VDSS Sodba Pdp 563/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-11-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

nadure - regres za letni dopust - odpoved pravici - ničnost

Stališče pri katerem vztraja pritožba, da se delavec pravici, do katere je upravičen po zakonu in izplačilu iz takšnega naslova ne more veljavno odpovedati, se je v sodni praksi uveljavilo v posledici odločbe Ustavnega sodišča RS Up-63/03-19 z dne 27. 1. 2005, ki se je nanašala na vprašanje veljavne odpovedi pravici do odpravnine. S sklepom VIII Ips 191/2018 z dne 21. 5. 2019 (v zadevi, ki je bila prav tako iz naslova nadur, v njej pa je Vrhovno sodišče RS ugotovilo, da nižji sodišči nista pravilno upoštevali sporazuma med strankama o tem, da so vse obveznosti delodajalca do delavca poravnane) pa je Vrhovno sodišče RS navedeno stališče razdelalo tako, da se delavec zgolj vnaprej ne more veljavno odpovedati pravici iz delovnega razmerja, medtem ko s pravico, ki jo je že pridobil oziroma s terjatvijo, ki je že zapadla, delavec lahko prosto razpolaga in se ji tudi odpove tako, da je pač ne uveljavlja ali pa se z delodajalcem o njej poravna ali sporazume.

Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo slednje stališče (ki je bilo tudi že upoštevano v praksi pritožbenega sodišča - istovrstna zadeva Pdp 673/2019 zoper isto toženo stranko) ter se pri tem ustrezno sklicevalo tudi na določbo o dopustnem predmetu poravnave iz 1050. člena OZ v zvezi s prvim odstavkom 13. člena ZDR-1, ki glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi določa smiselno uporabo splošnih pravil civilnega prava.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna v roku 15 dni za tožnika obračunati in odvesti davek od bruto zneska regresa za letni dopust v višini 421,39 EUR ter plačati zakonske zamudne obresti od neto zneska regresa za letni dopust 353,98 EUR od 2. 7. 2018 do 13. 7. 2018. Zavrnilo je zahtevek iz naslova nadur za čas od septembra 2013 do maja 2018, in sicer za plačilo neto zneskov od določenih bruto zneskov in z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kot izhaja iz izreka sodbe, ter nadalje še iz naslova regresa za letni dopust, in sicer za plačilo neto zneska od 394,75 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2014 dalje do plačila ter za plačilo neto zneska od 421,39 EUR bruto. Zavrnilo je še zahtevek za odvod in prispevkov od navedenih zneskov. Odločilo je, da je tožnik dolžan plačati toženi stranki stroške postopka v znesku 1.301,13 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka dalje do plačila.

2. Zoper zavrnilni del sodbe se pritožuje tožnik iz pritožbenega razloga po 1. in 3. točki prvega odstavka 338. člena ZPP, to je zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Ne strinja se z razlogovanjem sodišča glede sporazuma o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi. Vztraja, da se s sklenitvijo tega sporazuma ni mogel veljavno odpovedati pravicam iz delovnega razmerja. Sklicuje se na odločbo Ustavnega sodišča Up 63/2003 z dne 27. 1. 2005. Ne strinja se z odločitvijo Vrhovnega sodišča VIII Ips 191/2018, zoper katero je vložena ustavna pritožba. Vrhovno sodišče je odstopilo od ustaljene sodne prakse (kršitev 22. člena Ustave RS - enako varstvo pravic). Glede tega ni pomembno vprašanje (ne)zapadlih terjatev. Tožnik je vložil tožbo iz naslova nadur. Količina in višina nadur do sedaj še ni bila ugotovljena, to bi se raziskalo v sodnem postopku. Ni se možno odpovedati nečemu, kar še ni bilo ugotovljeno. Predmetni sporazum je ničen. Tožnik sporazuma res ni izpodbijal zaradi napake volje. Za to ni bilo potrebe, saj je bila sodna praksa v zvezi s tovrstnimi sporazumi jasna, sedaj pa je arbitrarno spremenjena.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo obrazloženo predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v navedeni določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, prav tako je pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje, ki je zavrnitev zahtevka iz naslova nadur in regresa za letni dopust oprlo na t. i. sporazumno razveljavitev pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 6. 2018. S tem sporazumom sta se stranki dogovorili, da se pogodba o zaposlitvi, sklenjena dne 1. 3. 2016 (na podlagi vloge delavca za odpoved pogodbe o zaposlitvi), razveljavi z dnem 30. 6. 2018, ter da soglašata, da so med njima poravnane vse pravice in obveznosti, ki izhajajo iz delovnega razmerja, razen izplačila plače za zadnji mesec.

7. Vse vtoževane terjatve, razen iz naslova regresa za letni dopust za leto 2018 (kar je predmet ugodilnega dela sodbe), so zapadle do sklenitve sporazuma, zato so predmet zavrnitve. Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo tožnikovim navedbam, pri katerih vztraja v pritožbi, da je vsebina sporazuma neupoštevna, češ da se delavec ne more odpovedati pravicam iz delovnega razmerja.

8. Stališče pri katerem vztraja pritožba, da se delavec pravici, do katere je upravičen po zakonu in izplačilu iz takšnega naslova ne more veljavno odpovedati, se je v sodni praksi uveljavilo v posledici odločbe Ustavnega sodišča RS Up-63/03-19 z dne 27. 1. 2005, ki se je nanašala na vprašanje veljavne odpovedi pravici do odpravnine. S sklepom VIII Ips 191/2018 z dne 21. 5. 2019 (v zadevi, ki je bila prav tako iz naslova nadur, v njej pa je Vrhovno sodišče RS ugotovilo, da nižji sodišči nista pravilno upoštevali sporazuma med strankama o tem, da so vse obveznosti delodajalca do delavca poravnane) pa je Vrhovno sodišče RS navedeno stališče razdelalo tako, da se delavec zgolj vnaprej ne more veljavno odpovedati pravici iz delovnega razmerja, medtem ko s pravico, ki jo je že pridobil oziroma s terjatvijo, ki je že zapadla, delavec lahko prosto razpolaga in se ji tudi odpove tako, da je pač ne uveljavlja ali pa se z delodajalcem o njej poravna ali sporazume.

9. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo slednje stališče (ki je bilo tudi že upoštevano v praksi pritožbenega sodišča - istovrstna zadeva Pdp 673/2019 zoper isto toženo stranko) ter se pri tem ustrezno sklicevalo tudi na določbo o dopustnem predmetu poravnave iz 1050. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nasl.) v zvezi s prvim odstavkom 13. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.), ki glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi določa smiselno uporabo splošnih pravil civilnega prava.

10. Tožnik v pritožbi sam navaja, da sporazuma zaradi napak volje ni izpodbijal, napačno pa vztraja, da je sporazum ničen, saj njegova vsebina, kot je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje, ne nasprotuje ustavi, morali ali prisilnim predpisom (86. člen OZ v zvezi s 14. členom ZDR-1). Neutemeljene so tožnikove navedbe, da se ni mogel veljavno odpovedati terjatvam, ki ob sklepanju sporazuma še niso bile ugotovljene pred sodiščem, češ da takrat še ni vedel, za koliko nadur gre in koliko znašajo. Ključna je namreč njihova zapadlost, glede tega pa je tožnik v zahtevku jasno opredelil datume zapadlosti oziroma zamud, ki jih je kontinuirano uveljavljal vsakomesečno od 18. 10. 2013 do 18. 6. 2018, kar je skladno z določili prvega in drugega odstavka 134. člena ZDR-1.

11. Tožnik vztraja, da navedena odločitev Vrhovnega sodišča predstavlja kršitev ustavne pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS, ne da bi navedel judikat, ki naj bi dokazoval drugačno odločitev Vrhovnega sodišča v podobni zadevi. Prav tako pavšalno navaja, da je zoper navedeno odločitev Vrhovnega sodišča vložena ustavna pritožba, kar pa za odločitev pritožbenega sodišča niti ni pomembno. Ključno je, da je sodišče prve stopnje pri zavrnitvi zahtevka pravilno upoštevalo stališče, da je tožnik glede terjatev, ki so do sklenitve sporazuma že zapadle v plačilo, pravno veljavno sklenil sporazum, s katerim je soglašal, da so te njegove terjatve poravnane.

12. Ker niso podani s pritožbo uveljavljani razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 86, 1050.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 13, 14, 134, 134/1, 134/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.