VDSS Sodba Pdp 293/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-07-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Tanja Pustovrh Pirnat (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Silva Donko

izredna odpoved delodajalca - hujša kršitev delovne obveznosti - znaki kaznivega dejanja - nemožnost nadaljevanja delovnega razmerja - zagovor

Čeprav iz listinske dokumentacije izhaja, da je tožena stranka v zvezi z očitanimi kršitvami sicer formalno vodila "disciplinski postopek", je bistveno, da posamezna ravnanja tožene stranke po vsebini predstavljajo izpolnitev obveznosti pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz drugega odstavka 85. člena ZDR-1, ne glede na to, kako je formalno poimenovala listine v zvezi s tem (npr. opozorilo z možnostjo odpovedi pogodbe o zaposlitvi, vabilo na zagovor o uvedenem disciplinskem postopku, zapisnik o zagovoru o uvedenem disciplinskem postopku, itd.).

Tožnik je storil kršitev spolnega nadlegovanja sodelavke in ima njegovo ravnanje vse znake kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po določbi prvega odstavka 197. člena KZ-1. Zato je izpodbijana izredna odpoved zakonita.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsake svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je sklep tožene stranke z dne 28. 9. 2018 št. ... o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku nezakonit; da tožniku dne 29. 9. 2018 delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo zakonito; da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in ga za čas od vključno 30. 9. 2018 do vrnitve na delo prijaviti v vsa obvezna zavarovanja in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja vključno s plačilom nadomestila plače, kot če bi bil na delu, in sicer skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 10. dne v mesecu za pretekli mesec, vse v roku 8 dni od prejema pisnega odpravka sodbe (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Navaja, da se z zaključkom sodišča prve stopnje, ki je v tem sporu odločalo že tretjič in sledilo napotilom pritožbenega sodišča, da je tožena stranka tožnika seznanila z očitanimi kršitvami delovnih obveznosti, ki so predmet izpodbijanega sklepa o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, da mu je omogočila zagovor, kar predstavlja izpolnitev obveznosti pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz drugega odstavka in da je zato zoper tožnika dejansko vodila postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne strinja. Dejansko stanje je sodišče prve stopnje ugotovilo napačno, in sicer glede na izpoved priče A.A., ki je dne 24. 11. 2019 izpovedala, da je kot zakonita zastopnica tožene stranke zoper tožnika uvedla disciplinski postopek, ker je prejela več opozoril o njegovih kršitvah, da mu nikoli ni bil izrečen opomin, da ve kakšne ukrepe se izvede v disciplinskem postopku. Da je tožena stranka zoper tožnika vodila disciplinski postopek, izhaja tudi iz vsebine sklepa o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Zato dejstvo, da so bile ob vodenju disciplinskega postopka formalno izpolnjene tudi obveznosti iz drugega odstavka 85. člena ZDR-1, ne more avtomatično pomeniti, da je zoper tožnika tožena stranka izpeljala postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Nepoznavanje prava in opustitev ustrezne skrbnosti delodajalca pri izvedbi postopkov zoper delavca temu ne more biti v škodo. Zato tožnik vztraja, da je tožena stranka zoper njega vodila disciplinski postopek na osnovi 173. člena ZDR-1, kar izhaja iz vseh povzetih dokazov. Prav tako pa je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je zaključilo, da ta okoliščina ni pravno relevantna, saj je bistveno, da posamezna ravnanja tožene stranke po vsebini predstavljajo izpolnitev obveznosti pred izredno odpovedjo, zato je tožena stranka dejansko vodila postopek izredne odpovedi. Nadalje navaja, da bi bilo mogoče ravnanje tožene stranke šteti tudi za postopek redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Opozarja na odločitev vrhovnega sodišča v zadevi opr. št. VIII Ips 231/2006, iz katere izhaja, da iz sistema določb ZDR, ki urejajo odpoved pogodbe o zaposlitvi oziroma izrekanje disciplinskih sankcij, izhaja, da delodajalec ne more istočasno uporabiti institutov, ki veljajo za eno ali drugo področje. Tožnik pa tudi v pritožbi odločno zanika kakršnokoli spolno nadlegovanje, saj je sodišče napačno ugotovilo dejansko stanje, ker ni izvedlo vseh s strani tožnika predlaganih dokazov z zaslišanjem prič, ki bi lahko pojasnile, da gre za konstrukt direktorice A.A. Predlagane dokaze je zavrnilo zaradi prekluzije, bi pa moralo skladno z 62. členom ZDSS-1 izvesti dokaze po uradni dolžnosti. S tem je kršilo tudi načelo materialne resnice iz 61. člena ZDSS-1. Zaradi tega predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi oziroma jo razveljavi ter pošlje zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo tožnika in predlaga, da jo pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, medtem ko se tožena stranka na bistvene kršitve določb pravdnega postopka v pritožbi le pavšalno sklicuje. Dejansko stanje je ugotovilo pravilno in popolno, odločitev pa je tudi materialno pravno pravilna. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dejanskimi in pravnimi razlogi, na katerih temelji odločitev sodišča prve stopnje, in skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP presoja le pritožbene navedbe, ki so za odločitev bistvene.

6. Pritožbeno sodišče v tem sporu odloča tretjič. S sklepom Pdp 237/2019 z dne 12. 9. 2019 je na pritožbo tožene stranke razveljavilo izpodbijano sodbo in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje opr. št. Pd 193/2018 z dne 24. 1. 2019, s katero je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku ugodilo, ker da je tožena stranka tožniku v disciplinskem postopku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, a pri tem sodišče prve stopnje ni po vsebini presojalo opozoril, ki jih je tožnik prejel in postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Drugič je pritožbeno sodišče s sklepom opr. št. Pdp 304/2020 z dne 2. 9. 2020 na pritožbo tožene stranke razveljavilo sodbo prvostopenjskega sodišča opr. št. Pd 196/2019 z dne 18. 2. 2020 in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje zaradi napačne presoje, da tožena stranka v obravnavanem primeru ni izvedla postopka odpovedi po ZDR-1, preuranjeno zaključilo, da je sklep o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi nezakonit, saj ni ugotavljalo odločilnih dejstev za odločitev o zahtevku. Sodišču prve stopnje je naložilo, da presodi še ostale trditve strank, do katerih se zaradi zmotnih materialno pravnih stališč še ni opredelilo in presodi, ali je tožnik storil kršitve, zaradi katerih mu je tožena stranka izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi in ponovno odloči o zahtevku, kar je storilo z izpodbijano sodbo.

7. Predmet presoje tega spora je zakonitost sklepa o izredni odpovedi z dne 28. 9. 2018, ki ga je tožena stranka tožniku podala po prvi in drugi alineji 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.).

8. Sodišče prve stopnje je pravilno in skladno z določbami prvega ter četrtega odstavka 286. člena ZPP zavrnilo izvedbo dokazov, ki jih je tožnik predlagal s pripravljalno vlogo z dne 13. 11. 2020, in svojo odločitev v drugem odstavku 5. točke obrazložitve izpodbijane sodbe izčrpno in pravilno utemeljilo. Izvedbe teh dokazov tožnik ni predlagal niti na prvem naroku v prvem ponovljenem postopku in ne s prvo pripravljalno vlogo v drugem ponovljenem postopku. Ob tem tudi ni navedel razlogov, zakaj jih brez svoje krivde ni mogel predlagati prej.

9. Tožnik se v pritožbi napačno sklicuje na določbi 61. in 62. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadalj.). V obravnavani zadevi gre za individualni delovni spor in ne za socialni spor, na katerega se ta člena nanašata. Preiskovalno načelo v individualnih delovnih sporih je opredeljeno v 34. členu ZDSS-1. Sodišče izvaja dokaze po uradni dolžnosti le, če kljub izvedbi predlaganih dokazov ostaja v dvomu in ko samo oceni, da obstaja realna možnost, da bi izvedba nadaljnjih dokazov pripomogla k odpravi dvoma o pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja, to pa je takrat, kadar brez izvedbe tega dokaza ni mogoče zanesljivo odločiti v sporu. Pri tem pa stranka ni razbremenjena bremena, da sama pravočasno predlaga dokaze. Ker je sodišče v obravnavani zadevi na podlagi izvedenih dokazov lahko pravilno in zanesljivo ugotovilo vsa pravno relevantna dejstva, ni bilo potrebe po uporabi določbe 34. člena ZDSS-1.

10. Iz dejanskih in pravnih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da med strankama ni bilo sporno:

- da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi na delovnem mestu delovni inštruktor II;

- da mu je tožena stranka dne 31. 8. 2018 izdala tri opozorila o možnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Prvo št. ... (A10 in B3) je prejel 3. 9. 2018, drugo št. ... (A11 in B2) pa dne 4. 9. 2018. Iz prvega opozorila izhaja, da je tožnik huje kršil delovne obveznosti na način, da je blatil ugled, ime in čast direktorja tožene stranke ter dobro ime tožene stranke, iz drugega pa, da je spolno nadlegoval sodelavko, kršil njene osebne in ustavne pravice, jo diskriminiral, žalil, izsiljeval ter nemoralno in neetično deloval v prostorih tožene stranke. V prvem opozorilu je bil poučen, da bo tožena stranka v primeru ponovnih hujših kršitev delovnih obveznosti pričela s postopkom za redno ali izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, v drugem pa, da tožena stranka zaradi večkratnih hudih kršitev delovnih obveznosti zoper njega pričenja disciplinski postopek z možnostjo redne ali izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

- da je bilo dne 4. 9. 2018 tožniku vročeno vabilo na zagovor o uvedenem disciplinskem postopku za dne 24. 9. 2018. Tožnik se je skupaj s pooblaščencem zagovora, ki pa na ta dan ni bil opravljen, udeležil in prejel novo vabilo na zagovor o uvedenem disciplinskem postopku za dan 28. 9. 2018 ter opozorilo o možnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 24. 9. 2018, v katerem mu je bila očitana hujša kršitev delovnih obveznosti zaradi žaljenja, blatenja in zasmehovanja dela sodelavca ter namernega uničenja izdelka za nadaljnjo podajo.

- da je tožnik na zagovoru dne 28. 9. 2018 podal pisni zagovor, tožena stranka pa mu je s sklepom z dne 28. 9. 2018, ki mu je bil vročen 1. 10. 2018, izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

11. Čeprav iz listinske dokumentacije izhaja, da je tožena stranka v zvezi z očitanimi kršitvami sicer formalno vodila "disciplinski postopek", je bistveno, da posamezna ravnanja tožene stranke po vsebini predstavljajo izpolnitev obveznosti pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz drugega odstavka 85. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, št. 21/2013 in naslednji), ne glede na to, kako je formalno poimenovala listine v zvezi s tem (npr. opozorilo z možnostjo odpovedi pogodbe o zaposlitvi, vabilo na zagovor o uvedenem disciplinskem postopku, zapisnik o zagovoru o uvedenem disciplinskem postopku, itd.). Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožena stranka tožnika seznanila z očitanimi kršitvami in da mu je omogočila zagovor, torej je po vsebini dejansko vodila postopek izredne odpovedi po določbah ZDR-1. Ker je Vrhovno sodišče RS v zadevah opr. št. VIII Ips 62/2016 in VIII Ips 357/2016 zavzelo stališče, da je izrečeno disciplinsko sankcijo, s katero se delavca izrecno opozori na možnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi v primeru ponovne kršitve, mogoče šteti za pisno opozorilo pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka zoper tožnika dejansko vodila postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Obe opozorili, na podlagi katerih je bila tožniku izredno odpovedana pogodba o zaposlitvi, sta bili konkretizirani, tako da je tožnik imel možnost obrambe ob podaji zagovora. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe v zvezi s tem, da je tožena stranka zoper tožnika dejansko vodila in izpeljala disciplinski postopek.

12. Pravilna je tudi ugotovitev v drugem odstavku točke 12 obrazložitve, da je izredna odpoved podana pravočasno, saj se je tožena stranka s kršitvijo seznanila 3. 9. 2018, ko se je direktorica vrnila z dopusta. Tako je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana v 30 dnevnem roku določenem v drugem odstavku 109. člena ZDR-1.

13. Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je tožnik storil očitano kršitev iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožnik storil kršitev spolnega nadlegovanja sodelavke in da ima njegovo ravnanje vse znake kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po določbi prvega odstavka 197. člena Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 55/2008 in naslednji). To dejanje stori, kdor na delovnem mestu ali v zvezi z delom s spolnim nadlegovanjem, psihičnim nasiljem, trpinčenjem ali neenakopravnim obravnavanjem povzroči drugemu zaposlenemu ponižanje ali prestrašenost. Iz izpovedi sodelavke, ki je njegovo ravnanje prijavila predpostavljenim izhaja, da jo je tožnik v prostorih tožene stranke večkrat osvajal, jo spolno nadlegoval in žalil, kar je pri njej povzročilo stisko, ponižanje in prestrašenost, pa tudi sram. Ker ga je večkrat prosila, da naj s takšnim ravnanjem preneha, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je ravnal naklepno, da se je torej protipravnosti svojega ravnanja zavedal in ga je hotel storiti. To njegovo ravnanje pa je tudi hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja po določbi 7. člena ZDR-1, ki prepoveduje spolno in drugo nadlegovanje, pri čemer je spolno nadlegovanje kakršnakoli oblika neželenega verbalnega, neverbalnega ali fizičnega ravnanja spolne narave z učinkom ali namenom prizadeti dostojanstvo osebe, zlasti kadar gre za ustvarjanje zastraševalnega, sovražnega, ponižujočega, sramotilnega ali žaljivega okolja, medtem ko je nadlegovanje vsako neželeno vedenje, povezano s katerokoli osebno okoliščino, z učinkom ali namenom prizadeti dostojanstvo osebe ali ustvariti zastraševalno, sovražno, ponižujoče, sramotilno ali žaljivo okolje. Spolno nadlegovanje je tožnik z otipavanjem sodelavke, neprimernim dotikanjem njenega telesa, drgnjenjem obnjo, žaljenjem skupaj s spolno sugestivnimi kretnjami in tovrstnimi vabili, spreminjanjem običajnih tem v spolne, verbalnim namigovanjem in neželenim osvajanjem, vsekakor naklepoma storil, s tem pa je pri toženi stranki ustvaril zastrašujoče in ponižujoče okolje za žrtev njegovih ravnanj.

14. Sodišče je pravilno ugotovilo tudi, da je izpolnjen tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izredne odpovedi po prvem odstavku 109. člena ZDR-1, saj je tožnikovo ravnanje pri toženi stranki, katere uporabnice storitev so odrasle osebe z motnjami v telesnem in duševnem razvoju, ki jih je potrebno še posebej zaščititi, ker pri njih obstaja večja možnost, da postanejo žrtve spolnega nasilja. Utemeljeno je upoštevalo tudi, da tožnik z ravnanji ni prenehal, ampak je priči še grozil, da bi o tem komu povedala, obstajala pa je tudi ponovitvena nevarnost, saj je tožnik kot inštruktor delo opravljal z uporabnicami doma, ki so ranljiva skupina.

15. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje tožnika na odločitev Vrhovnega sodišča RS v zadevi VIII Ips 231/2006 z dne 5. 12. 2006. V tej zadevi je delodajalec kršil prepoved stopnjevanja sankcij, ker je delavcu najprej izrekel disciplinski ukrep opomin, nato pa za iste kršitve delavcu odpovedal pogodbo o zaposlitvi. V obravnavani zadevi pa tožniku ni bil izrečen disciplinski ukrep, ampak je tožnik prejel opozorilo pred možnostjo odpovedi pogodbe o zaposlitvi, po zagovoru pa mu je bila pogodba o zaposlitvi izredno odpovedana, zato prepoved stopnjevanja sankcij ni bila kršena.

16. Iz navedenega izhaja, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija, in tudi ne razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, zato je pritožbo skladno z določbo 353. člena ZPP kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

17. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP, prvem odstavku 154. člena ZPP in petem odstavku 41. člena ZDSS-1. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje pritožbene stroške. Tožena stranka skladno z določbo petega odstavka 41. člena ZDSS-1 sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj gre za spor o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja, kjer delodajalec sam krije svoje stroške postopka, ne glede na izid postopka.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 7, 85, 85/2, 109, 109/1, 109/2, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 286, 286/1, 286/4.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 34, 61, 62.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 197, 197/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.