VDSS Sodba Pdp 612/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-12-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev bolniškega staleža - odhod iz kraja bivanja

Osnovno pravilo, kot izhaja iz drugega odstavka 233. člena Pravil OZZ, je, da mora biti delavec, ki se zdravi doma, v času zadržanosti od dela na svojem domu. Odsotnost z doma je sicer mogoča, vendar izjemoma (v primerih, ki jih predvideva izpostavljeni člen), pa še to v okviru kraja bivanja. Pravila OZZ izrecno določajo, da je za odhod izven kraja bivanja vedno - torej za vsak odhod - potrebna izrecna odobritev osebnega zdravnika. Sodna praksa je glede upoštevanja tega pravila stroga (tudi v novejšem primeru VIII Ips 8/2020, poleg starejših zadev VIII Ips 37/2017 ter VIII Ips 234/2011 in VIII Ips 262/2011, na kateri se je sklicevalo sodišče prve stopnje). Ni torej možno pritrditi tožniku, da je odobritev odhoda iz kraja bivanja lahko konkludentna.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 4. 2019 nezakonita in se razveljavi, da delovno razmerje tožnika z dnem 23. 8. 2019 ni prenehalo in še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi; da je toženka dolžna tožnika poklicati nazaj na delo in ga za čas od 24. 8. 2019 do vključno 25. 8. 2019 ter od nastopa dela dalje prijaviti v obvezna socialna zavarovanja ter poskrbeti za evidenco delovne dobe pri ZPIZ, za ves čas od 24. 8. 2019 do ponovnega nastopa na delu, za obdobje 24. 8. 2019 do vključno 25. 8. 2019 priznati vse pravice iz delovnega razmerja, za čas od 26. 8. 2019 do ponovnega nastopa pa razliko v nadomestilu plače, ki bi jo prejel, če bi delal pri toženki oz. nadomestilom plače, ki ga je prejel pri drugih delodajalcih, ter tudi vse ostale pravice iz delovnega razmerja, vključno z regresom za letni dopust. Zavrnilo je tudi stroškovni zahtevek ter podredni tožbeni zahtevek, da se pogodba o zaposlitvi sodno razveže z dnem pravnomočnosti sodbe in da je toženka dolžna tožniku plačati odškodnino v višini 18 plač tožnika oz. nadomestila plač, ki bi mu morala biti izplačana, če bi pred prenehanjem delovnega razmerja delal.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Ne strinja se, da je bila odpoved z dne 22. 8. 2019 podana pravočasno. Že sama seznanitev z obvestilom ZZZS z dne 8. 7. 2019 pomeni ugotovitev odpovednega razloga - kršitev bolniškega staleža. Ni odločilna seznanitev s poročilom detektiva 26. 7. 2019. Detektiv je imel pooblastilo za zastopanja toženke. Torej je bil v vlogi delodajalca. Zato bi bilo treba ugotovitev odpovednega razloga vezati na seznanitev detektiva, ne na podajo poročila toženki. Sodišče je zmotno presodilo, da z nezakonitim sledenjem in fotografiranjem niso bili izvajani prikriti preiskovalni ukrepi. Detektiv ni izvajal le osebne zaznave. Detektiv se ne bi smel voziti za tožnikom, ga slediti, pač pa ga zaznati na neki točki, na javno dostopnih krajih, brez kršitve zasebnosti. Nadalje navaja, da je dr. A.A. tožniku priporočila aktivno preživljanje bolniškega staleža z rednim gibanjem v naravnem okolju. Priča dr. B.B. je potrdil, da je imel tožnik določeno aktivno preživljanje bolniškega staleža. Izpovedal je, da bi se izvid z dne 14. 2. 2019, v katerem je specialistka priporočila aktivni bolniški stalež v naravnem okolju, lahko štel za dodatno navodilo, da pa naravno okolje pomeni aktivnost v kraju bivanja. Pojasnil je, da so sestavni del zdravniškega kartona vsi medicinski izvidi v njem, ne zgolj zapis osebnega zdravnika. Sodišče je zato zmotno štelo, da je specialistka dala zgolj priporočilo, ki naj bi veljalo le do 15. 5. 2019, ter da ni imela pristojnosti dovoljevati odhoda iz kraja bivanja. Sodišče je zanemarilo, da tožnik vse do 1. 8. 2019 ni bil seznanjen, da dr. C.C. ni več njegova osebna zdravnica. V kritičnem času torej osebnega zdravnika niti ni imel. Je pa ravnal tako kot je bil sicer dogovorjen s svojo zdravnico in je bilo običajno. D.D. je priznal napako, ko tožnikovega klica ni prevezal k zdravniku, ki je takrat delal in tožnika ni poklical nazaj. Odobritev odhoda iz kraja bivanja je lahko konkludentna. Sploh z vidika predhodnih navodil. Zdravnica je potrdila, da se je lahko gibal izven kraja bivanja, ter da ga je opozorila, da potrebuje dovoljenje za odhod v tujino. Sodišče je napačno zaključilo, da mu je povedala, da mora imeti dovoljenje za odhod iz kraja bivanja. Dovolj je bilo, da je o tem, kam gre, obvestil sestro, če kaj ni bilo jasno, pa je zdravnica pacienta poklicala. Tako je ravnal v spornem primeru odhoda na morje. Administrator je rekel ''v redu'' in tožnik je štel, da je zadeva urejena, saj ga ni nihče klical nazaj. Sodišče je tožniku napačno očitalo obisk trgovine E. 17. 7. 2019 in dne 20. 7. 2019 prihod na naslov začasnega prebivališča, kjer so potekala gradbena dela, saj vozila ni vozil on, posodil ga je F.F.. Tudi ni pomembno, da se je tožnik za 15 minut zadržal v lokalu. Z manj bolečinami je vozil skuter kot avto, saj ni prihajalo do gibov gor - dol, ampak levo - desno. Sodišče je zmotno presodilo možnost nadaljevanja delovnega razmerja, češ da je izgubljeno zaupanje. Tožnik je bil v bolniškem staležu od leta 2015, torej toženka 4 leta z njim ni bila v stiku. Ni res, da je kršitve kontinuirano ponavljal daljši čas. Sporni očitki so le v času enega tedna - od 17. 7. do 24. 7. 2019, glede ostalega sodišče ni ugotovilo kršitev bolniškega staleža. Sicer pa je bil tožnik kot zavarovalni zastopnik pri delu uspešen, rad je hodil na delo in se s sodelavci dobro razumel. Dejansko stanje je nepopolno in zmotno ugotovljeno. Nasprotje je med vsebino listin in obrazložitvijo sodbe. Posledično je zmotno uporabljeno materialno pravo in so storjene bistvene kršitve določb postopka.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da glede na sodno prakso nikakor ne zadostuje konkludentna odobritev odhoda iz kraja bivanja. Sklicuje se na VIII Ips 37/2017. Kot zavajajoče opredeljuje navedbe, da naj bi administrator priznal napako. Novota so tožnikove navedbe, da ni imel jasnih navodil. Sodišče je pravilno ocenilo izpoved C.C. dr. med. Tudi sicer je sodba ustrezno obrazložena. Tudi v delu, ki se nanaša na nemožnost nadaljevanja delovnega razmerja.

5. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.), ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, pri čemer pritožba izpostavlja le kršitev protispisnosti, kar se po vsebini nanaša bolj na izpodbijanje dokaznih zaključkov kot na postopkovno kršitev, s tem da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi sodišča prve stopnje za ugotovitev zakonitosti izredne odpovedi z dne 22. 8. 2019, podane iz razloga po 8. alineji (če delavec v času odsotnosti z dela zaradi bolezni ali poškodbe ne spoštuje navodil pristojnega zdravnika, imenovanega zdravnika ali zdravstvene komisije ali če v tem času opravlja pridobitno delo ali če brez odobritve pristojnega zdravnika, imenovanega zdravnika ali zdravstvene komisije odpotuje iz kraja svojega bivanja) prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.). Toženka se je sklicevala tudi na drugi odstavek 233. člena Pravil obveznega zdravstvenega zavarovanja (Pravila OZZ, Ur. l. RS, št. 30/03 in nasl.) in odločbe ZZZS. Po vsebini pa so se očitki iz odpovedi nanašali na to, da je tožnik upravljal motorno vozilo in osebni avtomobil, šel v trgovino z gradbenim materialom (glede obiska ostalih trgovin sodišče očitkom iz odpovedi ni sledilo, kot tudi ne glede očitka v zvezi s popravljanjem čolna) ter v gostinski lokal ter zapustil kraj bivanja brez dovoljenja osebnega zdravnika.

7. Tožnik neutemeljeno vztraja, da odpoved ni bila pravočasna, ker naj bi toženka za kršitev bolniškega staleža zvedela s strani ZZZS že 8. 7. 2019. Po drugem odstavku 109. člena ZDR-1 je potrebno izredno odpoved podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v 6 mesecih od nastanka razloga. Zgolj v obvestilu ZZZS ni zadostne podlage za ugotovitev odpovednega razloga, sploh pa se obravnavana odpoved oziroma očitki o kršitvi bolniškega staleža ne nanašajo na čas pred 8. 7. 2019, ampak na kasnejši čas.

8. Toženka je 9. 7. 2019 za nadzor tožnikovega bolniškega staleža pooblastila detektiva, ki je izdelal poročilo z dne 25. 7. 2019, ki je zajemalo čas od 11. 7. 2019 do 25. 7. 2019. Pritožba napačno navaja, da bi bilo treba ugotovitev odpovednega razloga vezati na seznanitev detektiva, ne na seznanitev toženke s poročilom (26. 7. 2019). Četudi je bil detektiv za izvajanje svoje dejavnosti pooblaščen s strani toženke, to še ne pomeni, da je v celoti stopil v vlogo delodajalca in prevzel vse obveznosti glede postopka odpovedi. Toženka je bila npr. dolžna tožniku omogočiti tudi zagovor (85. člen ZDR-1), ki ga je podal 16. 8. 2019, nakar mu je 22. 8. 2019 pravočasno odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

9. Tožnik neutemeljeno vztraja, da je odpoved nezakonita, ker naj bi detektivi nedopustno izvajali prikrite preiskovalne ukrepe. Sodišče prve stopnje je upoštevalo, da detektiv po 32. členu Zakona o detektivski dejavnosti (ZDD-1, Ur. l. RS, št. 17/2011) ne sme opravljati upravičenj, za katere so z zakonom določeni oziroma pooblaščeni policija, sodišče in drugi pravosodni organi, uporabljati prikritih preiskovalnih ukrepov, ki jih v skladu z zakonom uporabljajo policija, SOVA in OVS ministrstva, pristojnega za obrambo. Na podlagi drugega odstavka 26. člena ZDD-1 lahko detektiv pridobiva informacije o zlorabah pravice do zadržanosti z dela zaradi bolezni ali poškodbe. Po 27. členu ZDD-1 zbira podatke od oseb ali iz javno dostopnih virov, pridobiva podatke iz evidenc, osebno zaznava in uporablja tehnična sredstva. Osebna zaznava je dovoljena na javnih krajih ali iz javnih krajev, javno dostopnih odprtih in zaprtih prostorov ter krajev in prostorov, ki so vidni z javno dostopnega kraja in prostora. Detektiv ne sme posegati v zasebni zaprti prostor in zasebni prostor, ki ga je posameznik s postavitvijo kakršnekoli ograje, prepreke ali razvidne oznake oziroma opozorila ločil od javnega in na ta način navzven nakazal, da gre za zasebni prostor. Pri izvajanju osebne zaznave lahko detektiv uporablja naprave za slikovno snemanje v okviru naloge iz pooblastila, vendar le v primeru, ko je to nujno potrebno za zavarovanje dokazov.

10. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da so detektivi ravnali v skladu s temi določili. Tožnik se je v času nadzora bolniškega staleža večkrat odpeljal od doma. Detektivi so ga fotografirali, da so ugotovili kam in čemu se je odpeljal. Opazovali in fotografirali so ga na javnih krajih ali z javnih krajev. Sodišče je upoštevalo tudi pojasnila detektiva G.G., da ni šlo za sledenje, ampak za osebno zaznavo, ki jo detektivi izvajajo, ko se za osebo na javnem kraju, ko se ta pripelje mimo detektiva, zapeljejo od točke A do točke B in ugotovijo, kaj ta oseba tam počne, še posebej, kadar gre za ugotavljanje kršitev bolniškega staleža. Tudi detektiv H.H. je potrdil izvajanje osebne zaznave iz javnih krajev, medtem ko v tožnikov zasebni prostor ni vstopal. Na razpolago je imel fotoaparat in osebno vozilo, sledilnih naprav, prisluškovalnih naprav, ki so tipične za prikrite preiskovalne ukrepe, pa ne uporabljajo. Glede na navedeno po pravilni presoji sodišča prve stopnje ni šlo za nedovoljen poseg v delavčevo pravico do zasebnosti.

11. Tožnik je bil pri toženki zaposlen za nedoločen čas od 1. 12. 1999 na delovnem mestu zavarovalni zastopnik. Zaradi poškodbe izven dela je bil v bolniškem staležu od 14. 4. 2015. Tožnikova osebna zdravnica v Zdravstvenem zavodu I. v J. je bila C.C., in sicer do 5. 5. 2019. Tožnik je bil tako na pregledih tudi pri dr. med B.B. in K.K., ki sta delo opravljala v istem zavodu. Tožnik v pritožbi (ki se v pretežnem delu nanaša na razlogovanje sodišča o nedopustnem odpotovanju tožnika iz kraja bivanja v L. 24. 7. 2019, ključne okoliščine glede tega pa niti niso v zvezi s poročilom detektiva) poudarja, da vse do 1. 8. 2019 ni bil seznanjen, da C.C. ni več njegova osebna zdravnica, da pa je vseeno ravnal tako, kot je bil sicer dogovorjen z njo in je bilo običajno. Vendar pa sodišče prve stopnje tudi tega ni ugotovilo.

12. Pravila OZZ v drugem odstavku 233. člena določajo, da morata osebni zdravnik ali imenovani zdravnik ali zdravstvena komisija zavarovancu dati navodila o ravnanju v času zadržanosti od dela (režim življenja, strogo ležanje, počitek, sprehodi …). V času zadržanosti od dela zaradi bolezni, poškodbe ali nege mora zavarovanec, ki se zdravi doma v času takšne zadržanosti biti na svojem domu. Odsotnost z doma je možna ob odhodu na zdravniški pregled, terapijo oziroma v primerih, ko odsotnost ne vpliva negativno na potek zdravljenja oziroma, če zdravnik ali imenovani zdravnik ali zdravstvena komisija to odredita ali dovolita. Za odhod izven kraja bivanja je vedno potrebna odobritev osebnega zdravnika. Po 244. členu Pravil OZZ so sklepi izdani s strani imenovanega zdravnika, za zavarovance in njihove osebne zdravnike obvezni.

13. Z odločbo ZZZS z dne 28. 5. 2019 je imenovani zdravnik med drugim odločil, da je tožnik od 21. 5. 2019 do 5. 9. 2019 začasno nezmožen za delo, da je dolžan izvajati predpisane aktivnosti, ki pripomorejo k hitrejši povrnitvi njegovega zdravja in delovne zmožnosti ter ne vplivajo negativno na potek zdravljenja. Odsotnost z doma je opravičljiva zaradi odhoda na zdravniški pregled, preiskavo, predpisano terapijo ali predpisane aktivnosti v skladu z navodili osebnega zdravnika, ki morajo biti razvidna iz zdravstvene kartoteke zavarovanca. Za odhod izven kraja bivanja je potrebno dovoljenje osebnega zdravnika, ki namen odhoda in dovoljenje časovno opredeli v zdravstveni kartoteki zavarovanca. Imenovani zdravnik je 2. 8. 2019 izdal novo odločbo, ki je nadomestila zgoraj navedeno. Z njo je odločil, da je tožnik od 21. 5. 2019 do 7. 8. 2019 začasno nezmožen za delo, od 8. 8. 2019 dalje je zmožen za delo. Navodila o ravnanju tožnika v času bolniškega staleža pa so ostala nespremenjena.

14. Osnovno pravilo, kot izhaja iz drugega odstavka 233. člena Pravil OZZ, je, da mora biti delavec, ki se zdravi doma, v času zadržanosti od dela na svojem domu. Odsotnost z doma je sicer mogoča, vendar izjemoma (v primerih, ki jih predvideva izpostavljeni člen), pa še to v okviru kraja bivanja. Pravila OZZ izrecno določajo, da je za odhod izven kraja bivanja vedno - torej za vsak odhod - potrebna izrecna odobritev osebnega zdravnika. Sodna praksa je glede upoštevanja tega pravila stroga (tudi v novejšem primeru VIII Ips 8/2020, poleg starejših zadev VIII Ips 37/2017 ter VIII Ips 234/2011 in VIII Ips 262/2011, na kateri se je sklicevalo sodišče prve stopnje). Ni torej možno pritrditi tožniku, da je odobritev odhoda iz kraja bivanja lahko konkludentna.

15. Kot že nakazano, sodišče neutemeljeno izpodbija zaključke sodišča glede njegovega odhoda 24. 7. 2019 na morje v L.. Kot je izpostavilo sodišče prve stopnje, je tožnik najprej izpovedal, da je pred odhodom poklical po telefonu in administratorju D.D. povedal, da bo šel jutri na morje, navedeni pa da mu je odgovoril, da bo to sporočil zdravniku in da če kaj ne bo v redu, da se slišita. Ponovno je poklical 25. 7. 2019 ali 26. 7. 2019, ko je zvedel, da so v ambulanti imeli obisk detektiva. Nato je tožnik spremenil svojo izpoved – da je 24. 7. 2019 klical v ambulanto, a se mu ni nihče javil, nakar je zjutraj 25. 7. 2019 takoj začel klicati, da jih je dobil na telefon. Navedeni administrator se v izpovedi klica z dne 24. 7. 2019 ni spominjal. V spominu je imel dan, ko je bil tožnik že na morju in je preko telefona slišal, da je na plaži - tožnik mu je povedal, da je šel na morje, on mu je odgovoril, da bo to sporočil zdravniku, nakar je tožnik odložil telefon, ne da bi počakal, da navedeno sporoči zdravniku, da bi tožnik govoril z njim. Tudi iz zdravstvenega kartona izhaja, da je tožnik 25. 7. 2019 po telefonu sporočil, da je 24. 7. 2019 odšel na morje v L. in da bo tam do ponedeljka ali torka. Priča B.B. (nadomestni zdravnik) je jasno izpovedal, da takšno obvestilo o odhodu na morje ni zadoščalo, ter da soglasja za odhod ni dal.

16. Tožnik neutemeljeno vztraja, da je ravnal v skladu s prakso, kot je bila uveljavljena z zdravnico C.C.. Sodišče prve stopnje je ustrezno upoštevalo, da je toženka tožnika že novembra 2018 povabila na zagovor pred izredno odpovedjo, ker se je med bolniškim staležem udeležil sindikalnega izleta v M. (tujina). V posledici tega je bilo tožniku izdano opozorilo z dne 15. 11. 2018, ker mora delavec za odhod izven kraja bivanja pridobiti dovoljenje osebnega zdravnika, ki namen odhoda in dovoljenje časovno opredeli v zdravstveni kartoteki zavarovanca. Tudi tožnik je ob zaslišanju potrdil, da je bil s tem opozorjen, da potrebuje dovoljenje osebnega zdravnika za odhod izven kraja bivanja. Sodišče prve stopnje je pravilno izpostavilo, da iz izpovedi navedene zdravnice izhaja, da je tožniku po njegovem odhodu v M. (tujina) povedala, da jo mora obvestiti in dobiti njeno dovoljenje za odhod izven kraja bivanja.

17. Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo niti tožnikovemu sklicevanju, da mu je A.A., dr. med. priporočila aktivno preživljanje bolniškega staleža z rednim gibanjem v naravnem okolju. Bistveno je, da navedena zdravnica z Inštituta N. ni pristojna dovoljevati odhoda iz kraja bivanja, lahko ga samo priporoči, kar pa ne zadostuje, da bi se tožnik razbremenil očitane kršitve.

18. Sodišče prve stopnje je že v tej kršitvi našlo dovolj podlage za utemeljenost odpovednega razloga, četudi je ugotovilo tudi druge kršitve bolniškega staleža. In sicer, da se je tožnik 22. 7. 2019 z motorjem odpeljal v cca dva kilometra oddaljeni lokal O., kjer se je zadržal 15 minut. Dne 17. 7. 2019 je šel v Trgovino E.v zvezi z deli na gradbišču (adaptacija stare hiše). Oboje po pravilni presoji sodišča prve stopnje ne pomeni aktivno preživljanje bolniškega staleža. Glede vožnje z avtomobilom in motorjem je sodišče upoštevalo izpoved A.A. (da zanjo ni telesna aktivnost, če se pacient vsede na motor ali v avtomobil) ter izpoved C.C. (da ne ve, če je kje napisano, da vožnja motorja ali avtomobila zdravi). Tožnik je namreč slednji rekel, da ne more voziti avtomobila, detektiv H.H. pa ga je, kot je prepričal sodišče tudi v svoji izpovedi, dne 20. 7. 2019 videl voziti avtomobil s prikolico.

19. Sodišče prve stopnje je poleg obstoja odpovednega razloga pravilno ugotovilo tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izredne odpovedi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 - da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Toženka je v odpovedi navedla, da je zaupanje v tožnika porušeno, pri čemer je izpostavila težo kršitev ter njihovo kontinuiranost čez daljše obdobje. Sodišče je sledilo toženki, da je utemeljeno izgubila zaupanje v tožnika. Pri tem je izpostavilo izpoved priče, ki je pri toženki zaposlena na področju upravljanja s človeškimi viri, da so bili tožnikovi sodelavci ogorčeni, da opravlja prostočasne aktivnosti, v službo pa ne more. Tožnik v pritožbi navaja, da ni šlo za daljše obdobje, saj je sodišče odločitev o zakonitosti odpovedi oprlo le na kršitve v času od 17. 7. do 24. 7. 2019, vendar pa je sodišče prve stopnje utemeljeno izpostavilo tudi zgoraj že omenjene okoliščine v zvezi z izletom, kar je bilo predmet pisnega opozorila z dne 15. 11. 2018, tožnik pa je že čez dobrega pol leta ponovil istovrstno kršitev, ki je predmet obravnavane izredne odpovedi. Tožnik zoper navedeno ne more uspeti s sklicevanjem na okoliščine, da toženka z njim že štiri leta, odkar je v bolniškem staležu, ni bila v dejanskem stiku, medtem ko je bil sicer pri delu uspešen, rad je hodil na delo in se s sodelavci dobro razumel.

20. Ker niso podani s pritožbo uveljavljani razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe (353. člen ZPP).

21. Tožnik s pritožbo ni spel, zato krije sam svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. in 165. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 85, 109, 109/2, 110, 110/1, 110/1-8.

Pravila obveznega zdravstvenega zavarovanja (1994) - člen 233, 233/2, 244.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.