VDSS Sodba Pdp 377/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-08-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja

Tožnica zmotno vztraja, da bi bilo treba njenega nadrejenega (C.C.- vodja toženkine enote oziroma predsednik IK v A.), ki je bil s spornima sporočiloma seznanjen takoj (14. 2. 2020 oziroma 3. 2. 2020 - s strani izvedenke), šteti kot delodajalca, kar naj bi privedlo do zaključka o prepozno podani odpovedi. Sodišče prve stopnje je za delodajalca pravilno štelo generalnega direktorja toženke. Ni relevantno, da ta posluje v B. in s tožnico nima operativnega stika. Jasna sodna praksa v zvezi s podobnim pravnim vprašanjem (koga šteti za delodajalca pri podaji izredne odpovedi) je izoblikovana npr. glede predstojnika policije. Sodišče prve stopnje je v tej zadevi razlogovalo podobno.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijani del sodbe potrdi.

II. Tožnica sama krije svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek, da je izredna odpoved z dne 3. 8. 2020 nezakonita, da tožnici delovno razmerje pri toženki ni prenehalo 4. 8. 2020 in ji še traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja; da je toženka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo, jo od 4. 8. 2020 dalje prijaviti v socialno zavarovanje, priznati vse pravice iz delovnega razmerja, urediti vpis zavarovalne dobe v matično evidenco, ji od 4. 8. 2020 dalje obračunati mesečno nadomestilo plače v višini 1.192,49 EUR bruto in ji po obračunu in plačilu davkov in prispevkov plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi, za 31. 7. 2020 in 3. 8. 2020 priznati razliko med izplačanim nadomestilom plače in plačo z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter plačati še odškodnino 3.000,00 EUR. Odločilo je še, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka.

2. Zoper sodbo (razen zoper del, da toženka sama krije svoje stroške postopka) se pritožuje tožnica iz vseh treh pritožbenih razlogov. Navaja, da subjektivni rok 30 dni za podajo izredne odpovedi ni začel teči šele 16. 7. 2020, ko je predsednik Invalidske komisije (IK) v A. z vsebino spornih elektronskih sporočil seznanil generalnega direktorja toženke. Predsednik IK v A., ki je bil neposredno nadrejen tožnici in vodja IK v A., se je z elektronskimi sporočili seznanil že 14. 2. 2020 in 2. 3. 2020, ko mu jih je poslala izvedenka. Sodišče je rok 30 dni presojalo le z vidika 6. točke drugega odstavka statuta toženke, ni pa se opredelilo do navedb tožnice, da je po pogodbi o zaposlitvi opravljala delo po navodilih predsednika IK, ki ga je za to pooblastil generalni direktor. Generalni direktor, ki posluje v B., z njo nima operativnega stika. Nikoli ne bi zvedel za elektronska sporočila, če mu jih C.C. ne bi predočil v lastno obrambo, saj je bil sestanek v A. 16. 7. 2020 sklican zaradi pritožb nad njim. Sodišče je bilo v dokazni oceni nekritično do teh okoliščin. Generalni direktor je prišel v A. na prošnjo tožnice - zaradi slabih odnosov. Po 20. členu ZDR-1 in 16. členu Pravilnika o organizaciji in načinu delovanja izvedenskih organov toženke je bil C.C. predstavnik delodajalca. Tudi iz izpovedi izvedenke izhaja, da je štela, da je o elektronskih sporočilih obvestila toženko, ko je obvestila predsednika IK. Ker se sodišče ni opredelilo do teh navedb tožnice glede seznanitve z razlogi za odpoved, je kršilo 14. točko drugega odstavka 339. člena ZPP. Isto kršitev je storilo, ker se ni opredelilo do očitka po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Iz obrazložitve sodbe ne izhaja, da je tožnica elektronski sporočili poslala z namenom vplivati na izvedenko. V sporočilih ni izrecno zapisano, da naj izvedenka D.D. obravnava mimo določil Pravilnika o organizaciji in načinu delovanja izvedenskih organov toženke ter medicinske doktrine. To, da je tožnica poslala sporočila, bi lahko bila kvečjemu navadna malomarnost. Obrazložitev razloga po drugi alineji 1. odstavka 110. člena ZDR-1 je pomanjkljiva. Sodišče ni pojasnilo, v čem je prekoračitev tožničine pristojnosti. Ni se opredelilo do navedbe, da je običajna komunikacija z izvedenci potekala po elektronski pošti. Tudi komunikacija s D.D. ni prekoračitev pooblastil, saj je bila tožnica zadolžena za podajo informacij strankam. Sodišče se pri ugotavljanju, ali je tožnica kršila 37. člen ZDR-1, ni opredelilo do tega, da je C.C. generalnega direktorja seznanil šele 16. 7. 2020, torej ni menil, da je ugled toženke ogrožen. Ni podlage v dokazih, da bi bil tožničin namen vplivati na izvedenko. Sodišče se je oprlo le na toženkine dokaze. Sodišče bi moralo upoštevati okoliščine, zaradi katerih je C.C. sploh razkril vsebino elektronskih sporočil. Tožnica se je opravičila za svoje pisanje in pojasnila, da ni hotela vplivati na izvedenko. Imela je le laično mnenje, da bi D.D. lahko pripadala invalidnost. Sodišče ne pojasni, v čem je laično mnenje vplivalo na presojo izvedenke, saj so izvedenci večinoma podvrženi tudi laičnim kritikam. Izredna odpoved ni temeljila na novih očitkih kot redna odpoved iz krivdnih razlogov. Do teh navedb se sodišče ni opredelilo. Sodišče je zmotno ugotovilo dejansko stanje in uporabilo materialno pravo tudi glede prvega odstavka 109. člena ZDR-1. Nekritično se je oprlo na izpoved generalnega direktorja in E.E., da ima toženka ničelno toleranco. Ni se opredelilo do navedb tožnice, da je C.C. prvi, ki bi s takšnim stališčem toženke moral biti seznanjen in bi to stališče moral takoj zaščititi. Tudi se sodišče ni opredelilo do navedbe, da je tožnica ves čas nemoteno delala in komunicirala z izvedenci ter da je v dosje D.D. vpogledala v okviru rednega dela. Zato bi bilo možno nadaljevanje delovnega razmerja vsaj do izteka odpovednega roka. Dne 23. 7. 2020 generalni direktor ni izvedel za nobeno novo dejstvo v smeri izredne odpovedi. Sodišče ni odgovorilo na navedbe, da kršitev ne zadošča za izrek najstrožje sankcije. Glede zavrnjenega odškodninskega zahtevka napačno ni ugotovilo elementov odškodninske odgovornosti. Tožnica je bila osebno diskreditirana. Sodišče je elektronsko sporočilo E.E. z dne 25. 8. 2020 sodišče napačno označilo kot navodilo. Ker ni šlo za navodilo, je šlo za protipravno ravnanje.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je v skladu z drugim odstavkom 350. člena ZPP preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, po uradni dolžnosti pa je pazilo na bistvene kršitve določb postopka, naštete v navedeni določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje, kar pomeni, da zavrača večkrat uveljavljani pritožbeni očitek neobrazloženosti sodbe (kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP), saj ta vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih za ugotovitev zakonitosti izredne odpovedi z dne 3. 8. 2020. Pritožba povzema tudi več tožničinih navedb, glede katerih neutemeljeno uveljavlja, da jih je sodišče spregledalo. Sodišče se namreč ni dolžno opredeliti do vsake strankine navedbe, ampak le do (najbolj) relevantnih navedb za sprejem odločitve. To so tiste, iz katerih ob pravilni uporabi materialnega prava, razbere zatrjevanje odločilnih dejstev, katerih obstoj preveri v dokaznem postopku ter jih nato v sodbi še dokazno oceni. Sodišče prve stopnje je tudi glede vsega tega postopalo pravilno.

7. Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici (Strokovni delavec za izvajanje zavarovanja I, Služba F., sektor G.) se je nanašala na dve njeni elektronski sporočili pogodbeni izvedenki toženke. Sporočilo z dne 13. 2. 2020 (zadeva D.D. - ...) se je glasilo: "Pozdravljeni, zgoraj navedena je vabljena na vaš senat dne 27. 2. 2020. Prosim za III. Kat. PDČ (dovolj ena omejitev), ker zavarovanko poznam. Hvala :))". Sporočilo z dne 2. 3. 2020 (zadeva D.D.) pa je bilo takšno: "Pozdravljeni, za zgoraj navedeno sem videla, da niste upoštevali moje prošnje. Ne vem, če ste opazili, da imenovana NI zaposlena. Splošne omejitve: mogoče brez dela v prisilnem položaju vratne hrbtenice." Toženka je odpovedni razlog kvalificirala tako po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima kršitev znake kaznivega dejanja), kot tudi po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja).

8. Sodišče prve stopnje je ugotovilo le slednji odpovedni razlog. S tem, ko se ni opredelilo tudi do kvalifikacije po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, ni podana očitana kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj ne gre za odločilne okoliščine primera. Celo če bi sodišče obrazložilo, zakaj odpovedni razlog po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 ni podan, to namreč ne bi moglo spremeniti bistvene ugotovitve o obstoju odpovednega razloga po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

9. Delavec in delodajalec lahko izredno odpovesta pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni s tem zakonom, in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi (prvi odstavek 109. člena ZDR-1). Izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi mora pogodbena stranka podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga. V primeru krivdnega razloga na strani delavca ali delodajalca, ki ima vse znake kaznivega dejanja, pogodbena stranka lahko odpove pogodbo o zaposlitvi v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in storilca ves čas, ko je možen kazenski pregon (drugi odstavek 109. člena ZDR-1). Tožnica problematizira tako uporabo prvega odstavka (da ni pogojev za izrek najstrožje sankcije - o čemer na koncu te sodbe) kot tudi njenega drugega odstavka navedene odločbe (da je odpoved prepozna, o čemer najprej).

10. Tožnica zmotno vztraja, da bi bilo treba njenega nadrejenega (C.C.- vodja toženkine enote oziroma predsednik IK v A.), ki je bil s spornima sporočiloma seznanjen takoj (14. 2. 2020 oziroma 3. 2. 2020 - s strani izvedenke), šteti kot delodajalca, kar naj bi privedlo do zaključka o prepozno podani odpovedi. Sodišče prve stopnje je za delodajalca pravilno štelo generalnega direktorja toženke. Ni relevantno, da ta posluje v B. in s tožnico nima operativnega stika. Jasna sodna praksa v zvezi s podobnim pravnim vprašanjem (koga šteti za delodajalca pri podaji izredne odpovedi) je izoblikovana npr. glede predstojnika policije. Sodišče prve stopnje je v tej zadevi razlogovalo podobno.

11. Poudarilo je, da skladno s 6. točko drugega odstavka 27. člena Statuta toženke o pravicah, obveznostih in odgovornostih delavcev zavoda iz delovnega razmerja skladno z zakonom, kolektivnimi pogodbami in splošnimi akti zavoda, odloča generalni direktor. Pravilno je presodilo, da tudi določbe Pravilnika o organizaciji in načinu delovanja izvedenskih organov toženke ne dajejo podlage za stališče, da bi se predsednika invalidske komisije štelo kot delodajalca v smislu 20. člena ZDR-1, prav tako ni ugotovilo prenosa pristojnosti generalnega direktorja iz 6. točke drugega odstavka 27. člena Statuta na predsednika IK. Izpostavilo je, da je bil generalni direktor toženke šele 16. 7. 2020 seznanjen z vsebino spornih elektronskih sporočil. Ni pomembno, da je generalnega direktorja z vsebino sporočil seznanil ravno C.C. Za pravno presojo, kdo je tožničin delodajalec tudi ni pomembna dejanska trditev tožnice, da je izvedenka, ko je o elektronskih sporočilih obvestila predsednika IK, štela, da je obvestila toženko. Posledično s tem v zvezi ni utemeljen pritožbeni očitek neobrazloženosti odločilnih dejstev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

12. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita pomanjkljivo obrazložitev odpovednega razloga po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Pravilna uporaba te določbe je tudi dokazno podprta. Pritožba neuspešno prikazuje, da iz besedila elektronskih sporočil in izvedenih dokazov ni možno sklepati, da je tožnica sporočili poslala z namenom vplivati na izvedenko. Ni odločilno, da v sporočilih ni izrecno zapisano, da naj izvedenka D.D. obravnava mimo določil Pravilnika o organizaciji in načinu delovanja izvedenskih organov toženke ter mimo medicinske doktrine. Pritožba prikazuje, kot da je problem v obliki komunikacije ter poudarja, da je bila komunikacija z izvedenci običajna. Vendar pa se očitek ni nanašal na obliko, ampak na vsebino komunikacije. Ni relevantno niti pritožbeno opozorilo, da tožničina komunikacija s D.D. ni prekoračitev pooblastil, češ da je bila tožnica v okviru svojega dela zadolžena za podajo informacij strankam.

13. Ključna določba za presojo, katera obveznost iz delovnega razmerja je bila v obravnavanem primeru huje kršena, je 37. člen ZDR-1 (prepoved škodljivega ravnanja), ki določa, da se je delavec dolžan vzdržati vseh ravnanj, ki glede na naravo dela, ki ga opravlja pri delodajalcu, materialno ali moralno škodujejo ali bi lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca. Za presojo tožničinega ravnanja ni odločilno, da je bil generalni direktor o tem obveščen s precejšnjim časovnim zamikom; tudi niso odločilni motivi C.C. za zakasnelo obveščanje. Bistveno je ravnanje tožnice, ki glede sebe v pritožbi neutemeljeno vztraja, da je šlo zgolj za njeno laično mnenje, da bi D.D. lahko pripadala invalidnost III. kategorije.

14. Sodišče prve stopnje je pri svoji presoji teže kršitve upoštevalo pojasnilo doc. dr. H.H., dr. med., da se je ob prejemu sporočil počutila nelagodno, saj ju je dojela kot poseg v strokovno delo. Vsebina prejetih e-sporočil je bila zanjo nepričakovana, saj iz spisa zavarovanke ni izhajala nikakršna podlaga za priznanje invalidnosti. Sporočila je dojela kot poskus vplivanja na spremembo strokovne odločitve. Tožnica v pritožbi poudarja, da se je opravičila za svoje pisanje in da ni hotela vplivati na izvedenko. Sodišče prve stopnje je obširno obrazložilo, zakaj temu ni sledilo. Pri tem je natančno povzelo tožničine izjave in ocenilo, da ji ne verjame. Tožnica je tako neposredno ob predočenju spornih sporočil na sestanku 16. 7. 2020 izjavila, da je res komunicirala z izvedenko in jo prosila za priznanje pravice, ker stranko pozna v privatnem življenju. Naslednji dan je na generalnega direktorja toženke in direktorja sektorja G. naslovila dopis, da sporočila niso bila poslana z namenom vplivanja na izvedenko, temveč le kot poizvedba iz medicinskega vidika, ali je zadeva strokovno izpeljana. Ob pregledu izvedenskega mnenja je opazila napako v izreku - za zaposlene zavarovance namesto za brezposelne. Zato je sledilo drugo sporočilo izvedenki - hotela jo je opozoriti na pravilnost postopka, ne na to, da mora priznati kategorijo. Smiselno enako je tožnica izpovedala na zagovoru 31. 7. 2020. V pisnem zagovoru z dne 23. 7. 2020 pa je navedla, da dejanje priznava in obžaluje. Pojasnila je, da zavarovanko osebno pozna in je seznanjena z njenim zdravstvenim stanjem, da ve kaj invalidnost pomeni, torej kdaj in za kakšne zdravstvene težave se prizna, ter da je zato prepričana, da bi morala biti zavarovanki invalidnost priznana. Izvedenki je pisala z namenom, da bi zavarovanki priznala invalidnost, ki bi ji tudi sicer morala biti priznana. Z enakim namenom je izvedenki pisala tudi drugič - da bi se zavarovanki izdala pravilna odločba. Izpovedala je, da je izvedenki poslala sporočilo z namenom predati ji želje stranke. Sodišče prve stopnje je tudi iz prepričanja tožnice, da je po svojih večletnih izkušnjah pri toženki zmožna oceniti upravičenost do invalidnosti, sklepalo na tožničin namen, da s spornimi sporočili doseže priznanje invalidnosti. S tem je po presoji sodišča prve stopnje grobo ogrozila ugled toženke, ki je javni zavod, ki odloča in podeljuje pravice iz socialnega zavarovanja tistim, ki izpolnjujejo pogoje za te pravice (kršitev prepovedi iz 37. člena ZDR-1).

15. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da je tožnica ravnala naklepno ali vsaj iz hude malomarnosti. Te presoje v 18. točki obrazložitve sodbe res ni natančneje obrazložilo, vendar pa iz dejstev, ki jih je navedelo v preostali obrazložitvi sodbe (velik del jih je povzelo tudi pritožbeno sodišče v tej sodbi), ni mogoče zaključiti, da bi šlo kvečjemu le za navadno malomarnost, kot predlaga pritožba. Že sama izvršitev in narava kršitve (jasno sporočilo določenemu naslovniku) je takšna, da je pravzaprav ni mogoče storiti drugače kot naklepoma ali iz hude malomarnosti.

16. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničina zavzemanja, da bi bilo potrebno izvesti kvečjemu disciplinski postopek, čemur tožnica v pritožbi obrazloženo niti ne nasprotuje, vseeno pa vztraja, da ni podlage za izrek najstrožje sankcije prenehnaja delovnega razmerja, s čimer nasprotuje uporabi prvega odstavka 109. člena ZDR‑1, ki nalaga nujnost takojšnjega prenehanja delovnega razmerja. Predvsem tožnica meni, da potek dogodkov od spornih sporočil dalje (februar, marec 2020), ko je nadaljevala s svojim delom vse do prepovedi opravljanja dela s 30. 7. 2020, dokazuje, da sankcija izredne odpovedi ni bila nujna. Takšno zavzemanje bi lahko bilo uspešno le, če bi obenem držalo tožničino stališče, da je bil delodajalec res že februarja/marca 2020 sezananjen z vsemi okoliščinami odpovednega razloga, pa vse do julija 2020 ni odreagiral, kar pa, kot je bilo že zgoraj nakazano, ne drži. Nasprotno. Delodajalec je pravzaprav takoj, ko je bil seznanjen z vsebino elektronskih sporočil, odreagiral v smeri prenehanja delovnega razmerja.

17. Zaradi istih dveh elektronskih sporočil je toženka sicer zoper tožnico 17. 7. 2020 najprej sprožila postopek redne odpovedi iz krivdnega razloga in ji je šele po fazi zagovora 27. 7. 2020 izdala pisno seznanitev z očitanimi kršitvami ter vabilo na zagovor za 31. 7. 2020. Pritožba poudarja, da izredna odpoved ni temeljila na dodatnih očitkih. Vendar pa tudi te okoliščine ne dajejo podlage za sklepanje, da je toženka izbrala prestrogo sankcijo.

18. Sodišče prve stopnje se je pri presoji možnosti nadaljevanja delovnega razmerja oprlo na izpoved generalnega direktorja toženke, ki je poudaril, da imajo pri toženki ničelno toleranco do poskusov vplivanja na strokovno odločitev invalidskih komisij, da je bil v 35 letih njegovega dela tokrat prvič soočen s pisnimi poskusi takega vpliva, da je prišlo do popolne izgube zaupanja v tožnico, ki je bila do svojega ravnanja nekritična in se je postavlja celo nad stroko, pri čemer je bil zanj pomemben njen zagovor z dne 23. 7. 2020. Direktor sektorja G., mag. E.E., je potrdil ničelno toleranco ter izrazil mnenje, da gre za najhujšo kršitev, ki se lahko zgodi pri toženki, ki preko invalidskih komisij dodeljuje pravice tistim, ki jih potrebujejo. Da je bila zaskrbljenost toženke velika in zaupanje do tožnice omajano, po oceni sodišča potrjuje tudi dejstvo, da se je že naslednji dan po seznanitvi generalnega direktorja s spornimi sporočili sestal varnostni forum, ki je sklenil, da se zaradi zmanjšanja tveganj in preprečitve vpliva na dokaze tožnici takoj odvzamejo vsa pooblastila za dostop do informacijskega sistema in delovne postaje ter se ji prepove opravljati delo.

19. Pritožba napačno meni, da bi sodišče moralo upoštevati okoliščine, zaradi katerih je C.C. sploh razkril vsebino elektronskih sporočil; da jih je generalnemu direktorju toženke predočil v lastno obrambo, saj da je bil sestanek v A. 16. 7. 2020 sklican zaradi pritožb nad njim, generalni direktor pa je tam prišel na prošnjo tožnice zaradi slabih odnosov. Navedeno sicer lahko odraža odnose v enoti v A., ni pa to odločilno za presojo zakonitosti izredne odpovedi - ne glede obstoja odpovednega razloga ne glede upravičenosti najstrožje sankcije.

20. Tožnica s pritožbo izpodbija tudi odločitev o zavrnjenem odškodninskem zahtevku zaradi pretrpljenih duševnih bolečine (zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti in razžalitve dobrega imena in časti), kar je tožnica uveljavljala v zvezi z elektronskim sporočilom E.E. z dne 25. 8. 2020, ki ga je poslal vsem zaposlenim v sektorju. Nanašalo se je na obvestilo storjeni kršitvi in postopku izredne odpovedi, pri čemer pa tožnica ni bila opredeljena poimensko, pač pa kot dolgoletna sodelavka, administratorka na IK I. stopnje v A., ki je poskusila direktno vplivati na izvedensko mnenje pogodbene izvedenke, da bi to mnenje oblikovala na način, ki bi zagotovil želeno pravico sodelavkini znanki. V tem sporočilu je bila tudi navedba o tem, da so zaposleni toženke nemalokrat izpostavljeni "prošnjam" sorodnikov, prijateljev, znancev, sodelavcev, da bi jim v postopku pomagali doseči želeno pravico. Sledil je poziv (naj se jim pojasni, da obstajajo enotni standardi, na katere zaposleni pri toženki nimajo vpliva, poskus vplivanja pa ni dopusten) ter prošnja, da se v primeru kršitev obvesti vodsto sektrja. Sestavljalec sporočila je izpovedal, da je to interno sporočilo poslal cca. 60 delavcem v sektorju z namenom, da jim pojasni situacijo, o kateri se je v sektorju govorilo, ter da jih v smislu generalne prevencije opozori, da so taka dejanja nedopustna.

21. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da navedeno sporočilo nima lastnosti protipravnosti. V sporočilu je bil resda omenjen sum zlorabe uradnega položaja oziroma uradnih pravic, saj je toženka zoper tožnico vložila kazensko ovadbo. Prav tako je, kot že omenjeno, tožnici pogodbo o zaposlitvi odpovedala iz razloga po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, kar je vezala na znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja oziroma uradnih pravic. Sporno sporočilo torej odraža potek dogodkov pri toženki v zvezi s tožničinim primerom, ne pa osebno dikreditacijo tožnice. V sporočilu je E.E. povzel dejstva in ukrepe toženke, s katerimi je bil seznanjen. Sodišče prve stopnje je poleg tega res še dodalo, da je bil navedeni dolžan zagotoviti, da so delavci seznanjeni s pričakovanji, navodili toženke ter z ravnanji, ki predstavljajo odklon. Pritožba nasprotuje opredelitvi, da je šlo za navodilo (ki da mora biti namenjeno nedoločenemu številu ljudi, z jasno izvršitvijo in sankcijo v primeru kršitve) in že zgolj v tem vidi izkazano protipravnost, kar pa ne drži, saj opredelitev sporočila z navodilom ali kako drugače niti ni bistvena. Bistveno je, da sodišče v spornem sporočilu pravilno ni našlo elementov pritipravnosti, zato je odškodninski zahtevek v skladu s splošnimi pravili civilnega prava že po temelju zavrnilo.

22. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe (353. člen ZPP).

23. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 154. in 165. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen  20, 37, 109, 109/1, 109/2, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.