VDSS Sodba in sklep Pdp 1/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-06-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Silva Donko (poroč.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat

DELOVNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing - pravična denarna odškodnina - enotna odškodnina za nepremoženjsko škodo

Tožena stranka v pritožbi navaja, da je tožnica s svojim nestrpnim obnašanjem sama prispevala k slabim odnosom s sodelavci, kar je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje. Vendar pa to ne izključuje odgovornosti tožene stranke za škodo, ki je bila tožnici povzročena z ravnanji trpinčenja na delovnem mestu oziroma z opustitvijo dolžnosti zagotavljanja delovnega okolja, v katerem ne bo izpostavljena trpinčenju s strani predpostavljenih ali sodelavcev. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožena stranka zaznala slab odnos med tožnico in sodelavkami, pa v zvezi s tem ni sprejela nobenih konkretnih ukrepov, da bi ta odnos izboljšala, to pa utemeljuje ugotovitev odškodninske odgovornosti tožene stranke za škodo, ki jo je tožnica utrpela iz tega naslova.

Iz sodne prakse izhaja ustaljeno stališče, da je treba v primeru, ko je v individualnem delovnem sporu ugotovljena kršitev prepovedi trpinčenja na delovnem mestu, prisoditi enotno odškodnino, upoštevaje vse okoliščine konkretnega primera. Posledice trpinčenja na delovnem mestu so namreč praviloma večplastne in prepletene ter segajo od psihosomatskih bolečin do sprememb vedenja, občutka tesnobe, strahu pred nadrejenimi in podobno. Ločevanje teh težav v smislu določbe 179. člena OZ bi bilo zato tudi po stališču Vrhovnega sodišča RS neprimerno in neživljenjsko.

I. Pritožbi se zavrneta in se potrdita izpodbijana sodba in sklep sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožnici v roku 15 dni plačati odškodnino v znesku 3.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo 1. 12. 2017 dalje do plačila (I. točka izreka sodbe), višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo (II. točka izreka sodbe). Zavrglo je tožbo v delu, ki se je nanašal na ugotovitev mobinga na delovnem mestu (1. točka izreka sklepa) in odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti 60% stroškov postopka (2. točka izreka sklepa).

2. Zoper sodbo in sklep, razen zoper ugodilni del v I. točki izreka sodbe, se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del odločbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, toženi stranki pa naloži v plačilo njene stroške postopka. V pritožbi navaja, da odločitve glede višine prisojene odškodnine ni mogoče preizkusiti, saj bi jo moralo sodišče prve stopnje razdelati glede na ugotovljene duševne bolečine, strah in izgubo na zaslužku. Ker se do njenih navedb v zvezi s tem ni ustrezno opredelilo, je podana kršitev 2., 14. in 22. člena Ustave RS ter 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Podani sta tudi bistveni kršitvi določb pravdnega postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Po mnenju tožnice ugotovitve sodišča prve stopnje utemeljujejo prisojo odškodnine v celotnem vtoževanem znesku. Tožena stranka jo na delovnem mestu trpinči že zadnja tri leta in po zaključku postopka na prvi stopnji z nezakonitimi ravnanji ni prenehala. V zvezi s tem povzema ugotovitve iz zdravniških izvidov z dne 9. 8. 2019 in 11. 10. 2019. Opisuje tudi incident glede prijave na izobraževanje 24. 9. 2019. Zaradi pritiska sodelavcev in šikaniranja so se ji povečale bolečine v sklepih in hrbtenici, trpi za nespečnostjo, je vznemirjena in ima slabšo koncentracijo. Ker se sodišče prve stopnje do tega ni opredelilo, sta podani bistveni kršitvi določb pravdnega postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kršitev 2., 14. in 22. člena Ustave RS ter kršitev 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Opozarja, da tožena stranka v postopku na prvi stopnji ni podala ugovora soprispevka k nastali škodi. Navaja, da nemška sodišča delavcem v primerljivih zadevah prisojajo odškodnine v znesku 25.000,00 EUR. Meni, da bo le višja odškodnina imela odvračilno funkcijo. V zvezi s tem se sklicuje na Direktive 2006/54/ES, 2000/43/ES, 2000/78/ES in 20002/73/ES ter sodbe sodišča Evropske unije C-180/95, C-54/07 in C-396/07. Navaja, da je šlo v obravnavani zadevi za hudo obliko trpinčenja s strani delavcev državnega organa, ki bi moral biti družbi za zgled. Sklicuje se na sodbi pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 805/2013 in opr. št. Pdp 320/2016, v katerih je bila dosojena bistveno višja odškodnina. Navaja, da je leta 2017 postala prestrašena, vase zaprta, pesimistična, manj kreativna in nedružabna. Njena produktivnost je zmanjšana, zahtevnejših umskih nalog ni več zmožna opravljati, distancirala se je od prijateljev. Zapadla je v depresijo, ki traja že leto dni. V posledici trpinčenja na delovnem mestu je 8 mesecev trpela zelo hude duševne bolečine, nadaljnjih 12 mesecev zmerno hude, nato pa še 40 mesecev lažje duševne bolečine, ki jih trpi še danes. Sekundarni strah je trpela 9 mesecev. Osebnostno se je povsem spremenila, redno uživa zdravila. Po pisnih opozorilih jo je bilo zelo strah nadaljnjih groženj in srečanj s sodelavci, ki so jo zasmehovali in poniževali. Sodišče prve stopnje pri odmeri višine odškodnine ni upoštevalo njenih socialnih razmer in premoženjskega stanja, njenih slabših zaposlitvenih možnosti in dejstva, da obstaja precejšnja možnost, da bo tožena stranka z mobingom nadaljevala. Sodišču prve stopnje očita, da je neutemeljeno zavrglo tožbo v delu, v katerem je zahtevala ugotovitev mobinga na delovnem mestu in ugotovitev pravice do odškodnine iz tega naslova. V tem delu je šlo v resnici za vmesni ugotovitveni zahtevek po tretjem odstavku 181. člena ZPP (prim. odločbe Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 508/95 in II Ips 245/2010). Sodišču prve stopnje očita arbitrarno in nepošteno sojenje in s tem kršitev 22., 23., 27., 28. in 29. člena Ustave RS ter kršitev pravice do poštenega sojenja iz 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Uveljavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje postaviti novega izvedenca psihiatra, ki bi izdelal nepristransko izvedensko mnenje. Sodišče prve stopnje neutemeljeno ni upoštevalo mnenja izvedenca, da je strah in hujše duševne bolečine zaradi mobinga trpela več let; da se je stres na delovnem mestu odražal v tesnobnosti, depresivnosti, strahu pred izgubo službe, občutki ponižanja, šikaniranja in oviranja pri strokovnem delu; da je ta stres slabo vplival na njene psihosomatske težave; da si je zaradi dodatnih izobraževanj namesto uspeha v službi nakopala le še večje težave; da so slabi odnosi s sodelavci gotovo pomemben vzrok poslabšanja simptomatike fibromialgije. Ker se sodišče prve stopnje do teh ugotovitev ni opredelilo, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Opozarja, da iz izvida revmatološke ambulante z dne 8. 5. 2019 izhaja, da so se ji zaradi pritiskov na delovnem mestu poslabšale tudi revmatološke težave. Nasprotuje odločitvi, da ji mora tožena stranka povrniti le 60 % stroškov postopka. Stroški postopka bodo presegli prisojeno odškodnino, s svojo relativno majhno plačo pa mora preživljati hčerke in vnuka. Poleg tega sodišče prve stopnje za odločitev o stroških postopka le po temelju ni imelo pravne podlage. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožena stranka se pritožuje zoper ugodilni del sodbe (I. točka izreka) iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, oziroma podrejeno, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da ji je bila z odločbo Inšpektorata za delo RS naložena le obveznost vključitve tožnice v timsko supervizijo v petih mesečnih srečanjih. Poleg tega iz obrazložitve te odločbe posredno izhaja, da mora tožnica izboljšati komunikacijsko raven s sodelavci. Uveljavlja, da je sodišče prve stopnje inšpekcijski odločbi pripisalo napačno vsebino, zato je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da iz obrazložitve sodbe ni mogoče razbrati, zakaj naj bi predodeljevanje zadev tožnici potekalo na neprimeren način, zato te odločitve ni mogoče preizkusiti. Tožnica je sama izrecno zavrnila poskus tožene stranke, da se ji delo olajša. Tudi sicer iz skope obrazložitve sodbe ne izhaja, katera graje vredna ravnanja utemeljujejo prisojo sporne odškodnine. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da je tožnico kljub šibkemu zdravstvenemu stanju neupravičeno dodatno obremenila. Tožnica namreč ni želela upoštevati priporočil zdravnice, povezanih z razbremenitvijo pri delu. Opozarja, da je tožnica tista, ki preko komunikacije z zunanjimi inštitucijami skuša vzbuditi vtis, da je pri toženi stranki vse narobe. Sodelavci se je izogibajo izključno zaradi njenih nepredvidljivih reakcij. Glede domnevno pomanjkljive komunikacije pri zadevi A. je treba upoštevati, da je bila tožnica nestrpna v odnosu do strokovno manj usposobljenih sodelavcev. Sicer pa gre le za en primer, ki sam po sebi ne utemeljuje obstoja trpinčenja na delovnem mestu. Sodišču prve stopnje očita, da je zmotno presojalo le posamezna očitana ravnanja, ni pa opravilo celovite presoje vseh ugotovljenih ravnanj. S tem je storilo relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena v zvezi z določbo 8. člena ZPP. Priglaša stroške pritožbe.

4. Tožena stranka je odgovorila na pritožbo tožnice, tožnica pa na pritožbo tožene stranke. Stranki v odgovorih na pritožbo nasprotne stranke prerekata pritožbene navedbe, predlagata zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijanega dela odločbe. Priglašata stroške odgovorov na pritožbo.

6. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo in sklep preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) v zvezi z določbo 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih izrecno uveljavljata pritožbi.

7. Tožnica na več mestih v pritožbi neutemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana v primeru, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ni mogoče preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Takih pomanjkljivosti izpodbijana odločba nima, zato jo je pritožbeno sodišče lahko preizkusilo. Sicer pa tožnica to kršitev uveljavlja predvsem zaradi nestrinjanja z dejanskimi ugotovitvami in materialnopravnimi stališči sodišča prve stopnje, ki jih je to ustrezno obrazložilo, pritožbeno sodišče pa se bo do pritožbenih trditev v zvezi s tem opredelilo v nadaljevanju.

8. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno uveljavlja obstoj absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. S pritožbeno navedbo, da je sodišče prve stopnje odločbi Inšpektorata za delo RS z dne 27. 12. 2018 pripisalo napačen pomen, v resnici ne uveljavlja protispisnosti

, temveč pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki prav tako ni podan. Sodišče prve stopnje je navedeno inšpekcijsko odločbo pravilno in celovito dokazno ocenilo, kar bo prav tako podrobneje pojasnjeno v nadaljevanju.

9. Sodišče prve stopnje je glede vseh odločilnih dejstev pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

10. Sodišče prve stopnje je v tem individualnem delovnem sporu presojalo utemeljenost tožbenega zahtevka za ugotovitev odgovornosti tožene stranke zaradi trpinčenja na delovnem mestu in za plačilo odškodnine v znesku 4.900,00 EUR iz tega naslova (400,00 EUR iz naslova strahu, 4.499,00 EUR za pretrpljene duševne bolečine in 1,00 EUR iz naslova izgubljenega zaslužka). Pri tej presoji je izhajalo iz pravilne pravne podlage, to je določbe prvega odstavka 47. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.), po kateri je tožena stranka tožnici dolžna zagotavljati delovno okolje, v katerem ne bo izpostavljena trpinčenju s strani predpostavljenih delavcev in sodelavcev. Po določbi četrtega odstavka 7. člena ZDR-1 je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznemu delavcu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prvim odstavkom tega člena, je dokazno breme na strani delodajalca (tretji odstavek 47. člena ZDR-1).

11. Tožnica je zaposlena pri toženi stranki na delovnem mestu strokovni delavec za eno ali več področij, na katerem opravlja strokovno zahtevnejše naloge. V tožbi je zatrjevala trpinčenje na delovnem mestu s strani nekdanje direktorice tožene stranke (t. i. vertikalno trpinčenje) in s strani sodelavk (t. i. horizontalno trpinčenje). Navajala je, da jo delavci tožene stranke ovirajo pri delu na način, da je iz posameznih primerov s področja varstva otrok in mladostnikov izključena vse do trenutka, ko ji tožena stranka odredi prevzem primera, nato pa ji ne dajo ustreznih informacij o predhodni obravnavi istega primera; da sodelavke v zvezi s temi odstopljenimi primeri z njo ne sodelujejo, da se izogibajo udeležbam na strokovnih in mulitidisciplinarnih timih ter ne podprejo njenih strokovnih ukrepov; da ji je tožena stranka z namenom, da bi se ugotovila njena nesposobnost za opravljanje dela, podala pisna opozorila pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov in jo napotila na predhodni zdravniški pregled; da je tožena stranka posegla v pravice iz njene specializacije. Po zatrjevanju tožnice vse navedeno pri njej povzroča stres, slabi odnosi v službi pa so vodili v izolacijo in slabšanje njenega zdravstvenega stanja, zaradi česar je veliko odsotna z dela zaradi bolezni.

12. Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo v delu, ki se je nanašal na ugotovitev mobinga na delovnem mestu, tožbenemu zahtevku za plačilo odškodnine pa ugodilo do višine 3.000,00 EUR. Ta odločitev, zoper katero se pritožujeta obe stranki, je materialnopravno pravilna.

13. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno uveljavlja, da iz obrazložitve sodbe ne izhaja, s katerimi ravnanji naj bi tožnico trpinčila na delovnem mestu. Sodišče prve stopnje je elemente mobinga ugotovilo v pasivnem ravnanju tožene stranke, ko je v primeru prepira med tožnico in sodelavko B.B., v katerem se je tožnica branila pred sodelavko, s prigovarjanjem in izjavami spor le evidentirala, ni pa storila ničesar, da bi pripomogla k dejanski rešitvi slabih odnosov (peti odstavek 10. točke obrazložitve). Po presoji sodišča prve stopnje je tožnica dokazala tudi navedbe glede neustreznega načina predodeljevanja zadev. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožene stranke, da sodišče prve stopnje ni opravilo celovite presoje zatrjevanih protipravnih ravnanj. V obširnem dokaznem postopku je ugotavljalo, ali so tožničini očitki utemeljeni, nato pa na podlagi ravnanj, v katerih je prepoznalo elemente trpinčenja na delovnem mestu, zaključilo, da je tožbeni zahtevek po temelju utemeljen. Sicer drži, da so razlogi glede ugotovljenega mobinga v obrazložitvi relativno skopi, vendar zadostujejo za to, da je bilo odločitev mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je pri izdelavi dokazne ocene spoštovalo metodološki napotek iz 8. člena ZPP, da o tem, katera dejstva se štejejo za dokazana, sodišče odloči po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka, zato uveljavljana relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi s tem ni podana.

14. Neutemeljena je pritožbena navedba tožene stranke, da ji je bila z inšpekcijsko odločbo naložena le obveznost vključitve tožnice v timsko supervizijo. Po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje iz odločbe Inšpektorata za delo RS z dne 27. 12. 2018 med drugih izhaja tudi to, da po predodelitvi primera A. tožnici kljub njenemu prizadevanju ustrezen pretok informacij o predhodni obravnavi primera ni stekel. Čeprav je tožnica pripravila zelo dobro oceno ogroženosti otroka, s katero so posamezni člani multidisiciplinarnega tima soglašali, je tožena stranka nasprotovala njenemu predlogu za umik otrok iz družine, ki ga je ogrožala, tožnico pa 25. 10. 2016 s primera razrešila. Sodišče prve stopnje je zavzelo pravilno stališče, da predodelitev zadeve od enega delavca k drugemu nima znakov trpinčenja na delovnem mestu, če se obravnava zadeve nadaljuje ob normalnem pretoku informacij, sodelovanju in podpori pri odločitvi o ukrepih in če sama predodelitev ne pomeni namenske prekomerne obremenitve zaradi izčrpavanj. Ker je sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi ugotovilo prav nasprotno, je ravnanje tožene stranke utemeljeno ocenilo kot nezaželjeno ravnanje, ki je tožnico spravilo v stisko. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožene stranke, da iz obrazložitve sodbe ne izhaja, zakaj je predodeljevanje zadev tožnici potekalo na neprimeren način. Iz četrtega odstavka 9. točke obrazložitve (primer C.), petega odstavka 9. točke obrazložitve (primer D.) in 11. točke obrazložitve (primer A.) izhajajo ugotovitve o tem, da je tožena stranka tožnici odrejala prevzemanje nedokončanih primerov sodelavk, ne da bi jo pred tem seznanila s potrebnimi informacijami glede stanja zadeve, opravičljivih razlogov za takšno ravnanje pa v tem sporu ni izkazala. Neutemeljeno je tudi pritožbeno nasprotovanje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je tožena stranka s predodelitvijo zadeve A. dodatno obremenila tožnico, ki je bila že pred tem šibkega zdravstvenega stanja, češ da tožnica sama ni želela upoštevati priporočil zdravnice glede razbremenitve pri delu. Zadeva A. je bila tožnici predodeljena v letu 2016, zdravniško spričevalo, v katerem je pooblaščena zdravnica tožnici predlagala psihično manj zahtevno delo, pa je bilo izdano šele v novembru 2017 in zato ne vpliva na pravilnost ugotovitev v zvezi s primerom A.

15. Tožena stranka v pritožbi navaja, da je tožnica s svojim nestrpnim obnašanjem sama prispevala k slabim odnosom s sodelavci, kar je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje (20. točka obrazložitve odločbe). Vendar pa to ne izključuje odgovornosti tožene stranke za škodo, ki je bila tožnici povzročena z ravnanji trpinčenja na delovnem mestu oziroma z opustitvijo dolžnosti zagotavljanja delovnega okolja, v katerem ne bo izpostavljena trpinčenju s strani predpostavljenih ali sodelavcev. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožena stranka zaznala slab odnos med tožnico in sodelavkami, pa v zvezi s tem ni sprejela nobenih konkretnih ukrepov, da bi ta odnos izboljšala, to pa utemeljuje ugotovitev odškodninske odgovornosti tožene stranke za škodo, ki jo je tožnica utrpela iz tega naslova.

16. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrglo tožbo v delu, ki se nanaša na ugotovitev odškodninske odgovornosti tožene stranke iz naslova mobinga ter pravice tožnice do pravične in pravočasne odškodnine iz tega naslova. Zavzelo je pravilno stališče, da tožnica pravne koristi za vložitev takšne ugotovitvene tožbe ni izkazala, saj je isti cilj (pravico do odškodnine iz naslova trpinčenja na delovnem mestu) lahko dosegla že s postavitvijo dajatvenega tožbenega zahtevka. Tožbo v delu, ki se je nanašal na ugotovitev odškodninske odgovornosti tožene stranke, bi bilo treba zavreči tudi v primeru, če bi šlo za vmesni ugotovitveni zahtevek po tretjem odstavku 181. člena ZPP, kot to navaja pritožba. V odškodninskih pravdah je glede na stališča iz sodne prakse (glej npr. sodbo in sklep Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. II Cp 2077/2010 z dne 26. 1. 2011) vmesni ugotovitveni zahtevek dopusten predvsem v primerih, ko ima tožeča stranka poleg vtoževanih zahtevkov do tožene stranke tudi druge zahtevke iz istega razmerja, ki niso predmet obravnavane pravde. Ker tožnica ni zatrjevala pravnega interesa za vložitev vmesnega ugotovitvenega zahtevka, ki bi segal preko postavljenega dajatvenega zahtevka, je odločitev sodišča prve stopnje o zavrženju tega dela tožbe pravilna. Pritožba neutemeljeno opozarja, da je od ugotovitve trpinčenja tožnice na delovnem mestu odvisna odločitev o dajatvenem tožbenem zahtevku. To sicer drži, kar pa ne pomeni, da ugotovitve v zvezi s tem sodijo v izrek sodbe. V zvezi s tem je neutemeljeno tudi tožničino pritožbeno sklicevanje na zadevo Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 508/95 z dne 16. 10. 2017, saj ni primerljiva obravnavani zadevi

17. Tožnica v pritožbi neutemeljeno uveljavlja, da odločitve glede višine prisojene odškodnine ni mogoče preizkusiti, ker je sodišče prve stopnje ni prisodilo za vsako obliko nepremoženjske škode posebej. Iz sodne prakse pritožbenega sodišča (glej npr. sodbo opr. št. Pdp 341/2019 z dne 22. 8. 2019) in Vrhovnega sodišča RS (glej npr. sodbi opr. št. VIII Ips 7/2019 z dne 19. 3. 2019 in opr. št. VIII Ips 127/2018 z dne 2. 4. 2019) izhaja ustaljeno stališče, da je treba v primeru, ko je v individualnem delovnem sporu ugotovljena kršitev prepovedi trpinčenja na delovnem mestu, prisoditi enotno odškodnino, upoštevaje vse okoliščine konkretnega primera. Posledice trpinčenja na delovnem mestu so namreč praviloma večplastne in prepletene ter segajo od psihosomatskih bolečin do sprememb vedenja, občutka tesnobe, strahu pred nadrejenimi in podobno. Ločevanje teh težav v smislu določbe 179. člena Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 97/07 in nasl.) bi bilo zato tudi po stališču Vrhovnega sodišča RS neprimerno in neživljenjsko. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožnici zaradi težav pri razmejitvi posameznih vplivov iz delovnega okolja na obstoj in poslabšanje njenih zdravstvenih težav (ugotovljenih v 21. točki obrazložitve sodbe), po prosti presoji prisodilo enotno odškodnino v znesku 3.000,00 EUR, je zato materialnopravno pravilna, nasprotne pritožbene navedbe pa neutemeljene. Posledično so v zvezi s tem neutemeljeni tožničini pritožbeni očitki bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kršitev 2., 14., in 22. člena Ustave Republike Slovenije (URS; Ur. l. RS, št. 33/91 in nasl.) ter 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sicer pa pritožba vse te kršitve uveljavlja le pavšalno.

18. Tožničino pritožbeno zavzemanje v smeri zvišanja prisojenega zneska odškodnine je neutemeljeno. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo določbo 8. člena ZDR-1, po katerem je treba v primeru ugotovljene kršitve prepovedi trpinčenja na delovnem mestu pri odmeri višine denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo upoštevati, da je ta učinkovita in sorazmerna s škodo, ki jo je utrpel delavec in da odvrača delodajalca od ponovnih kršitev. Glede na ugotovljen obseg trpinčenja na delovnem mestu (trpinčenje na delovnem mestu je bilo ugotovljeno v bistveno krajšem obdobju in v manjšem obsegu od zatrjevanega) ter ob upoštevanju ugotovitev, da je bila tožnica zaradi subjektivnega dojemanja ravnanj tožene stranke nestrpna in neprijazna do svojih sodelavcev (po ugotovitvi sodišča prve stopnje je postala osamljena in izločena predvsem zaradi svoje neprijaznosti in odrezavosti), je tožnici utemeljeno prisodilo 3.000,00 EUR od vtoževanih 4.900,00 EUR. Sodišče prve stopnje je pri tej odmeri upoštevalo vse pravno relevantne okoliščine, prisojena odškodnina pa je tudi primerljiva z višinami odškodnin, ki se v sodni praksi prisojajo v podobnih zadevah. Tožnica se v zvezi s tem neutemeljeno sklicuje na sodbi pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 805/2013 z dne 23. 1. 2014 in opr. št. Pdp 320/2016, ki glede na trajanje in obseg ugotovljenega trpinčenja na delovnem mestu nista primerljivi obravnavani zadevi. Tožnica v pritožbi napačno navaja, da tožena stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje ni podala "ugovora soprispevka k nastali škodi". Tovrsten ugovor je bil zajet že v njenem obrazloženem nasprotovanju tožbenemu zahtevku po temelju in višini, sicer pa je tožena stranka v odgovoru na tožbo izrecno navajala, da tožnica s sodelavkami noče sodelovati, pri čemer je do njih pogosto nespoštljiva.

19. Tožnica v pritožbi sodišču prve stopnje neutemeljeno očita bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, češ da se ni opredelilo do vseh njenih navedb glede posledic, ki jih je trpela v posledici ugotovljenega trpinčenja. Sodišče prve stopnje je z namenom ugotovitve tožničinih zdravstvenih težav, ki so povezane z (negativnimi) vplivi iz njenega delovnega okolja, postavilo sodnega izvedenca za psihiatrijo dr. E.E., ki je izdelal izvedensko mnenje (na list. št. 197 v spisu), sodišče prve stopnje pa je njegove ugotovitve v skladu z določbo 8. člena ZPP presojalo v povezavi z ostalimi izvedenimi dokazi (21. točka obrazložitve sodbe) in jih v pretežni meri upoštevalo pri določitvi višine prisojene odškodnine. Dokazni zaključki sodišča prve stopnje glede obsega in trajanja zdravstvenih težav, nastalih v posledici nezakonitega trpinčenja na delovnem mestu, so pravilni in ustrezno obrazloženi, nasprotne pritožbene navedbe pa so neutemeljene. Tožnica v pritožbi neutemeljeno uveljavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje postaviti novega (drugega) izvedenca psihiatrične stroke, saj takšnega predloga v postopku na prvi stopnji sploh ni podala (podala ga je le tožena stranka). Neutemeljene so tudi njene pritožbene navedbe, da bi sodišče prve stopnje pri odmeri višine odškodnine moralo upoštevati, da je bila po prejemu pisnih opozoril pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov v strahu pred morebitnimi nadaljnjimi grožnjami tožene stranke v tej smeri. Po ugotovitvi sodišča prve stopnje je tožena stranka obe pisni opozorili tožnici podala iz utemeljenih razlogov in torej nista pomenili ravnanj trpinčenja na delovnem mestu.

20. Tožnica v pritožbi zatrjuje, da tožena stranka s trpinčenjem na delovnem mestu ni prenehala in v zvezi s tem opisuje dogodke, ki se nanašajo na obdobje po zaključku glavne obravnave. Ker se izrek izpodbijane odločbe nanaša na dejansko in pravno situacijo v času njene izdaje, pritožbeno sodišče kasneje nastalih dejstev in dokazov ne more upoštevati. Vse pritožbene navedbe v zvezi s tem so zato neutemeljene.

21. Tožnica sodišču prve stopnje neutemeljeno očita arbitrarno, pristransko in nepošteno sojenje in v zvezi s tem kršitve 22., 23., 27., 28. in 29. člena Ustave RS ter pravice do poštenega sojenja iz 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Pritožbeno sodišče arbitrarnega in pristranskega sojenja sodišča prve stopnje ne ugotavlja, pritožba pa večine očitkov v tej smeri niti ne obrazloži, zato jih ni mogoče preizkusiti.

22. Sodišče prve stopnje je o stroških postopka odločilo na podlagi četrtega odstavka 163. člena ZPP, ki določa, da se lahko v sodbi ali sklepu, s katerim se postopek konča, odloči le, katera stranka nosi stroške postopka in v kakšnem deležu, sklep o višini stroškov pa se nato izda po pravnomočnosti odločitve o glavni stvari. Tožnica zato v pritožbi neutemeljeno navaja, da sodišče prve stopnje za odločitev, da ji je tožena stranka dolžna povrniti 60 % stroškov postopka, ni imelo pravne podlage. Ta odločitev je tudi pravilna, saj je skladna s tožničinim uspehom v tem sporu (uspela je z zneskom 3.000,00 EUR od vtoževanih 4.900,00 EUR, kar predstavlja približno 60 % uspeh), kot to določa drugi odstavek 154. člena ZPP.

23. Glede na vse navedeno je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da je tožbeni zahtevek iz naslova trpinčenja na delovnem mestu utemeljen do višine 3.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 12. 2017 dalje. Pravilni sta tudi odločitvi o zavrženju dela tožbe in o stroških postopka. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi, niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijano sodbo in sklep sodišča prve stopnje (353. člen ZPP in 2. točka 365. člen ZPP).

24. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 165. člena ZPP. Stranki s pritožbama nista uspeli, zato skladno z določbo 154. člena ZPP sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbe in odgovora na pritožbo nasprotne stranke.

Ta kršitev je podana, če obstaja o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar je navedeno v obrazložitvi sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi.

V tej zadevi so bili za vložitev vmesnega ugotovitvenega zahtevka izpolnjeni vsi zakonski pogoji.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 7, 7/4, 8, 47, 47/1, 47/3.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 179.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.