VDSS Sodba Pdp 234/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-06-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), mag. Biserka Kogej Dmitrovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - neupravičen izostanek z dela - neobveščanje delavca o izostanku

Po pravilni oceni sodišča prve stopnje tožnik ni z ničemer dokazal, da bi bil v spornem času bolan oziroma v samoizolaciji, s svojim nepojasnjenim izostankom je docela kršil obveznost obveščanja (36. člen ZDR-1), pri čemer pa je spreminjal tudi že same navedbe o tem, koga in kdaj naj bi obvestil o izostanku, zaradi česar ga je sodišče ocenilo kot toliko manj verodostojnega.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je izpodbijana izredna odpoved nezakonita in se razveljavi, da je odjava iz zavarovanj nezakonita, da je toženec dolžan tožnika ponovno prijaviti v zavarovanja, ga pozvati nazaj na delo in mu od 1. 8. 2020 dalje vzpostaviti delovno razmerje s priznanjem plače in ostalih pravic iz delovnega razmerja. Zavrnilo je tudi tožnikov stroškovni zahtevek.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je toženec izvedel nezakonit postopek odpovedi, ker mu ni osebno vročil pisne obdolžitve in vabila na zagovor pred odpovedjo. Toženec je vedel, da tožnik v kraju A. dejansko živi na naslovu B., o čemer je toženca tudi obvestil, ne pa več na prejšnjem naslovu C. Že zato je odpoved nezakonita. Toženec mu ni omogočil sodelovanja v postopku. Tudi je tožnik obvestil toženčevo mati, ki je računovodja in vodi toženčeve posle, da bo od 1. 8. 2020 dalje v samoizolaciji na domu zaradi suma na COVID-19. Čeprav sta toženec in njegova mati imela tožnikovo telefonsko številko, ga na zagovor nista poklicala. Tožnik je preko svojega odvetnika poklical toženčevo mati in jo obvestil o razlogu izostanka. Toženec je tožniku zaradi pomanjkanja dela odredil skrajšani delovni čas od 16. 7. 2020 do 31. 10. 2020, tožnik pa je nato v dogovoru s tožencem od 15. 7. 2020 do 31. 7. 2020 koristil neplačani dopust. Od 1. 8. 2020 dalje ni bil neopravičeno odsoten, o razlogu izostanka pa je tudi obvestil delodajalca.

3. Toženec v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da je tožniku vabilo na zagovor poslal na naslov, ki ga je javil delodajalcu – sam in še po odvetniku. Pisanje se je vrnilo, češ da je naslovnik neznan. Zato je pisanje poslal še na naslov, za katerega je slučajno izvedel, da naj bi bil tožnikov dejanski naslov. Tožnik je pisanje dvignil šele, ko je bil datum zagovora mimo. Zaradi opisanega odpoved ni nezakonita. Tožnik je glede odpovednega razloga spreminjal navedbe. O razlogu izostanka ni obvestil toženčeve mame, ki pa tudi niti ne vodi toženčevih poslov, ampak je le računovodja.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba, po uradni dolžnosti pa je pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo nobenih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (pritožba jih niti ne konkretizira), da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo zakonitost izredne odpovedi z dne 26. 8. 2020, ker tožnik od 1. 8. 2020 dalje ni prišel na delo, o razlogih za to pa ni obvestil toženca, čeprav bi to moral in mogel storiti. Gre za odpovedni razlog po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, pri čemer pa pritožba niti ne izpodbija razlogovanja sodišča v zvezi s presojo, da je izpolnjen tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izredne odpovedi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1.

7. Tožnik v pritožbi neutemeljeno navaja, da je odpoved nezakonita že zaradi nezakonite izvedbe postopka odpovedi, češ da mu toženec ni osebno vročil pisne obdolžitve in vabila na zagovor. ZDR-1 za vročitev vabila na zagovor (s pisno seznanitvijo glede očitanih kršitev) niti ne predpisuje uporabo pravil pravdnega postopka, ki se nanašajo na osebno vročanje (le za vročitev odpovedi predpisuje uporabo pravil pravdnega postopka, pa še to le smiselno). Zato očitki v tej smeri niso relevantni. Tudi sicer toženec v zvezi z vabljenjem na zagovor ni storil napak, ki bi imele za posledico nezakonitost odpovedi.

8. Zagovor je bil predviden za 26. 8. 2020. Toženec je tožniku kuverto (z vabilom na zagovor z očitanimi kršitvami) poslal 18. 8. 2020 na naslov C ., A. To je naslov, ki ga je tožnik navedel delodajalcu. In sicer je bil takšen naslov opredeljen v pogodbi o zaposlitvi, v pisanjih tožencu (npr. dopis o koriščenju dopusta julija 2020, dopis odvetnika z dne 21. 9. 2020), v telefonskem razgovoru med tožnikovim odvetnikom in toženčevo računovodkinjo 17. 8. 2020, nenazadnje pa tudi v tožbi z dne 16. 9. 2020. Tožnik je tako na naroku 9. 3. 2021 protislovno navajal, da je naslov bivanja spremenil dve leti nazaj in da ima od takrat naslov B., A., o čemer da je obvestil toženca, česar pa po pravilni oceni sodišča ni dokazal.

9. Navedena pošiljka se je z označbo ''neznan'' 19. 8. 2020 vrnila tožencu, ki je (ne da bi bil k temu zavezan) pisanje isti dan poslal še na naslov B., o čemer je bil tožnik obveščen takoj, pisanje pa je prevzel šele 28. 8. 2020. V opisanem ni podlage za utemeljenost tožnikovega očitka, da mu toženec ni omogočil sodelovanja v postopku, s tem da zagovor niti ni del formaliziranega postopka. Namen zagovora je, da se delavec brani pred očitki, zaradi katerih mu grozi odpoved. To je toženec tožniku skušal omogočiti; ključni razlogi za to, da zagovor na predviden datum dejansko ni bil izveden, niso na strani toženca, kot skuša prikazati pritožba.

10. Tožnik v pritožbi neutemeljeno navaja, da bi ga toženec lahko preko telefona povabil na zagovor. Kot sam termin pove, je pisna seznanitev z očitanimi kršitvami pisna, ne ustna. Zato npr. zakon omogoča, da se lahko pisna seznanitev opravi tudi po elektronski pošti. Trditev v tej smeri pa tožnik nima.

11. Tudi pritožbene navedbe o krajšem delovnem času in neplačanem letnem dopustu (v posledici COVID-19) niso pomembne, saj se nanašajo na čas pred izostankom 1. 8. 2020. Tožnik je namreč opravičilo svojega izostanka vezal na samoizolacijo, povezano s COVID-19. Vendar pa za ugotavljanje samega odpovednega razloga niti ni bistveno, ali je res izostal z dela iz tega razloga ali ne, ampak, ali od 1. 8. 2020 dalje toženca res najmanj pet dni ni obvestil o tem, zakaj je odsoten, s tem da tožnik okoliščin, ki naj bi mu obveščanje omogočale, niti ni zatrjeval. Vprašanje (ne)opravičenega izostanka pa je sodišče prve stopnje pravilno vezalo na uporabo drugega odstavka 110. člena ZDR-1, po katerem delavcu v primeru iz 4. alineje prvega odstavka 110. člena preneha pogodba o zaposlitvi s prvim dnem neupravičene odsotnosti z dela, če se ne vrne na delo do vročitve izredne odpovedi.

12. Po pravilni oceni sodišča prve stopnje tožnik ni z ničemer dokazal, da bi bil v spornem času bolan oziroma v samoizolaciji, s svojim nepojasnjenim izostankom je docela kršil obveznost obveščanja (36. člen ZDR-1), pri čemer pa je spreminjal tudi že same navedbe o tem, koga in kdaj naj bi obvestil o izostanku, zaradi česar ga je sodišče ocenilo kot toliko manj verodostojnega. V tožbi je npr. navajal, da je po 1. 8. 2020 s tožencem večkrat govoril po telefonu, kar je ta zanikal in tudi dokazal s telefonskimi izpiski. Nato je tožnik navajal, da je že pred 1. 8. 2020 o svojem stanju obvestil toženčevo mamo, ko sta se sestala. Navedena (ki za sina opravlja računovodske storitve, posla pa ne vodi) je izpovedala, da tožnik ni prišel na delo že od 15. 7. 2020, zato ga je poklicala in sta odsotnost (od 15. 7. 2020 do 31. 7. 2020) opredelila kot neplačani dopust (A3). Izrecno je zanikala, da bi ji tožnik pred 1. 8. 2020 dejal, da se slabo počuti in da bo šel s 1. 8. 2020 v samoizolacijo. V izvedenih dokazih sodišče tudi ni imelo podlage za sklepanje, da bi odvetnik tožnika računovodkinji, s katero je bil v telefonskih razgovorih (npr. 17. 8. 2020 glede dostave plačilnih list) pojasnil razloge za tožnikovo odostnost.

13. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 36, 109, 109/1, 110, 110/1, 110/1-4, 110/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.