VDSS Sodba Pdp 131/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-04-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat

nadomestilo za neizrabljen letni dopust - nadurno delo - plačilo nadur

Bistveno je, da je delodajalec seznanjen z opravljanjem nadurnega dela in ga tudi dopušča, kot je bilo v konkretnem primeru.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe.

II. Toženka je dolžna tožnici povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 280,00 EUR, v roku 8 dni, z zakonskimi zamudnimi obrestmi do poteka roka do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je toženka dolžna tožnici v roku 8 dni obračunati nadomestilo za neizkoriščeni letni dopust v višini 412,40 EUR bruto, od tega zneska odvesti davke in prispevke ter tožnici izplačati pripadajoči neto znesek z zakonski zamudnimi obrestmi od 12. 4. 2018 do plačila. Toženki je naložilo še, da je dolžna tožnici obračunati nadurno delo za čas od februarja 2016 do decembra 2017 v vsakokratni višini, razvidni iz izreka sodbe, odvesti davke in prispevke ter izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. v mesecu za pretekli mesec. Tožbeni zahtevek je zavrnilo v delu glede nadur za marec 2016 v znesku 0,45 EUR. Odločilo je še, da toženka nosi svoje stroške postopka, tožnici pa je dolžna v roku 8 dni povrniti stroške postopka v znesku 727,97 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka do plačila.

2. Zoper sodbo (dejansko le zoper njen ugodilni del in odločitev o stroških postopka) se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov. Sodišče je neutemeljeno sledilo tožnici, da dopusta ni mogla koristiti. Dogovor je bil, da ga bo koristila takoj po opravljeni primopredaji, nakar je z njo tako zavlačevala, da jo je opravila tik pred nastopom bolniškega staleža. Ta je bil očitno načrtovan tako, da se bo ta iztekel z zadnjim dnem odpovednega roka. Tožnica je torej imela možnost izkoristiti dopust, pa ga ni zaradi lastne preračunljivosti. Zato je sodišče napačno ugotovilo, da tožnica dopusta ni mogla izkoristiti, ker naj bi bila njena prošnja s tem v zvezi zavrnjena – iz razlogov na strani toženke. Sodišče ni obrazložilo, zakaj ne verjame toženki, da je tožnica bolniški stalež zrežirala. Zmotno je ugotovilo dejansko stanje in zmotno uporabilo materialno pravo. Tudi je napačno verjelo tožnici, da je bila ves čas dela pri toženki preobremenjena in je zato opravljala nadurno delo. To je tožnica dokazovala z lastnimi evidencami, sestavljenimi za potrebe pravde. Tožnica je imela višek ur (kar niso nadure po ZDR-1), ker ni bila sposobna opraviti dela v rednem delovnem času, na kar je bila opozarjana s strani direktorja, sodišče pa tega ni upoštevalo. Tudi je na delo zamujala, prekoračila čas za malico, opravljala privatne zadeve, zaradi česar ni mogla opraviti dela v 8 urah. Zaradi svoje malomarnosti je toženki povzročala škodo. Tudi do tega se sodišče ni opredelilo. Toženka tožnici ni odredila nadur. Tudi drugim zaposlenim jih ni odrejala niti izplačevala. Ni bila seznanjena z opravljenimi nadurami tožnice, ni vedela, da bi bila potreba po tožničinem nadurnem delu. Do presežka ur je prišlo zaradi tožničine manipulacije ter izkoriščanja direktorja, ki ji je molče dopuščal, da je med rednim delovnim časom opravljala privatne zadeve, zaradi česar je nato ostajala dlje v službi. Evidentno je zavedla direktorja, da ji je podpisal evidenco ur. Tudi odločitev o nadurah temelji na napačno ugotovljenem dejanskem stanju in zmotni uporabi materialnega prava. Tožnica ni določno ugovarjala trditvam toženke. Ker sodišče neprerekanih dejstev ni štelo za dokazana, je bistveno kršilo določbe postopka. Zaključki sodišča so protispisni, sodbe se ne da preizkusiti.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da ni podana smiselno uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka ZPP. Ne držijo toženkine navedbe o njenih neprerekanih trditvah s strani tožnice. Ključno je, da je tožnica nadure dejansko opravila, kar je tudi dokazala, ter da dopusta ni koristila iz razlogov na strani toženke. Bolniškega staleža ni mogla predvideti. Očitki tožnici glede zlorab, škode za ta spor niti niso pomembni. Toženka ne pojasni v čem naj bi sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, kar tudi ne drži.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo nobenih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje, kar pomeni da zavrača pritožbene očitke o pomanjkljivi obrazložitvi sodbe in nemožnosti njenega preizkusa ter protispisnosti sodbe (smiselno uveljavljani kršitvi določb pravdnega postopka po 14. in 15. točka drugega odstavka 339. člena ZPP), pri čemer toženka neutemeljeno izpodbija tudi dejanske zaključke sodišča prve stopnje.

7. Tožnica je bila pri toženki zaposlena od 15. 2. 2016 do 11. 4. 2018, ko ji je delovno razmerje prenehalo na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 12. 3. 2018. Ob prenehanju delovnega razmerja ji je ostalo 5 dni neizkoriščenega dopusta za leto 2018. V času odpovednega roka je prosila za koriščenje letnega dopusta in nadur, vendar je morala najprej opraviti primopredajo, kar je storila 23. 3. 2018, nato pa je bila v bolniškem staležu do izteka odpovednega roka. Delavci pri toženki so vodili evidenco opravljenih ur, med strankama pa je bilo sporno, kaj predstavljajo ure nad 40 ur tedensko ter kaj je ključni razlog za neizkoriščen del dopusta.

8. Sodišče je pri odločitvi glede neizrabljenega letnega dopusta pravilno upoštevalo relevantne določbe Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.), zlasti 162. in 164. člena ZDR-1 ter tudi sodno prako (npr. VIII Ips 42/2019). Poudarilo je, da delavec izgubi pravico do letnega dopusta (oz. nadomestila), če ne zahteva njegove izrabe, če obstoj nepredvidljivega vzroka ni izkazan in če na delodajalčevi strani ni razlogov za neizrabo letnega dopusta. Pomembno je, ali je imel delavec dejansko možnost, da izkoristi letni dopust, ali pa je to možnost izgubil zaradi nepredvidljivih dogodkov, pri čemer je dokazno breme, da bi delavec dopust lahko koristil ter, da ga je delodajalec poučil o možnosti koriščenja in posledici, če tega ne stori, na delodajalcu. Sodišče prve stopnje je tako ustrezno upoštevalo, da tožnici delovno razmerje pri toženki ni prenehalo po njeni volji ali krivdi. Takoj po podani odpovedi je zaprosila, da se ji omogoči izraba dopusta, kar je toženka pogojevala s primopredajo dela, ki jo je tožnica opravila 23. 3. 2018, s ponedeljkom 26. 3. 2018 pa je nastopila bolniški stalež, v katerem je bila do izteka odpovednega roka. Pritožba neutemeljeno vztraja, da naj bi bil razlog za neizrabo dopusta na strani tožnice, češ da je nastop bolniškega staleža zrežirala. Sodišče prve stopnje je takšne trditve toženke zavrnilo s sklicevanjem na okoliščino, da je tožnica v spis vložila zdravniško potrdilo o upravičeni zadržanosti z dela zaradi bolezni z dne 5. 4. 2018 za čas od 26. 3. 2018 do 31. 3. 2018, kolikor je trajalo njeno delovno razmerje pri toženki.

9. Sodišče je pravilno odločilo tudi o zahtevku iz naslova plačila nadurnega dela. Po 143. členu ZDR-1 polni delovni čas delavca ne sme presegati 40 ur tedensko. V tožničini pogodbi o zaposlitvi je bila določena obveznost tožnice, da delo opravlja tudi izven rednega delovnega časa, da opravi nadurno delo, če to zahtevajo delovne potrebe. Že iz tega razloga sodišče ni sledilo navedbam toženke, da pri njej opravljanje nadurnega dela ne pride v poštev. Predvsem pa je ugotovilo dejansko opravljanje nadur, ki jih toženka sicer imenuje kot višek ur in se skuša s tem izogniti plačilu nadur. Tudi če je pri toženki bila praksa koriščenja nadur, to ne more biti podlaga za zavrnitev tožničinega zahtevka. Pri toženki tudi ni šlo npr. za neenakomerno razporejen delovni čas, da bi s tem v zvezi prišlo do pravnih vprašanj npr. o kopičenju, koriščenju ali prenašanju ur v določenih obdobjih. Kot rečeno, je sodišče ugotovilo dejansko opravljanje nadur. Pri tem se je oprlo na vsebino elektronskih sporočil z dne 16. 3. 2018, 14. 12. 2017 in 3. 1. 2018. Iz slednjega je razbralo obvestilo zaposlenim o pravilih za nadurno delo in mesečnih evidencah delovnega časa. Te vsebujejo postavke o opravljenih in prenesenih nadur.

10. Po 144. členu ZDR-1 mora delavec opraviti delo preko polnega delovnega časa na zahtevo delodajalca, v primeru izjemno povečanega obsega dela, za potrebe nadaljevanja delovnega ali proizvodnega procesa, da se prepreči materialna škoda ali nevarnost za življenje in zdravje ljudi, če je to nujno, da se odvrne okvara na delovnih sredstvih ali zaradi zagotovitve varnosti ljudi in premoženja ter v drugih izjemnih, nujnih in nepredvidenih primerih. Določa tudi, da se mora nadurno delo odrediti. Vendar pa po sodni praksi odredba ni pogoj za priznanje nadurnega dela. Bistveno je, da je delodajalec seznanjen z opravljanjem nadurnega dela in ga tudi dopušča, kot je bilo v konkretnem primeru. Toženka sicer vztraja, da nadurno delo ni bilo potrebno in v pritožbi prikazuje, da je prišlo do nadur zaradi tožničinih zamujanj in težav pri organizaciji dela ter zaradi tega, ker dela ni bila sposobna opraviti dela v rednem delovnem času, vendar pa dokazni postopek tega ni pokazal. Sodišče je ugotovilo kontinuirano povečan obseg dela. Tožnica ni opravljala le dela poslovne sekretarke, ampak tudi delo v prodaji, logistiki, opravljala je računovodska in kadrovska opravila. Kot je izpovedala, je glede tega vodila evidenco opravljenih ur, ki jo je mesečno pregledoval direktor toženke in tudi zahteval popravo ur, če se s čim ni strinjal, nato pa s podpisom potrdil število ur. Direktor toženke je sicer izpovedal, da ne ve čisto dobro, zakaj je to podpisoval, kar pa ne more imeti večje teže od ključnega dejstva, da je nadziral in izrecno odobraval ali pa zavrnil število opravljenih nadur. Zato se je sodišče utemeljeno oprlo na podatke teh evidenc glede ugotavljanja števila opravljenih nadur, kar je bilo odločilo za presojo temelja zahtevka, medtem ko toženka ugovorov po višini niti ni imela.

11. V pritožbi napačno navaja, da bi se morala z njene strani zatrjevana dejstva šteti za priznana. Tožnica je v tožbi podala navedbe, ki jim je toženka v odgovoru na tožbo nasprotovala, nato pa je tožnica vložila še pripravljalno vlogo, v kateri je trditvam toženke obsežno nasprotovala. Tudi na naroku niso bile podane navedbe, v zvezi s katerimi bi bilo možno ugotoviti kršitev 214. člena ZPP.

12. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Toženka je dolžna tožnici povrniti stroške odgovora na pritožbo, ki v skladu z Odvetniško tarifo (OT, Ur. l. RS, št. 2/2015 in nasl.) znašajo 375 točk, kar z materialnimi stroški in DDV znaša 280,00 EUR (prvi odstavek 154., 155. in 165. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 143, 144, 162, 164.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 214.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.