VDSS Sodba Pdp 310/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-08-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev delovne obveznosti - znaki kaznivega dejanja - nezakonita odpoved - izguba zaupanja - nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja - sodna razveza

Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje sklenilo, da ni izkazan znak malomarnega opravljanja lekarniške dejavnosti po 182. členu KZ-1, tj. občutno poslabšanje zdravja, saj tožena stranka ni dokazala, da je prav zaradi ravnanja tožnika prišlo do občutnega poslabšanja zdravja pacientke. Zavzelo je še materialnopravno stališče, da tožnik ni ravnal hudo malomarno, pač pa le z navadno malomarnostjo ter da ne gre za hudo kršitev glede na okoliščine, v katerih je bila ta storjena, prav tako pa tudi ni podan pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1, da ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka. V tem delu je materialno pravo pravilno uporabljeno.

Pravilna pa je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni dokazala, da bi tožnik očitano kršitev storil s hujšo obliko malomarnosti, zato je pravilna odločitev, da izredna odpoved ni utemeljena niti po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

Ob tehtanju okoliščin in interesov na strani tožnika (tožnikova želja opravljati delo farmacevta v lekarni, dotedanje delo pri njej, dober odnos s sodelavci in strankami ter objektivna potreba tožene stranke po delu magistrov farmacije) in tožene stranke (zaradi zakonsko zaupane skrbi za zdravje ljudi v okviru opravljanja javne zdravstvene službe potreba po popolnem zaupanju v pravilnost dela farmacevtov, ki izdajajo pacientom zdravila, ter že porušeni odnosi med tožnikom in vodstvom tožene stranke) je ob pravilni uporabi 118. člena ZDR‑1 treba pogodbo o zaposlitvi sodno razvezati in ugotoviti trajanje delovnega razmerja do dne odločitve sodišča prve stopnje, saj nadaljevanje delovnega razmerja med strankama ni več mogoče.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe in sklepa delno spremeni tako, da se na novo glasi:

"I. 1. Ugotovi se, da je delovno razmerje, sklenjeno na podlagi pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 31. 3. 2014 med tožečo in toženo stranko za delovno mesto "FARMACEVT I" (šifra DM ...), trajalo do 21. 4. 2021.

2. Tožena stranka je v roku 8 dni dolžna tožniku priznati vse pravice iz delovnega razmerja in neprekinjeno delovno dobo (razen od 22. 11. 2019 do 10. 1. 2020) do 21. 4. 2021 ter pri Zavodu za pokojninsko in invalidsko zavarovanje urediti vpis zavarovalne dobe v matično evidenco.

3. Tožena stranka je v roku 8 dni dolžna tožniku za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in za čas zadržanja učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi priznati vse pravice iz delovnega razmerja na delovnem mestu "FARMACEVT I" (šifra DM ...) po pogodbi o zaposlitvi št. ... z dne 31. 3. 2014 ter mu iz naslova neizplačane oziroma premalo izplačane plače in iz naslova "odškodnine" v višini neizplačane oziroma premalo izplačane plače oziroma nadomestila za čas od vključno 26. 9. 2019 dalje do 21. 4. 2021 obračunati nadomestila plače v odmerni višini 100 % tj. od 26. 9. 2019 dalje v višini 1.954,78 EUR mesečno (osnovna plača za 39. plačni razred), od 1. 11. 2019 dalje v višini 2.032,98 EUR mesečno (osnovna plača za 40. plačni razred), od 1. 12. 2019 do 21. 4. 2021 pa v višini 2.198,84 EUR mesečno (osnovna plača za 42. plačni razred), vse troje povečano za dodatek za delovno dobo in zmanjšano za prejeta nadomestila oziroma plačo (in sicer za čas prepovedi opravljanja dela od 26. 9. 2019 do 21. 11. 2019 v znesku 1.333,65 EUR bruto mesečno, za čas prejemanja nadomestila za primer brezposelnosti od 11. 1. 2020 do 10. 7. 2020 v znesku 892,50 EUR bruto mesečno, ter za čas zaposlitve od 10. 12. 2019 do 10. 1. 2020 v višini 887,00 EUR), ter mu po plačilu davkov in prispevkov izplačati neto znesek plače oziroma nadomestila skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vsakomesečne zapadlosti posameznega zneska prejemka (tj. od 6. dne v posameznem mesecu za pretekli mesec) dalje do plačila.

4. V presežku (glede trajanja delovnega razmerja od vključno 22. 4. 2021 dalje, poziva nazaj na delo, priznanja pravic iz delovnega razmerja od vključno 22. 4. 2021 dalje ter plačila nadomestila plače od vključno 22. 4. 2021 dalje) se tožbeni zahtevek zavrne."

II. V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi izpodbijani nespremenjeni del sodbe in sklepa.

III. Tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom ugotovilo, da delovno razmerje tožnika pri toženi stranki za delovno mesto "FARMACEVT I" ni prenehalo, da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja ter neprekinjeno delovno dobo, urediti vpis zavarovalne dobe v matično evidenco, ter mu poravnati nadomestila plače, v določenem obdobju znižana za že prejete zneske, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. točka izreka). Tožbo je zavrglo v delu, ki se nanaša na ugotovitev, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 9. 2019 nezakonita in se zato razveljavi (II. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, naj tožniku povrne njegove stroške 3.422,48 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka).

2. Zoper I. in III. točko izreka sodbe vlaga pritožbo tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga njeno spremembo tako, da se tožbeni zahtevek zavrne oziroma da se ugotovi trajanje delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki do dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje oziroma njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Glede očitane kršitve po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 meni, da je v postopku dokazala vse znake kaznivega dejanja malomarnega opravljanja lekarniške dejavnosti iz 182. člena KZ-1, saj je tožnik ravnal malomarno, ker je pacientki izdal drugo zdravilo od predpisanega, ta je bila hospitalizirana, sporočilo njene hčerke pa potrjuje, da je do tega občutnega poslabšanje zdravja prišlo zaradi jemanja napačnega zdravila Leponex. Meni, da je odpoved utemeljena tudi iz razloga po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR v povezavi s 109. členom ZDR. Nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da ravnanje oziroma opustitve tožnika ne predstavljajo hujše kršitve delovnih obveznosti. Nasprotuje dokazni oceni sodišča prve stopnje, ki se po njenem mnenju ni opredelilo do vseh dokazov. Zatrjuje, da je napačna izdaja zdravila huda kršitev tožnikove osnovne delovne obveznosti (izdaja zdravila v skladu z receptom), zaradi česar je tudi opredeljena kot kaznivo dejanje. Nasprotuje ugotovitvi, da je šlo za prvo napako tožnika in se sklicuje na izpovedi direktorice tožene stranke in prič A.A. ter B.B.. Nasprotuje ugotovitvi o tožnikovi storitvi kršitve z navadno malomarnostjo. Meni, da je tako odločitev sodišče prve stopnje sprejelo na podlagi delov izpovedi tožnika in nekaterih prič, iz katerih izhaja njegova preobremenjenost ter napake drugih farmacevtov pri izdaji zdravil. Zatrjuje, da tožnik 13. 8. 2019 ni bil preobremenjen glede na število izdanih receptov, delo pri toženi stranki pa je bilo z delom dveh izkušenih farmacevtov (vodje lekarne od 12.00 dalje) ustrezno organizirano. S sklicevanjem na izpovedi priče A.A. in direktorice toženke nasprotuje ugotovitvi, da bi v dopoldanski izmeni moral v lekarni delati vsaj še en farmacevt. Trdi, da je bil tožnik vajen delati sam in je to tudi sam predlagal. Pove, da je bil sam v lekarni le 4,5 ure in je poleg izdaje zdravil pacientom opravil le en računalniški prevzem blaga ter dve manjši naročili. Opozarja na predpisani postopek izdaje zdravil ter trdi, da je tožnik kršil več pravil oziroma navodil, česar sodišče prve stopnje ni ustrezno upoštevalo. Meni, da bi moral tožnik trikrat preveriti, kaj ima na pultu in kaj izdaja, česar gotovo ni storil. Kot kršitve, ki jih je storil tožnik pri izdaji zdravila navaja: da pred obravnavo recepta zdravila ni pripravil, da trikrat ni vnesel zdravila z EAN kodo ali pa je trikrat skeniral EAN kodo zdravila, ki ga pacientki ni izdal, da je vzel drugo zdravilo, kot je bilo predpisano, da tudi napačnega zdravila ni skeniral z EAN kodo, da je bilo drugo zdravilo na videz povsem drugačno kot predpisano, da ni preverjal skladnosti zdravila z receptom, da ni ustrezno označil zdravila in dal navodila pacientki, da do zaključka delavnika ni preveril pravilnosti obdelanih receptov, da ni evidentiral z izdajo zelenega listka obveznosti za izdajo premalo izdanih zdravil in ga izročil pacientki, niti ni drugega dela shranil v lekarni. Glede na navedene storjene hude kršitve delovnih obveznost iz hude malomarnosti zatrjuje izgubo zaupanja v tožnika. Nasprotuje ugotovitvi, da je tožnik izročil pacientki pet ali šest škatlic zdravila Leponex. Opozarja na to, da je v lekarni manjkalo sedem škatlic Leponexa, toliko preveč pa je bilo zdravila Ladiomil, to pa je bilo mogoče ugotoviti s pregledom stanja zalog, inventura ni bila potrebna. Meni, da se je lahko prosto odločila za interni strokovni nadzor po določbi 76.a člena ZZDej, v predmetni zadevi pa je kršitev ugotovila na podlagi popisa zalog, podatkov pacientke, pregleda receptov, vrnjenih škatlic zdravil, podatkov vodje lekarne in zagovora tožnika. Meni, da na težo kršitve ne vplivajo eventualne napake drugih farmacevtov pri izdaji zdravil. Nasprotuje dokazni oceni sodišča prve stopnje. Izreku v I. 1. točki glede obstoja delovnega razmerja očita, da je nerazumljiv, saj tožnik ne more biti v istem obdobju v delovnem razmerju pri dveh delodajalcih oziroma ob delovnem razmerju še samostojni podjetnik. Meni, da za obdobje od 10. 12. 2019 do 10. 1. 2020 sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je tožnik prejel dohodek 887,00 EUR bruto, pri čemer je bila decembra 2019 minimalna plača 886,63 EUR, januarja 2021 pa 940,58 EUR, razliko pa lahko uveljavlja le od tedanje delodajalke, ne pa toženke. Odločitev o stroških graja kot neobrazloženo, tudi sicer so po njenem mnenju stroški odmerjeni v previsokem znesku glede na ZPP in OT. Zatrjuje kršitev pravil postopka, ker je sodišče prve stopnje neutemeljeno kot prepoznega zavrnilo dokazni predlog tožene stranke za predložitev vloge priče C.C. z dne 14. 5. 2018, njena izpoved namreč deloma odstopa od njene pisne izjave. Nasprotuje tudi odločitvi o zavrnitvi predloga za sodno razvezo in se sklicuje na odločitev vrhovnega sodišča VIII Ips 325/2017. Opozarja, da je sodišče prve stopnje glede na razlogovanje o ponovni vzpostavitvi zaupanja smiselno ugotovilo, da medsebojnega zaupanja med strankama ni več. Sklicuje se na ustavno pravico do svobode dela. Meni, da iz ravnanj tožnika pred izredno odpovedjo in očitkov med postopkom izhaja tudi tožnikovo nezaupanje do tožene stranke, ki onemogoča njegovo sodelovanje s poslovodstvom tožene stranke. Zatrjuje popolno izgubo zaupanja v tožnika in njegovo delo, narava, teža in posledice kršitve ter dejstvo, da je storil v zvezi z izdajo zdravila več kršitev, pa so po njenem mnenju že sami po sebi zadosten razlog za izgubo zaupanja. Meni, da bi moralo sodišče prve stopnje pri odločitvi za sodno razvezo upoštevati tudi očitane kršitve iz odpovedi, ki niso bile del pisne seznanitve. Glede nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja se sklicuje na izpoved A.A.. Meni, da prijazni odnos tožnika do pacientov ni okoliščina, zaradi katere bi bilo mogoče nadaljevati delovno razmerje. Opozarja na očitke tožnika in njegove trditve, ki se niso izkazale za resnične. Navaja, da je dolžna zagotoviti zakonito in varno lekarniško poslovanje ter skrbeti za zdravje pacientov, kar se zagotavlja predvsem s preverjanjem zdravil ob izdaji, s preverjanjem učinkov, ki jih imajo zdravila na pacienta, in z izdajo zdravil v skladu z receptom zdravnika. Ob tem opozarja na posebnost dela farmacevta, ki delo opravlja samostojno, zaradi česar je v primeru opustitve varnostnih ukrepov oziroma kontrole ugotavljanje napak težko oziroma nemogoče. Navaja, da tožniku ne zaupa, da bo delo opravljal skladno z navodili, zaradi česar bi ob reintegraciji grozila nevarnost novih napak pri izdaji zdravil. Predlaga, da če sodišče ne bi zavrnilo tožbenega zahtevka, izpodbijano sodbo spremeni tako, da delovno razmerje sodno razveže.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in naložitev nadaljnjih stroškov pritožbenega postopka tožnika v plačilo toženi stranki.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe in sklepa preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Dejansko stanje glede odločilnih dejstev je bilo pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev pa je z izjemo odločitve o vrnitvi na delo oziroma zavrnitvi predloga za sodno razvezo materialno pravno pravilna.

6. Ni podana zatrjevana kršitev pravil pravdnega postopka, ki jo tožena stranka uveljavlja v povezavi z zavrnitvijo dokaznega predloga za predložitev vloge priče C.C. z dne 14. 5. 2018. Sodišče prve stopnje je zavrnilo predočenje vloge priče za vodjo lekarne D. z dne 14. 5. 2018 priči ob njenem zaslišanju na naroku 21. 4. 2021. Kršitve določb pravdnega postopka pred sodiščem prve stopnje tožena stranka ni uveljavljala pravočasno niti ni navajala, da je brez svoje krivde ni mogla predhodno navesti (prvi odstavek 286.b člena ZPP). Tudi sicer je bil dokaz predlagan za ugotavljanje pravno nepomembnega dejstva (v zvezi z zaposlitvijo priče v lekarni v D.).

7. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje presojalo zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razlogov po 1. in 2. alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. – ZDR-1) z dne 25. 9. 2019, ki jo je tožena stranka podala tožniku zaradi očitka, da je 13. 8. 2019 ob 8.40 uri huje kršil svoje delovne obveznosti s tem, da je pri izdaji zdravil na recept pacientki izdal napačno zdravilo, in sicer namesto zdravila Ladiomil zdravilo Leponex, s čimer je zaradi hude malomarnosti pri opravljanju dela, ker ni upošteval internega predpisa ... – izdaja zdravila na zdravniški recept, kršil določbe 33., 34. in 37. člena ZDR-1 ter ima njegovo ravnanje tudi vse znake kaznivega dejanja malomarnega opravljala lekarniške dejavnosti po določbi 182. člena Kazenskega zakonika (Ur. l. RS, št. 55/2008 in nasl. – KZ-1).

8. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo naslednja pravno pomembna dejstva:

- da je bil tožnik na podlagi zadnje pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 3. 2014 pri toženi stranki zaposlen na delovnem mestu farmacevt I, delo pa je opravljal v lekarni E.,

- da sta 13. 8. 2019 opravljala delo tožnik v dopoldanskem času, v popoldanskem pa njegova nadrejena A.A.,

- da je 13. 8. 2019 v lekarno prišla pacientka F.F., ki ji je psihiater dr. G.G. 13. 8. 2019 predpisal recept za 12 škatlic zdravila Ladiomil 25mg, 30 tablet v eni škatlici, tožnik pa je v zvezek za naročanje zabeležil "Ladiomil 25 10x",

- da je 26. 8. 2019 hčerka navedene pacientke sporočila, da je bila pacientka hospitalizirana na psihiatrični bolnišnici H., ker se ji je v zadnjem času zdravstveno stanje močno poslabšalo, da ni dobila vseh škatlic predpisanega zdravila ter da ji je farmacevt za razliko izročil drugo zdravilo, tj. Leponex, ki naj bi imelo enak učinek kot Ladiomil, pri čemer je v škatlici tega zdravila manjkalo pet tablet,

- da interne preiskave tožena stranka ni izvedla, da pa je tožnikova nadrejena preverila zalogo v lekarni in ugotovila, da manjka sedem škatlic Leponexa in imajo sedem škatlic Ladiomila preveč,

- da je tožilka Lekarniške zbornice Slovenije odstopila od disciplinskega postopka v zvezi z navedenimi očitki tožniku zaradi pomanjkanja ustrezne dokumentacije, ki bi izhajala iz predpisanih postopkov, ki niso bili izvedeni,

- da na dan 13. 8. 2019 škatlice navedenih zdravil niso bile opremljene s QR kodami, temveč zgolj z EAN kodami.

9. Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje sklenilo, da ni izkazan znak malomarnega opravljanja lekarniške dejavnosti po 182. členu KZ-1, tj. občutno poslabšanje zdravja, saj tožena stranka ni dokazala, da je prav zaradi ravnanja tožnika prišlo do občutnega poslabšanja zdravja pacientke. Zavzelo je še materialnopravno stališče, da tožnik ni ravnal hudo malomarno, pač pa le z navadno malomarnostjo ter da ne gre za hudo kršitev glede na okoliščine, v katerih je bila ta storjena, prav tako pa tudi ni podan pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1, da ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka. V tem delu je materialno pravo pravilno uporabljeno.

10. Pritožbena navedba tožene stranke, da je dokazala, da je poslabšanje zdravja pacientke F.F. posledica izdaje napačnega zdravila s strani tožnika, ni utemeljena. Zgolj s sklicevanjem na elektronsko sporočilo hčerke navedene pacientke, da se je ob jemanju Leponexa (v škatlici naj bi manjkalo 5 tablet) mamino zdravstveno stanje precej poslabšalo in je bila nato hospitalizirana, ne zadostuje za sklep o tem, da je bila hospitalizirana prav zaradi zaužitja napačnega zdravila. Tožena stranka ni predlagala ne zaslišanja navedene pacientke ne zaslišanja njene hčerke, osebnega psihiatra ali zdravnikov v bolnišnici, niti ni predlagala dokaza z izvedencem psihiatrične stroke, ki ima strokovno znanje za presojo, ali obstaja vzročna zveza med zatrjevanim zaužitjem napačnega zdravila in poslabšanjem zdravja pacientke. Ker je pri tožniku očitanem kaznivem dejanju malomarnega opravljanja lekarniške dejavnosti po 182. členu KZ-1 občutno poslabšanje zdravja objektivni pogoj kaznivosti, ki ga tožena stranka ni dokazala, je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da odpoved po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 ni utemeljena.

11. Pravilna pa je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni dokazala, da bi tožnik očitano kršitev storil s hujšo obliko malomarnosti, zato je pravilna odločitev, da izredna odpoved ni utemeljena niti po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Tožena stranka v pritožbi sicer vztraja, da je tožnik ravnal hudo malomarno, vendar pa je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da glede na okoliščine primera tožniku ni mogoče očitati, da bi zanemarjal tisto skrb, ki se pričakuje od povprečnega delavca na delovnem mestu farmacevta v lekarni. Glede na ugotovitve, da je bil tožnik v času sporne izdaje zdravila v lekarni sam, čeprav bi morala glede na število pacientov oziroma strank tedaj v njej delati vsaj dva farmacevta, glede na obseg (drugega) dela in posledično (pre)obremenjenost tožnika ter dejstvo, da se v zvezi z izdanima zdraviloma na dan kršitve še niso uporabljale QR kode (z njo škatlice navedenih zdravil tedaj še niso bile opremljene) je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je tožniku moč očitati le navadno, ne pa hude malomarnosti. Tožena stranka glede navedenih ugotovitev kot neprepričljivo graja dokazno oceno sodišča prve stopnje v zvezi z izpovedmi prič in strank. Sodišče prve stopnje je tisto, ki lahko ob zaslišanju dobi neposreden vtis, ali priča oziroma stranka izpoveduje verodostojno, ali ne, poleg tega pa ima možnost in dolžnost ta vtis primerjati tudi z ostalimi izvedenimi dokazi. Izpoved priče oziroma stranke mora oceniti kot vsak drug dokaz, torej samega zase in v povezavi z drugimi dokazi. Svoj zaključek o verodostojnosti oziroma neverodostojnosti posamezne priče mora ustrezno argumentirati. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi prepričljivo in argumentirano pojasnilo, zakaj je svojo odločitev oprlo na izpoved tožnika ter izjave prič, ki so potrdile zaključek o tožnikovi preobremenjenosti z delom in potrebo po vsaj še enem farmacevtu v lekarni v dopoldanskem času. Pritožbeno sodišče teh argumentov ne ponavlja in pritožbene navedbe, ki izpodbijajo dokazno oceno, zavrača kot neutemeljene.

12. Okoliščina, da sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov ni sprejelo enakih zaključkov kot tožena stranka, ne pomeni, da dokazov ni ocenilo vestno. Ne drži, da je bila odločitev sprejeta le na podlagi delov izpovedi prič in tožnika, saj je dokazna ocena sodišča prve stopnje celovita in prepričljiva. Zgolj dejstvo, da je izdaja drugega zdravila namesto predpisanega (ob pogoju občutnega poslabšanja zdravje), opredeljena kot kaznivo dejanje malomarnega opravljanja lekarniške dejavnosti, ne pomeni, da je to ravnanje lahko storjeno le s hudo malomarnostjo. Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da ni dokazano, da bi tožnik že pred dogodkom, ki je bil podlaga za odpoved, storil napako pri izdaji zdravil. Glede na izpovedi direktorice tožene stranke in prič, ki so zaposlene pri toženi stranki, ni mogoče slediti pritožbeni trditvi, da je bilo delo 13. 8. 2019 organizirano tako, da je bilo v lekarni dovolj farmacevtov, oziroma da tožnik z delom ni bil zelo obremenjen. Pravno nepomembno je, ali je bil tožnik vajen delati sam in ali je sam pristal (ali celo predlagal), da bi delal v dopoldanski izmeni sam, saj je za organizacijo dela odgovoren delodajalec. Tudi pritožbeno vztrajanje, da je tožnik delal sam le 4,5 ure in da je imel poleg izdaje zdravil manjši obseg dela od ugotovljenega, ni utemeljeno, prepričljiva in ustrezno argumentirana je namreč ugotovitev, da je bil tožnik z delom navedenega dne preobremenjen. V pritožbi tožena stranka prikazuje, kot da je tožnik storil vrsto kršitev, vendar je sodišče prve stopnje ugotovilo, da gre dejansko le za eno kršitev (izdaja drugega zdravila od navedenega na receptu), ki jo je tožnik storil z (navadno) malomarnostjo. Tožena stranka se v zvezi z ugotovitvijo, koliko škatlic Leponexa je tožnik izročil pacientki, neutemeljeno sklicuje predvsem na pregled stanja zalog, ki glede na časovno oddaljenost in druge okoliščine primera tega ne dokazuje, tožena stranka pa v zvezi s kršitvijo ni ravnala skladno s pooblastili iz področne zakonodaje, saj očitno tožnikove kršitve ni štela za tako hudo kršitev, da bi utemeljevala izredno odpoved kot skrajno sredstvo delodajalca v primeru kršitev delovnih obveznosti. Sodišče prve stopnje je povsem ustrezno presodilo tudi ostale dokaze, ki naj bi kazali na to, da je tožnik izdal pacientki več škatlic drugega zdravila od predpisanega, drugačne pritožbene navedbe pa so neutemeljene.

13. Pritožba pa utemeljeno uveljavlja, da je odločitev o tem, da je tožena stranka dolžna tožnika vrniti na delo, pravno zmotna. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev o reintegraciji tožnika oprlo predvsem na neposredni vtis ob zaslišanju strank in prič. Ugotovilo je, da je v preteklosti prihajalo do nesoglasij tožnika z vodstvom, kar je pričakovano, saj je bil tožnik sindikalni zaupnik; da sicer tožnik in A.A. nista mogla več delati skupaj, vendar ima tožena stranka 15 lekarn, v katerih je zaposlenih veliko farmacevtov, tako da nezmožnost sodelovanja z nadrejeno ne pomeni nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja tožnika; da sta stranki v sodnem postopku napisali kar nekaj očitkov na račun druga druge, kar pa ne pomeni, da zaupanja ne bo mogoče ponovno vzpostaviti, se pa bodo morali tožnik in sodelavci zelo potruditi, kar je vsekakor mogoče pričakovati, saj gre za visoko izobražen kader. Po oceni sodišča prve stopnje ena napačna izdaja zdravila v osmih letih zaposlitve tožnika pri toženi stranki ob ugotovljeni veliki količini izdanih receptov letno ne potrjuje zatrjevane izgube zaupanja tožene stranke v tožnikovo delo, objektivno možnost njegove zaposlitve pa še vedno ima.

14. Materialnopravno zmotno je stališče, da v okoliščinah predmetnega primera ena napačna izdaja zdravila ne more porušiti zaupanja tožene stranke v tožnikovo delo v tolikšni meri, da nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče. Pritožba utemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje že samo ugotovilo, da je zaupanje med strankama porušeno ter da ga bo treba ponovno vzpostaviti, pri čemer se bodo morali tožnik in sodelavci zelo potruditi. Pri odločitvi o tem, ali je mogoče delovno razmerje nadaljevati ali pa so podane okoliščine na strani obeh strank, ki narekujejo, da se pogodbo o zaposlitvi sodno razveže na podlagi 118. člena ZDR-1, je pomembna tudi narava dejavnosti tožene stranke. V prvem odstavku 2. člena Zakona o lekarniški dejavnosti (Ur. l. RS, št. 85/2016 in nasl. – ZLD-1) je opredeljen namen lekarniške dejavnosti: zagotavljanje kakovostne in učinkovite preskrbe z zdravili in drugimi izdelki za podporo zdravljenja in ohranitev zdravja ter svetovanje glede njihove varne, pravilne in učinkovite uporabe pacientom in zdravstvenim delavcem v zdravstvu. Gre za opravljanje javne zdravstvene službe, s katero se zagotavlja trajna in nemotena oskrba prebivalstva in izvajalcev zdravstvene dejavnosti z zdravili ter farmacevtska obravnava pacientov (prvi odstavek 5. člena ZLD-1). Pri lekarniški dejavnosti je izrecno poudarjena kakovost in varnost (III. poglavje ZLD-1), opravljati pa se jo sme le ob pogoju pridobitve dovoljenja za izvajanja lekarniške dejavnosti. Tožena stranka utemeljeno opozarja, da je dolžna zagotoviti zakonito in varno poslovanje z namenom skrbi za zdravje pacientov v povezavi z zdravili, pri čemer ob storjenih napakah lahko pride do hudih posledic, tudi do občutnega poslabšanja zdravja pacientov. Za odločitev, ali je tožena stranka utemeljeno izgubila zaupanje v tožnikovo delo, prav tako ni nepomembno, da farmacevti v lekarnah delo opravljajo samostojno, sprotni nadzor nad njihovim delom pa večinoma ni mogoč. Glede na izredno občutljivo naravo dejavnosti tožene stranke kot javne zdravstvene službe, in ob dejstvu, da strokovno delo pri njej opravljajo farmacevti samostojno, je ob pravilni uporabi materialnega prava v predmetni zadevi že ena napačna izdaja zdravila, do kakršne je prišlo v predmetni zadevi, utemeljen razlog za izgubo zaupanja v tožnikovo delo s strani tožene stranke. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo, da so se porušeno medsebojno zaupanje oziroma skrhani medsebojni odnosi odražali praktično skozi celoten sodni postopek. Ugotovitev, da le tožnik in njegova neposredna nadrejena zaradi medsebojnih nesoglasij ne moreta delati skupaj, je v nasprotju z izpovedjo direktorice tožene stranke, povzete v 24. točki obrazložitve, da tožnik ne zaupa vodstvu in vodstvo ne njemu, kar pomeni, da pri presoji možnosti reintegracije ni odločilno, da ima tožena stranka 15 lekarn. Ob tehtanju okoliščin in interesov na strani tožnika (tožnikova želja opravljati delo farmacevta v lekarni, dotedanje delo pri njej, dober odnos s sodelavci in strankami ter objektivna potreba tožene stranke po delu magistrov farmacije) in tožene stranke (zaradi zakonsko zaupane skrbi za zdravje ljudi v okviru opravljanja javne zdravstvene službe potreba po popolnem zaupanju v pravilnost dela farmacevtov, ki izdajajo pacientom zdravila, ter že porušeni odnosi med tožnikom in vodstvom tožene stranke) je ob pravilni uporabi 118. člena ZDR‑1 treba pogodbo o zaposlitvi sodno razvezati in ugotoviti trajanje delovnega razmerja do dne odločitve sodišča prve stopnje, saj nadaljevanje delovnega razmerja med strankama ni več mogoče.

15. Neutemeljena pa je pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka v izreku, ker naj ne bi upoštevalo, da tožnik ne more biti v istem obdobju v delovnem razmerju pri dveh delodajalcih oziroma ob delovnem razmerju še samostojni podjetnik. Sodišče prve stopnje tožniku delovnega razmerja z vsemi pravicami iz delovnega razmerja in neprekinjeno delovno dobo ni priznalo v obdobju od 22. 11. 2019 do 10. 1. 2020, ko je bil zaposlen pri drugem delodajalcu oziroma je imel status samostojnega podjetnika, niti ni toženki naložilo, naj mu vpiše zavarovalno dobo v matično evidenco za to obdobje. Na to ne vpliva besedilo I. 1. točke izreka, ki je bilo spremenjeno tako, da je delovno razmerje tožniku trajalo do 21. 4. 2021, saj iz točke I. 2. jasno izhaja, da tožniku pravice iz delovnega razmerja in delovna doba niso bile priznane od 22. 11. 2019 do 10. 1. 2020.

16. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna tudi v delu, ki se nanaša na višino prisojenega nadomestila plače v času tožnikove zaposlitve pri drugem delodajalcu. Sodišče prve stranke je od pripadajočega nadomestila plače, ki mu ga mora za to obdobje plačati tožena stranka, pravilno odštelo dejansko prejeto plačo, tožena stranka pa zgolj s pavšalnim sklicevanjem na višino minimalne plače v navedenem obdobju ni konkretizirala višine nadomestila plače, do katerega bi bil upravičen tožnik za to obdobje.

17. Odločitev o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje je ustrezno obrazložena, saj skladno z ustaljeno sodno prakso za procesni sklep o stroških zadostuje kratka in strnjena obrazložitev in sodišču ni treba obširno navajati razlogov za odmero stroškov postopka, če se da na podlagi podatkov v spisu preizkusiti pravilnost sprejete odločitve. Priglašeni stroški postopka so razvidni iz stroškovnika tožnika, trajanje narokov pa iz zapisnikov. Odločitev o stroških tako omogoča pritožbeni preizkus. Tožena stranka povsem splošno navaja, da so stroški odmerjeni previsoko oziroma prisojena višina stroškov nima podlage v ZPP in OT. Ker v zvezi s tem ne podaja nobenih konkretnih trditev, je pritožbeno sodišče opravilo uradni preizkus odločitve in ugotavlja, da procesne kršitve niso podane, materialno pravo pa je bilo pravilno uporabljeno, tožniku so bili namreč priznani stroški v pravilni višini glede na dejstvo, da je poleg tožbenega zahtevka za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi uveljavljal tudi denarni tožbeni zahtevek za obračun razlike v plači za čas pred prenehanjem delovnega razmerja (čas prepovedi opravljanja dela za obdobje).

18. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

19. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke delno ugodilo in na podlagi določbe pete alineje 358. člena ZPP izpodbijani del sodbe delno spremenilo tako, da je ugotovilo trajanje delovnega razmerja do 21. 4. 2021, saj je pogodbo o zaposlitvi št. ... z dne 31. 3. 2014 med tožnikom in toženo stranko za delovno mesto farmacevta I sodno razvezalo z dnem odločitve sodišča prve stopnje, ter mu do tega datuma priznalo pravice iz delovnega razmerja, v presežku pa je njegov tožbeni zahtevek zavrnilo (tj. zahtevek za vrnitev nazaj na delo in ugotovitev trajanja delovnega razmerja in njegovih posledic po 21. 4. 2021).

20. Tožena stranka je s pritožbo delno uspela, zato tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ki tudi sicer ni pripomogel k odločanju sodišča druge stopnje (prvi odstavek 154. člena in prvi odstavek 165. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 109, 109/1, 118, 286b, 286b/1

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 33, 34, 37, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 182.

Zakona o lekarniški dejavnosti (2016) - ZLD-1  - člen 2, 2/1, 5, 5/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.