

128. Sodišče prve stopnje se je posredno opredelilo tudi do izjave i.i., da naj tožnica pozabi, da ni več v politiki. Sicer pa takšna izjava, tudi če bi bila res izrečena, sama po sebi še ne bi kazala na trpinčenje.

129. Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo navedbam tožnice, da je m.m. (generalni državni pravobranilec od julija 2010 do julija 2016) po tem, ko jo je v letu 2012 prosil, da mu pomaga v prekrškovnem postopku zoper njega, ni več želel sprejeti na razgovor, razen v razširjeni zasedbi. Pripomnilo je, da glede na znanje prekrškovnega prava m.m. ni verjetno, da bi tožnico prosil za pomoč. Predvsem pa je na podlagi njegove izpovedi in izpovedi priče A.g. ugotovilo, da je bila tožnica pogosto (skoraj tedensko) pri njem na sestanku in da so ti trajali tudi po eno uro. V zvezi s trajanjem sestankov tožnica neutemeljeno opozarja na nasprotja med izpovedjo m.m. in A.g.. Četudi A.g. ni vedela z gotovostjo izpovedati o dolžini sestankov, pa to dejstvo niti ni bistveno za presojo očitka.

130. Z izjemo tožničine prošnje za sestanek v letu 2013, ki ji ni bilo ugodeno, tožnica niti ne izpostavlja konkretnih drugih primerov zavrnjenih prošenj za sestanek. Priča A.g. je tudi potrdila izpoved priče m.m., da jo je vedno, če je le imel čas, sprejel na razgovor. Pritožbene navedbe o trpinčenju tožnice zaradi ignoriranja njenih prošenj po razgovorih pri m.m. se tako izkažejo za neresnične. Prav tako trpinčenja tožnice ne predstavlja njegova odločitev o sprejemu tožnice v prisotnosti drugih oseb. Šlo je za osebe, pristojne za vprašanja, v zvezi s katerimi je tožnica prosila za sestanek.

131. Ni res, da je tožena stranka priznala tožničine navedbe, da jo je m.m. v odredbah izpostavljal. Z navedbo tožene stranke, da je bila odredba izdana, ker tožbe niso bile vložene tudi po več let, med njimi pa je prednjačila tožnica, tožena stranka ni priznala, da je bila tožnica s temi odredbami izpostavljena. Iz odredb (npr. pod B11) namreč ne izhaja izpostavljanje tožnice, saj se nanašajo na vse državne pravobranilce.

132. Ne drži pritožbena navedba, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do dopisa tožnice v zvezi s pregledom pisarne z dne 31. 7. 2014 (točka 88 obrazložitve izpodbijane sodbe).

133. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da m.m. ni ignoriral tožničinih zdravstvenih težav, ni v nasprotju z njegovo izpovedjo, da o zdravstvenih težavah nista govorila. Izpovedal je, da se z zdravstvenim stanjem tožnice ni nikoli ukvarjal, je pa vedno spoštoval bolniške odsotnosti. Kot izhaja že iz gornjih ugotovitev, se tožničinih bolniških odsotnosti ni problematiziralo, ugodeno pa je bilo tudi njeni prošnji za fleksibilni delovni čas v letu 2015.

134. V zvezi s pritožbenimi navedbami, da je tožena stranka ignorirala zdravstveno stanje tožnice, med drugim tudi njeno zahtevo po ergonomsko urejeni pisarni, se je pritožbeno sodišče že opredelilo v točki 114 obrazložitve te sodbe. Dodatno še pritožbi odgovarja, da ni res, da je bila tožničina zahteva po ergonomski ureditvi pisarne zavrnjena, kar naj bi izhajalo iz dopisa tožene stranke z dne 22. 9. 2015. Iz te listine izhaja le, da bo opravljena ergonomska analiza delovnih mest, ki bo podlaga za morebitno dodatno prilagoditev tožničinega delovnega mesta, kar pa tudi ni v nasprotju z izpovedmi prič p.p. in S.S., na podlagi katerih je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je bila tožnica vprašana po dodatnih pojasnilih v zvezi z ureditvijo pisarne, a jih ni posredovala.

135. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je imela tožnica sprva - ker DP red iz leta 2015 ni predvideval ustavitve pripada ali uvedbe polovičnega pripada ob štiriurni prisotnosti na delu - uveden polovični pripad zadev na vpisnikih na način, da je po vseh temeljih prejela eno zadevo, nato pa bi bila preskočena ob naslednji delitvi, kar pomeni, da je tožena stranka vendarle spoštovala njen štiriurni bolniški stalež, kar pa tudi ni bilo urejeno le v posledici tožničinih zahtev.

136. Nebistvena je pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da drugim državnim pravobranilcem ni bilo omogočeno, da so letni dopust izrabljali po urah. Bistveno je, da je bilo tožnici to omogočeno, da ji je bilo v korist, da torej v primerjavi z ostalimi ni bila v slabšem položaju. Ne glede na to, da dokazni predlogi za predložitev seznamov odsotnosti niso bili predlagani v ta namen (list. št. 49, 172, 176), pa tudi sicer niso bili namenjeni ugotavljanju relevantnih dejstev, zato jih sodišče prve stopnje ni bilo dolžno izvesti.

137. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je bil spis opr. št. ... tožnici dodeljen z odredbo in ne po DP redu. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da trpinčenja tožnice zaradi delitve spisov ni mogoče ugotoviti, s čimer se pritožbeno sodišče strinja, kot je razvidno iz dosedanje obrazložitve te sodbe. Zgolj dejstvo, da je bil tožnici spis dodeljen z odredbo, kar je prav tako eden od predvidenih načinov dodeljevanja spisov, pa ne more predstavljati trpinčenja. Iz tega razloga tudi morebitna zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje v tem delu ni bistvena in ne vpliva na pravilnost zaključkov v izpodbijani sodbi.

138. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da ni mogoče ugotoviti trpinčenja tožnice, ker je m.m. tožnici zavrnil prevoz na obravnavo z ekonomom d.d.. V zvezi s tem je ugotovilo, da je ekonom prevoze opravljal le v primeru protokolarnih dogodkov in da je bilo to pravilo enako za vse. Zaslišanje d.d., da bi izpovedal o tem, da je bil tožnico pripravljen peljati na obravnavo, ni bilo potrebno, saj njegova pripravljenost glede na vzpostavljeno pravilo o prevozih ni odločilno dejstvo. Tožnica pa zaslišanja priče ni predlagala zato, da bi izpovedala o tem, ali in v katerih primerih je opravljala prevoze.

139. Očitek, ki se nanaša na t.t. (generalnega državnega pravobranilca od julija 2016 dalje), se nanaša že na čas po koncu službenega razmerja tožnice, zato pritožbene navedbe s tem v zvezi za presojo trpinčenja niso pomembne.

140. Nebistvena je pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da je tožnica S.S. ignorirala, ko je na poti na vlado hodila pred njo.

141. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da se izpoved S.S. v zvezi s posredovanjem podatkov o številu spisov razlikuje od navedb tožene stranke. Priča je namreč potrdila navedbe tožene stranke, da podatki zaradi prehoda na nov elektronski sistem vpisnika niso bili verodostojni (stran 25 odgovora na tožbo).

142. Sodišče prve stopnje je S.S. verjelo, da je urejanje nadomeščanja interna stvar vodij oddelkov. Ne glede na to, da formalno o nadomeščanju po parih odloča generalni državni pravobranilec, je namreč iz listinskih dokazov razvidno, da so vodje oddelkov reševali konkretne probleme z nadomeščanjem in v ta namen podajali predloge generalnemu državnemu pravobranilcu. Nenazadnje je tudi tožnica sama navajala, da se je v zvezi z nadomeščanjem obračala na vodje oddelka (npr. v septembru 2011 v zvezi z u.u.). V pritožbi pa neutemeljeno izpostavlja, da se sodišče ni opredelilo do dela preko štiriurnega delovnega časa, saj tovrstnih okoliščin opravljanja nadurnega dela v nizu očitkov trpinčenja niti ni trdila. V zvezi s pritožbeno navedbo, da se sodišče ni opredelilo do vsebine elektronskega sporočila C.C. z dne 15. 7. 2013, pa se je pritožbeno sodišče že opredelilo (točka 64 obrazložitve te sodbe).

143. V zvezi s pritožbeno navedbo, da bi se sodišče prve stopnje moralo opredeljevati do vseh razlogov za obremenjenost tožnice, ki jih je navedla v dopisu S.S. 24. 7. 2014, se je pritožbeno sodišče že opredelilo v točki 50 obrazložitve te sodbe. Neutemeljena je pritožbena navedba, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do izjave S.S. na razgovoru v postopku ponovnega imenovanja v zvezi z ergonomsko pisarno (točka 210 obrazložitve izpodbijane sodbe). Pri tem pa ne drži, da tožena stranka trpinčenja zaradi te izjave ni prerekala, saj je prerekala navedbe o postopku ponovnega imenovanja, navedbe o neprimerni komunikaciji in navedbe o ignoriranju zdravstvenega stanja tožnice.

144. Pritožbene navedbe v zvezi s tem, pod kakšnimi pogoji se lahko tema "mobing med funkcionarji" uvrsti na izobraževanja pravobranilcev, niso bistvene.

145. Izjava S.S., da tožnica sama včasih izpade agresivna, med pogovorom o morebitni tožbi zaradi trpinčenja po pravilni presoji sodišča prve stopnje ne predstavlja trpinčenja. Na ta način izraženo mnenje zaposlenega v zvezi s slabimi medsebojnimi odnosi med tožnico in ostalimi zaposlenimi ter nadrejenimi delavci ne pomeni trpinčenja. Temu tudi ne ustreza medsebojni konflikt med dvema zaposlenima, za kar gre v situaciji, ki jo tožnica obširno opisuje v pritožbi zoper točko 267 obrazložitve izpodbijane sodbe.

146. Četudi predmet postopka ni trpinčenje s strani tožnice, je sodišče prve stopnje utemeljeno pripomnilo, da tudi tožničina komunikacija ni bila vedno primerna. Ne drži pritožbena navedba, da iz izpovedi priče j.j. ne izhaja tožničina neprimerna komunikacija, saj je izpovedala o povišanih glasovih in kletvicah, priča A.d. pa je izpovedala, da so se vpisničarke bale iti do tožnice. Nebistvena je izpoved A.h., da opisa s strani k.k. ni štela kot mobing, saj ni vprašanje spora, ali je tožnica trpinčila druge zaposlene.

147. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi priče S.S. ugotovilo, da ni preverjala, kakšna je bila tožnica pri delu, so ji pa sodniki ob raznih skupnih izobraževanjih sami od sebe kaj povedali, enako kot so to počeli tudi za druge državne pravobranilce.

148. Tožnica neutemeljeno izpostavlja, da bi sodišče prve stopnje moralo zaslišati A.i.. V pritožbi niti ne navaja, v zvezi s katerim dogodkom bi moralo sodišče to pričo zaslišati in katero dejstvo je zaradi nezaslišanja priče zmotno ali nepopolno ugotovljeno. Tožnica je ta dokazni predlog podala v tožbi, ni pa navedla, o čem naj bi priča izpovedala.

149. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da se S.S. z izjavo, da pogreša spise, ni norčevala iz tožnice. Ta v pritožbi navaja, da sodišče ni upoštevalo, da je bila v letu 2015, ko je bila izjava izrečena, slabega zdravstvenega stanja, kar pa ni bistveno pri presoji narave te izjave, glede katere je priča S.S. tudi potrdila, da je spise zares pogrešala.

150. Trpinčenje naj bi po mnenju tožnice predstavljala obtožba vpisničark, da je tožnica izgubila original sodbe, ki se je našel po tem, ko je poklicala S.S.. Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da opozorilo vpisnika, da v spisu ni originalne sodbe, ne kaže na mobing, saj je to naloga vpisničark. Priča S.S. je pojasnila, da se je sodba nahajala v fotokopirnem stroju. Izvedba dokaza z vpogledom v ta spis res ni bila potrebna, saj ne bi privedla do relevantnih dejstev v zvezi z očitanim ravnanjem.

151. Pravilna je tudi presoja sodišča prve stopnje, da trpinčenja ne predstavlja ravnanje S.S., ki tožnice ni vključila v sestanek glede izpodbojne tožbe davčnega dolga v letu 2012. Tožnica v pritožbi navaja, da je največ delala na spisu, zato bi morala biti vabljena na sestanek. Po ugotovitvi sodišča je bila udeležba na sestanku omejena zaradi velikega števila udeležencev in ni šlo za nedopustno izključevanje tožnice.

152. Sodišče prve stopnje se res ni izrecno opredelilo do izjave S.S. tožnici, da naj pazi kaj govori, ker pri vodstvu ni najbolj priljubljena. Ugotovilo pa je, da S.S. na splošno ni imela neprimerne komunikacije do tožnice, prav tako pa je navedena, zaslišana kot priča, zanikala, da bi rekla kaj takšnega, saj to ni bil njen način komunikacije (list. št. 468).

153. Glede predloga C.C. za uvedbo disciplinskega postopka zoper tožnico si njeni pisni izjavi (B31, B55) in njena izpoved nista v nasprotju. V pisnih izjavah je navedla, da je predlagala uvedbo disciplinskega postopka, v izpovedi pa je pojasnila, da je šlo za neformalen predlog po elektronski pošti, kar si glede dejstva podaje predloga ne nasprotuje.

154. Podani niso niti drugi v pritožbi izpostavljeni razlogi za neverodostojnost C.C.. Pavšalne pritožbene navedbe, da ni znala pojasniti seznama obremenitev za ..., ni mogoče preizkusiti. Zatrjevanje, da ni znala konkretizirati, kaj je v poročilu o delu tožnice mislila z navedbo, da je problematizirala nadomeščanje v času odsotnosti, ne more privesti do zaključka o neverodostojnosti.

155. Ni protislovja med izpovedjo priče, da se k njej osebno ni nihče prišel pritožit, in pisno izjavo, da je bilo zaradi ravnanj tožnice vodenje oddelka nemogoče. Navedba, da je priča v zvezi z elektronskimi sporočili v juliju in avgustu 2013 m.m., S.S. in p.p. odgovorila le na splošno, je nekonkretizirana, iz prepisa zvočnega posnetka njene izpovedi (list. št. 491) pa pritožbeno sodišče ne razbere, da sodišče priči ne bi smelo verjeti.

156. Tudi ne drži, da je C.C. v zvezi z odredbami generalnega državnega pravobranilca za predodelitev spisov tožnice na C.C. podajala različne izjave. Pojasnila je, da so bila vsa njena ravnanja odrejena ali dogovorjena z generalnim državnim pravobranilcem. Ni bistveno, kdo je bil pobudnik za izdajo takšnih odredb, bistveno je, da niso bile izdane zaradi šikaniranja tožnice, ampak zaradi smotrnejše organizacije dela.

157. Med izjavo C.C., da se ni nikoli zanimala za dopust kogarkoli, in vsebino elektronskega sporočila z dne 10. 8. 2016, iz katerega izhaja, da je preverila, koliko dopusta ima tožnica, ni protislovja. Izjava je bila dana v zvezi z odobritvijo letnega dopusta, predmet elektronskega sporočila pa je bilo urejanje nadomeščanja.

158. V zvezi z očitanim ravnanjem, da je C.C. strojepiskam prepovedala tipkati za tožnico, njena izjava ne nasprotuje izjavi f.f.. Izjava C.C. se je nanašala na konkretni primer tipkanja pritožbe za tožnico (list. št. 492), f.f. pa je izpovedala o splošni odredbi prepovedi tipkanja stvari, ki niso v neposredni zvezi z delom na spisu (list. št. 427).

159. Ni dokazan očitek nedovoljenega vstopa v pisarno in obnašanje C.C. in L.L. (točka 97 obrazložitve izpodbijane sodbe). Iz njunih izpovedi izhaja, da nista imeli namena pregledati pisarno tožnice, ampak organizirati delo zaradi njene odsotnosti.

160. Glede omenjenega predloga za uvedbo disciplinskega postopka je sodišče prve stopnje na podlagi izpovedi C.C. in S.S. ugotovilo, da C.C. ni podala formalnega pisnega predloga za uvedbo disciplinskega postopka zoper tožnico, ampak je šlo zgolj za neformalen predlog za uvedbo disciplinskega postopka, do česar pa nato nikoli ni prišlo. Zato ni odločilno, ali je C.C. K.K. rekla, da je tožnico predlagala za disciplinski postopek, neutemeljeno pa je tudi vztrajanje pritožbe pri zaslišanju priče K.K. v zvezi s tem. Nenazadnje pa je disciplinski postopek zoper državne pravobranilce legitimna možnost (63. členu ZDPra) in uporaba te možnosti sama po sebi ne bi pomenila trpinčenja.

161. Iz tožbe (list. št. 68) izhaja očitek k.k., da ji v septembru 2015 ni želela dostaviti seznama spisov, ki jih je vzela in odnesla C.C.. Na to se nanaša obrazložitev izpodbijane sodbe v točki 301. Sodišče je ugotovilo, da je k.k. izpolnjevala navodilo vodje oddelka in zaključilo, da njena odklonitev posredovanja informacije o tem, katere spise je odnesla, ne predstavlja trpinčenja tožnice. Nasprotno je namreč sodišče na podlagi izpovedi priče k.k. ugotovilo, da se je tožnice bala, da je imela do nje neprimerno komunikacijo, enako je bilo tudi v odnosu do drugih vpisničark, kar je sodišče ugotovilo tudi na podlagi izpovedi prič A.h. in A.d.. Ugotovilo je, da se je k.k. tresla, ko je morala k tožnici v pisarno, kar je bil razlog za neposredovanje zaprošene informacije v zvezi s spisi. V tej sodbi je bila tudi že omenjena izpoved priče j.j. o tožničini neprimerni komunikaciji. V teh okoliščinah ravnanja k.k. ni mogoče šteti za graje vredno ali očitno negativno ravnanje, usmerjeno zoper tožnico.

162. Že posamična očitana ravnanja oziroma dogodki nimajo posebne negativne konotacije zoper tožnico, tako da tudi presojana kot celota ne morejo privesti do zaključka o trpinčenju kot ponavljajočem se ali sistematično, graje vrednem ali očitno negativnem in žaljivem ravnanju ali vedenje, usmerjenem proti tožnici. Ker tožnica tudi ni bila neenako obravnavana v primerjavi z drugimi državnimi pravobranilci v bistvenem podobnih situacijah, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da ni podana odškodninska odgovornost tožene stranke.

163. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

164. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnica pritožbenih stroškov ni priglasila, zato pritožbeno sodišče o njih ni odločilo (prvi odstavek 163. člena ZPP). Posplošen odgovor na pritožbo, v katerem tožena stranka izraža strinjanja z razlogovanjem sodišča prve stopnje, ni pripomogel k rešitvi pritožbe, zato tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Tožena stranka je v prvi pripravljalni vlogi (list. št. 243) pojasnila, da gre v primeru izrednega pripada za zadeve, ki jih dobi posamezni nosilec ob nastopu funkcije (začetni pripad) ter tudi kasneje iz različnih razlogov, kot npr. predodelitev spisov drugega nosilca zaradi porodniškega dopusta, zaradi razporeditve na drug oddelek, upokojitve in drugih razlogov, povečanja in zmanjšanja števila državnih pravobranilcev itd. Tožnica sicer izpostavlja, da DP red pojmov redni in izredni pripad ne pozna, vendar je hkrati iz njenih pritožbenih navedb razvidno, da priznava, da se spisi dodeljujejo bodisi prek vpisnika (kar ustreza pojmu redni pripad) bodisi na podlagi odredb generalnega državnega pravobranilca (kar ustreza pojmu izredni pripad).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 6, 7, 7/4.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 6a.

Zakon o državnem pravobranilstvu (1997) - ZDPra  - člen 4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.