VDSS Sodba Pdp 416/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-11-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja

Kot je ugotovilo sodišče je tožena stranka tožniku očitala odklonitev preizkusa ne pa, da je bil tožnik dejansko pod vplivom prepovedanih substanc, kot zmotno prikazuje pritožba. Ob tem tudi ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da v delovnem pravu veljajo standardi, kot je v dvomu v korist delavca. V konkretnem primeru je jasno, da je tožnik kot voznik - skladiščnik storil tako hudo kršitev pogodbenih obveznosti, da je to razlog iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2019 v višini 295,54 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 7. 2019 dalje do plačila, v roku 15 dni pod izvršbo. Zavrnilo je višji tožbeni zahtevek iz naslova regresa za letni dopust za leto 2019 v znesku 591,09 EUR s pripadki in zahtevek za odvod obveznih dajatev od prisojenega zneska regresa za letni dopust za leto 2019 (I. točka izreka). V nadaljevanju je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 1. 2018 (veljavnost od 1. 2. 2018), sklenjena med toženo stranko in tožečo stranko, ki je bila 17. 5. 2019 vročena tožeči stranki, nezakonita in kot takšna brez pravnega učinka in se odpravi. Zavrnilo je ugotovitev, da je tožeča stranka še nadalje v delovnem razmerju pri toženi stranki na delovnem mestu "voznik - skladiščnik" na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 1. 2018 (veljavnost od 1. 2. 2018) sklenjene med toženo stranko in tožečo stranko. Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo, ter ji za čas od odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 17. 5. 2019 do vrnitve na delo priznati vse pravice iz delovnega razmerja - za nedoločen čas (plača, regres, potni stroški, malica, dopust in drugi prejemki iz naslova plače), zagotoviti priznanje delovne dobe za ta čas, jo prijaviti v zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ za čas nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, obračunati plače v višini 1.013,66 EUR bruto in od bruto zneskov plače odvesti predpisane davke in prispevke (akontacijo dohodnine in obvezne davke in prispevke za pokojninsko, invalidsko zavarovanje in socialno varnost), nato pa tožeči stranki izplačati neto zneske, skupaj s stroški prevoza in prehrane iz naslova pogodbe o zaposlitvi, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 16. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila, v roku 15 dni, pod izvršbo (II. točka izreka). Zavrnilo je tudi podredni tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati odškodnino v višini 12-ih mesečnih bruto plač, tj. 12.163,92 EUR bruto plus izplačilo vseh dodatkov, od tega zneska odvod akontacije dohodnine in obveznih davkov in prispevkov za pokojninsko, invalidsko zavarovanje in socialno varnost in tožeči stranki izplačilo neto zneska v roku 8 dni po prejemu pisnega odpravka sodbe, pod izvršbo (III. točka izreka). Odločilo je še, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 274,17 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka izpolnitvenega roka do plačila (IV. točka izreka).

2. Tožnik vlaga pritožbo zoper II., III. in IV. točko izreka sodbe (zavrnilni del ter stroški postopka), ker je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek zaradi ugotovitve nezakonitosti pogodbe o zaposlitvi in izplačila nadomestila plač in odškodnine zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Uveljavlja bistvene kršitve pravil postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je po njegovi oceni sodba nerazumljiva in v nasprotju sama s seboj, nasprotuje izpovedbam prič, ki so jasno izpovedale, da tožnik ni bil seznanjen s pravilnikom. Sodišče je zmotno uporabilo materialno pravo, pri čemer se pritožba sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 78/2016 in ostale. Navaja, da je v skladu s procesno zakonodajo pravdnega postopka uveljavljeno načelo afirmativne litiskontestacije. In sicer za primere pasivnosti tožene stranke sodišče svojo odločitev sprejme in opre (mora opreti) izključno na dejanske trditve tožnika, katerih resničnosti ne preverja v dokaznem postopku, pač pa preveri le, ali so trditve tožnika v nasprotju z dokazi, ki jih je sam predložil ali s splošno znanimi dejstvi. Podana je tudi napačna uporaba testa sorazmernosti (nujnosti oziroma potrebnosti posega, njegove primernosti in teže njegovih posledic (Ustavno sodišče RS opr. št. U-I-18/02) ob presoji in izdaji sodbe. Predlaga tudi, da sodišče ponovno odloči o stroških postopka. Sodišče bi moralo tožniku priznati tudi povračilo po 118. členu ZDR-1 bodisi na podlagi civilnega delikta (protipravnost – nezakonitost odpovedi, odgovornost za nezakonito odpoved, škoda, pri čemer škodo predstavlja navadna škoda kot izgubljeni dobiček po 132. členu OZ-1). Vzročna zveza je podana s protipravnim ravnanjem. Tožnik je pravilno postavil tožbeni zahtevek kljub odločitvi Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 163/2018 z dne 10. 9. 2019, da ugotovitveni del zahtevka ni zahtevek za ugotovitev pravice in je dejansko v tem delu sestavni del dajatvenega zahtevka v obsegu odločitve o nadaljnjem obstoju delovnega razmerja med strankama. Sodišče bi moralo odločati v okviru določljivega in določenega zahtevka v celoti skladno z določilom 3. člena in tretjega odstavka 180. člena ZPP. Tožena stranka je tožniku podala izredno odpoved na podlagi kršitev pogodbenih obveznosti zaradi odklonitve preizkusa ugotavljanja psihofizičnega stanja v posledici kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki pa jih ni bilo in so očitno prirejene za potrebe odpovedi, saj niti škode niti kršitev dejansko ne obrazloži. Tožena stranka želi tožniku škodovati, kar vse izpolnjuje znake kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po 197. členu KZ-1. Tožnik je delovni invalid III. stopnje in se ni mogel udeležiti zagovora, prav tako pa je bil v bolniškem staležu. Tako mu je bila kršena pravica do zagovora in je odpoved obremenjena z absolutno bistveno kršitvijo postopka. Tožnik se zagovora iz objektivnih razlogov ni mogel udeležiti. Niso podane kršitve iz drugega odstavka 110. člena ZDR-1. Odklonitev preizkusa ne pomeni, da je delavec pod vplivom nedovoljenih snovi in da je s tem podana huda kršitev pogodbenih obveznosti delavca s posledico izgube zaposlitve, ki je najhujši in v konkretnem primeru absolutno nesorazmeren ukrep (saj tožnik ni bil pod vplivom prepovedanih substanc in tega tožena stranka ni nikoli prerekala). Tožnik ni kršil prav nobenih delovnih obveznosti, ki jih določa zakon in pogodba. Ob podani kršitvi je potrebno presojati konkretne okoliščine primera, torej težo kršitve, preteče posledice in subjektivne okoliščine pri posamezniku, potreben je test sorazmernosti. Ravnanje tožnika je bilo vseskozi odgovorno in v skladu z vsemi zakonskimi dolžnostmi. Delodajalec je tožniku kršil pravico do zagovora in s tem dokazovanje neresničnosti podanih obdolžitev, zagovora se ni udeležil (dokaz: zdravniško potrdilo niti ni mogel podati) in preveriti resničnost podanih okoliščin. Tudi drugi delavec, ki ga je videl delati 8. 5. 2019 je z njim govoril in jasno videl, da tožnik ni bil ne opit in ne omamljen (A.A.). Tožena stranka je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice in plačati vse obveznosti iz naslova opravljanja dela po pogodbi o zaposlitvi. Dokazano je bilo, da tožnik z domnevnim pravilnikom o ugotavljanju alkoholiziranosti tožene stranke, ki naj bi bil sprejet 18. 12. 2018, ni bil seznanjen. Pri tožniku ni bila ugotovljena nobena opitost ali omamljenost. Ni podan pogoj glede nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja v konkretnem primeru. Tožniku so že v letu 2018 podtaknili napake, ta postopek pa je bil enako čuden, zato je odklonil preizkus. Ravnanje tožnika je bilo vseskozi odgovorno in v skladu z vsemi zakonskimi dolžnostmi. Sodišče je storilo bistveno kršitev iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je nepopolno ugotovilo dejansko stanje v delu izpovedi posameznih prič. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo prereka pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Navaja, da je glede seznanjenosti tožnika s pravilniki sodišče pravilno ugotovilo, da sta tako vodja kadrovske službe B.B., kot direktor tožene stranke prepričljivo izpovedala, da so vsi interni pravilniki na voljo delavcem v fizični obliki na upravi podjetja in v poslovalnicah, v elektronski obliki pa na programu C., ki je dostopen vsem zaposlenim (torej tudi tožniku). Vodja kadrovske službe je pojasnila, da se nekateri zaposleni ne seznanijo z akti, kljub večim pozivom vodstva. Šesti odstavek 10. člena ZDR-1 določa, da mora delodajalec omogočiti pri njem zaposlenim delavcem, da se seznanijo z vsemi veljavnimi splošnimi akti. Tožnik niti ni zatrjeval, da ni imel možnosti seznanitve s splošnim aktom. Direktor tožene stranke je tožnika dne 8. 5. 2020 izrecno opozoril na določbe pravilnika in posledice, ki jih lahko ima odklonitev preizkusa. Tožniku je bil omogočen zagovor 14. 5. 2019, nato pa na željo tožnika preložila na 16. 5. 2019, pri čemer se tožnik zagovora ni udeležil niti ni podal pisnega zagovora. ZDR-1 v 2. alineji 110. člena ZDR-1 določa, da lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja, pri čemer je bil upoštevan tudi prvi odstavek 109. člena ZDR-1. Upoštevan je bil tudi drugi odstavek 10. člena Pravilnika o ugotavljanju alkoholiziranosti in uporabi opojnih substanc delavcev na delovnem mestu.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno je uporabilo materialno pravo ter pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje.

6. Podana ni bistvena kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj sodba nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, razlogi v odločilnih dejstvih so tudi povsem jasni in prepričljivi. Prav tako ni podana bistvena kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker v odločilnih dejstvih ni nasprotja med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Tožeča stranka se očitno ne strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, kar pa ne predstavlja bistvene kršitev določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, pri čemer tožnik tudi izrecno izpostavlja nestrinjanje z dokazno oceno glede izpovedi posameznih prič.

7. Tožnik neutemeljeno podaja pritožbeni ugovor, da mu je bila kršena pravica do zagovora in je posledično izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 1. 2018 nezakonita in tudi obremenjena z absolutno bistveno kršitvijo postopka. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožena stranka tožniku omogočila zagovor dne 8. 5. 2019 z osebno vročitvijo vabila na zagovor, pri čemer je tožnik zaprosil za prestavitev termina zaradi bolniškega staleža. Tožena stranka je njegovi prošnji ugodila in ga ponovno vabila na zagovor 16. 5. 2019. Tožena stranka ni prejela nikakršnega dokazila o bolniškem staležu tožnika oziroma razlogih za odsotnost zagovora, tožnik pa tudi ni podal pisnega zagovora. Pravica do zagovora tožnika ni bila kršena, tožena stranka pa je imela pravico podati izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi iz razloga, ker drugi odstavek 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.) določa, da mora delodajalec podati izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga. Če bi tožena stranka prelagala datume zagovora na prošnje tožnika, bi lahko zamudila rok za podajo izredne odpovedi, ki pa je prekluziven, torej nepodaljšljiv. Tako je tožena stranka ravnala skladno z drugim odstavkom 85. člena ZDR-1.

8. Tožnik neutemeljeno navaja, da ni bil seznanjen z veljavnimi pravilniki tožene stranke. Vodja kadrovske službe B.B. je izpovedala, da je bil Pravilnik o ugotavljanju alkoholiziranosti in uporabi opojnih substanc delavcev na delovnem mestu z dne 18. 12. 2018 dostopen vsem zaposlenim v fizični obliki na upravi in na interni računalniški bazi, enako je izpovedal direktor D.D., ki je tožnika tudi izrecno opozoril, da bo imel v primeru, če bo odklonil preizkus psihotropnih snovi lahko hujše posledice.

9. Neutemeljeno je navajanje, da je tožnik trdil, da nikoli ni bil pod vplivom prepovedanih substanc in da gre za neprerekana dejstva, ki torej veljajo. Kot je ugotovilo sodišče je tožena stranka tožniku očitala kršitev drugega odstavka 10. člena Pravilnika, torej odklonitev preizkusa ne pa, da je bil tožnik dejansko pod vplivom prepovedanih substanc, kot zmotno prikazuje pritožba. Ob tem tudi ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da v delovnem pravu veljajo standardi, kot je v dvomu v korist delavca. V konkretnem primeru je jasno, da je tožnik kot voznik - skladiščnik storil tako hudo kršitev pogodbenih obveznosti, da je to razlog iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

10. Tožnik tudi neutemeljeno uveljavlja načelo afirmativne litiskontestacije, da v primeru pasivnosti tožene stranke sodišče svojo odločitev sprejme in opre (mora opreti) izključno na dejanske trditve tožeče stranke, katerih resničnost ne preverja v dokaznem postopku, pač pa preveri le, ali so trditve tožnika v nasprotju z dokazi, ki jih je sam predložil ali s splošno znanimi dejstvi. Sodišče prve stopnje je vodilo kontradiktorni postopek in izvajalo dokaze, ki so jih predlagale stranke, ter po 8. členu ZPP sprejelo dokazne zaključke ter sprejelo pravilno odločitev.

11. Tožnik se tudi neutemeljeno sklicuje na test sorazmernosti (odločitev Ustavnega sodišča RS U-I-18/2002, U-I-60/2003). Zaposlen je bil na delovnem mestu voznik - skladiščnik, tako da je bilo eno od njegovih bistvenih del dostava blaga do kupcev. Sodišče je jasno navedlo, da je tožnik kritičnega dne odklonil preizkus brez obrazložitve in podal izjavo direktorju in detektivu, da se ne strinja z izvedbo imunokemijskega preizkusa. Pravilnik o ugotavljanju alkoholiziranosti in uporabi opojnih substanc delavcev na delovnem mestu z dne 18. 12. 2018 v drugem odstavku 10. člena določa, da odklonitev preizkusa ugotavljanja prisotnosti alkohola in opojnih substanc v organizmu se sama po sebi šteje za hujšo kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, zaradi katere lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi. Ob tem se tožniku, kot že navedeno, v odpovedi ni očitalo, da je bil pod vplivom opojnih substanc, pač pa da je odklonil preizkus. Ob tem je sodišče tudi ugotovilo, da sta priča B.B. in direktor D.D. pojasnila, da je tožnik večino časa preživel v dostavnem vozilu, tj. 80 % delovnega časa in bil tako veliko prisoten v prometu. Tožnik je kršil tudi določbe Zakona o varnosti in zdravju pri delu (ZVZD-1, Ur. l. RS, št. 43/2011), ter je tožena stranka bila opravičena zahtevati preizkus uporabe opojnih substanc, pri čemer je tudi vožnja vozila v cestnem prometu pod vplivom prepovedanih substanc strogo prepovedana, kot to določa 106. in 107. člen Zakona o pravilih cestnega prometa (ZPrCP, Ur. l. RS, št. 109/2010 s sprem.). Z navedenim je tožena stranka dokazala tudi, da nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom ni več mogoče in s tem je izpolnjen pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR.

12. Ker je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek glede ugotovitve nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tudi utemeljeno zavrnilo tudi preostali zahtevek, ki zajema odškodnino v višini 12 plač. Tožnik si zmotno razlaga, da gre s tem v zvezi za odškodnino po določilih OZ. ZDR-1 v 118. členu določa, da v primeru, če sodišče ugotovi nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi na predlog delavca ali delodajalca, delavcu prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Ob navedenem se višina denarnega povračila določi glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavljal za čas do prenehanja delovnega razmerja. Odškodnina po določilih OZ ne pride v poštev.

13. Sodišče prve stopnje je pravilno odločilo tudi o stroških postopka, saj je tožnik uspel le v delu sorazmernega dela regresa za letni dopust (kar ni pod pritožbo), za spor glede prenehanje delovnega razmerja pa delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka.

14. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v 353. členu ZPP.

15. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspel (prvi odstavek 165. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 109, 110, 110/1, 110/1-2.

Zakon o pravilih cestnega prometa (2010) - ZPrCP  - člen 106, 107.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.