VDSS Sodba Psp 69/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-07-07

mag. Lilijana Strban (preds.), Elizabeta Šajn Dolenc (poroč.), Edo Škrabec

pravica do denarnega nadomestila za primer brezposelnosti - nezakonita odpoved - vračilo denarnega nadomestila prejetega za čas brezposelnosti

Ko gre za primere odprave odločbe o priznanju nadomestila med brezposelnostjo na podlagi tretjega odstavka 65. člena ZUTD je v 1. alineji drugega odstavka 140. člena ZUTD jasno določeno, da ima zavod pravico zahtevati od delodajalca neto zneske denarnega nadomestila izplačanega zavarovancu do ponovne zaposlitve pri tem delodajalcu oziroma izplačanih do dneva prenehanja delovnega razmerja, ki ga določi sodišče in torej ne od zavarovanca.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu (I. točka izreka) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odpravilo odločbo tožene stranke št. ... z dne 25. 5. 2020 in 3. točko izreka odločbe Zavoda RS za zaposlovanje št. ..., delovodna št. ... z dne 3. 3. 2020 (I. točka izreka), v preostalem, tj. kolikor tožnica zahteva odpravo 1., 2., 4. in 5. točke izreka odločbe Zavoda RS za zaposlovanje št. ..., delovodna št. ... z dne 3. 3. 2020 pa je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka).

2. Zoper I. točko izreka je pritožbo vložila tožena stranka zaradi zmotne uporabe materialnega prava in napačne ugotovitve dejanskega stanja. Z odločitvijo sodišča prve stopnje se ne strinja in meni, da je napačna. Tožnici je delovno razmerje pri A. prenehalo 3. 5. 2017. Pri drugem delodajalcu je bila tožnica zaposlena za določen čas v obdobju od 4. 5. 2017 do 30. 6. 2017, ko ji je ponovno prenehalo delovno razmerje. Tožnica je dne 7. 7. 2017 vložila vlogo za priznanje pravice do denarnega nadomestila, ki ji je priložila pogodbo o zaposlitvi z dne 3. 5. 2017. Slednja je bila sklenjena za določen čas od 4. 5. 2017 do 30. 6. 2017. Po presoji Vrhovnega sodišča RS ima zavod na podlagi 140. člena Zakona o urejanju trga dela (Ur. l. RS, št. 80/2010 s spremembami, v nadaljevanju ZUTD) pravico zahtevati vrnitev izplačanih nadomestil za primer brezposelnosti le od tistega delodajalca, ki je neposredno povzročil nastanek brezposelnosti, ki je bila podlaga za pridobitev pravice do nadomestila. Vzročna zveza je po mnenju tožene stranke podana, če je delodajalec neposredno zakrivil tožničino brezposelnost. Vendar v primeru tožnice odločba o priznanju pravice, ki je bila odpravljena, ni bila izdana kot posledica nastanka brezposelnosti zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi pri A., temveč izključno zaradi nastanka brezposelnosti kot posledice prenehanja pogodbe o zaposlitvi pri drugem delodajalcu iz drugega razloga in za drugo obdobje. Pogodba o zaposlitvi, sklenjena s A. je bila tožnici odpovedana že 20. 4. 2017. Denarno nadomestilo za primer brezposelnosti se tako v obravnavanem primeru ni nanašalo na obdobje brezposelnosti, ki je sledilo prenehanju pogodbe o zaposlitvi pri A., temveč šele v obdobju brezposelnosti, ki je sledilo prenehanju pogodbe o zaposlitvi pri drugem delodajalcu. Ker v tožničinem primeru ni vzročne zveze med priznano pravico do denarnega nadomestila na podlagi njene vloge z dne 7. 7. 2017 in nezakonitim ravnanjem delodajalca, ni podlage za odločitev po tretjem odstavku 65. člena ZUTD, ampak obstaja podlaga za vračilo zaradi sklenitve delovnega razmerja, skladno s prvim odstavkom 65. člena ZUTD oziroma skladno s 140. členom ZUTD. Da je bila tožnica od 4. 5. 2017 do 30. 6. 2017 zaposlena pri drugem delodajalcu in ne pri A., izhaja tudi iz uradnega zaznamka, ki se nahaja v upravnem spisu.

4. Po preizkusu zadeve v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami, v nadaljevanju ZPP) pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja pravilno uporabilo materialno pravo. V postopku pa tudi ni prišlo do absolutnih bistvenih kršitev določb ZPP, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, drugih kršitev pa pritožba ne uveljavlja.

5. V obravnavanem primeru je sodišče prve stopnje presojalo pravilnost in zakonitost dokončne odločbe tožene stranke št. ... z dne 25. 5. 2020, s katero je zavrnilo tožničino pritožbo, vloženo zoper odločbo Zavoda RS za zaposlovanje št. ..., delovodna št. ... z dne 3. 3. 2020. Sporno v tej zadevi je, ali je tožnica dolžna Zavodu RS za zaposlovanje vrniti izplačane zneske denarnega nadomestila med brezposelnostjo v skupni višini 3.087,07 EUR.

6. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je delodajalec A. tožnici dne 20. 4. 2017 podal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki sta jo sklenila 22. 3. 2013. Z odločbo št. ..., delovodna št. ... z dne 21. 7. 2017 je Zavod RS za zaposlovanje tožnici priznal pravico do denarnega nadomestila med brezposelnostjo za čas 25 mesecev od 1. 7. 2017 do 31. 7. 2019.

V delovnem sporu, v katerem je tožnica izpodbijala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi je Delovno in socialno sodišče v Ljubljani s sodbo opr. št. I Pd 936/2017 z dne 25. 1. 2019, ki je bila potrjena s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 327/2019 z dne 28. 11. 2019 ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita in jo razveljavilo ter nadalje ugotovilo, da tožnici ni prenehalo delovno razmerje na podlagi podane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Delodajalcu je naložilo, da je dolžan tožnico pozvati nazaj na delo v roku 8 dni ter da je dolžan tožnici za čas od 1. 7. 2017 do 19. 11. 2017 priznati delovno razmerje in jo prijaviti v vsa obvezna zavarovanja ter ji za isto obdobje obračunati plačo na podlagi veljavne pogodbe o zaposlitvi z dne 22. 3. 2013, zanjo plačati davke in prispevke ter nato tožnici izplačati ustrezne zneske neto plač, zmanjšane za prejeta nadomestila za čas brezposelnosti, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 6. v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila.

Kasneje je Zavod RS za zaposlovanje v obnovi postopka z odločbo št. ..., delovodna št. ... z dne 3. 3. 2020, potrjeno z dokončno odločbo št. ... z dne 25. 5. 2020, citirano odločbo z dne 21. 7. 2017 odpravil ter tožnici naložil, da je dolžna vrniti izplačan znesek denarnega nadomestila za čas brezposelnosti v višini 3.087,07 EUR. Citirani odločbi sta predmet tega postopka.

7. Pravno podlago za pritožbeno rešitev zadeve predstavlja ZUTD, ki v tretjem odstavku 65. člena določa, da se odločba o priznanju pravice do denarnega nadomestila, poleg primerov, določenih v zakonu, ki ureja splošni upravni postopek, odpravi tudi v primeru, ko je po njeni izdaji s pravnomočno sodbo, sodno poravnavo ali v postopku mediacije ugotovljeno, da je zavarovancu nezakonito prenehalo delovno razmerje in ga je delodajalec dolžan pozvati nazaj na delo oziroma je delovno razmerje vzpostavljeno do datuma, ki ga določi sodišče, kadar po določbah zakona, ki ureja delovna razmerja, samo odloči o prenehanju pogodbe o zaposlitvi. Vprašanje vračila denarnega nadomestila med brezposelnostjo pa je urejeno v 140. členu ZUTD. Ta v 1. alineji drugega odstavka med drugim določa, da ima zavod, če je podlaga za vračilo denarnega nadomestila odprava odločbe na podlagi tretjega odstavka 65. člena ZUTD pravico zahtevati od delodajalca vračilo neto zneskov denarnega nadomestila izplačanih zavarovancu, do ponovne zaposlitve pri tem delodajalcu oziroma izplačanih do dneva prenehanja delovnega razmerja, ki ga določi sodišče.

8. Ker je bila odločba Zavoda RS za zaposlovanje z dne 21. 7. 2017, s katero je tožnici od 1. 7. 2017 do 31. 7. 2019 priznal pravico do nadomestila med brezposelnostjo, odpravljena, ker je bilo s pravnomočno sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, opr. št. I Pd 936/2017 z dne 25. 1. 2019, potrjeno s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 327/2019 z dne 28. 11. 2019, ugotovljeno, da je tožnici nezakonito prenehalo delovno razmerje in da jo je delodajalec dolžan pozvati nazaj na delo, predstavlja v obravnavanem primeru pravno podlago za odpravo odločbe o priznani pravici do denarnega nadomestila, kar je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje, tudi po prepričanju pritožbenega sodišča le določba tretjega odstavka 65. člena ZUTD. Ko gre za primere odprave odločbe o priznanju nadomestila med brezposelnostjo na podlagi tretjega odstavka 65. člena ZUTD pa je v 1. alineji drugega odstavka 140. člena ZUTD jasno določeno, da ima zavod pravico zahtevati od delodajalca neto zneske denarnega nadomestila izplačanega zavarovancu do ponovne zaposlitve pri tem delodajalcu oziroma izplačanih do dneva prenehanja delovnega razmerja, ki ga določi sodišče in torej ne od zavarovanca, kot je zmotno odločeno z izpodbijanima odločbama. Iz sodb izdanih v delovnem sporu jasno izhaja, da je sodišče delodajalcu naložilo, da je dolžan tožnico pozvati nazaj na delo v roku 8 dni ter da je dolžan tožnici za čas od 1. 7. 2017 do 19. 11. 2017 priznati delovno razmerje in jo prijaviti v vsa obvezna zavarovanja ter ji za isto obdobje obračunati plačo na podlagi veljavne pogodbe o zaposlitvi z dne 22. 3. 2013, zanjo plačati davke in prispevke ter nato tožnici izplačati ustrezne zneske neto plač, zmanjšane za prejeta nadomestila za čas brezposelnosti.

9. Bivši tožničin delodajalec A. je bil tako dolžan tožnici med drugim izplačati neto plačo, zmanjšano za izplačano nadomestilo med brezposelnostjo. To je za nadomestilo med brezposelnostjo, ki ga je tožnica prejemala v obdobju od 1. 7. 2017 do 19. 11. 2017 in ga bo zavod v skladu s 1. alinejo drugega odstavka 140. člena ZUTD lahko zahteval od delodajalca in ne od tožnice. V nasprotnem primeru bi bil delodajalec za izplačane zneske nadomestila med brezposelnostjo obogaten, tožnica pa bi bila za nadomestilo med brezposelnostjo dvakrat prikrajšana, enkrat pri zmanjšani plači, drugič pa zaradi vračila enakega zneska nadomestila med brezposelnostjo zavodu.

10. Iz dokumentacije, zlasti iz odločbe Zavoda RS za zaposlovanje z dne 21. 7. 2017 izhaja, da je zavod tožnici priznal nadomestilo med brezposelnostjo od 1. 7. 2017, ker ji je pri B., to je pri drugem delodajalcu dne 30. 6. 2021 prenehalo delovno razmerje zaradi poteka časa v zvezi z zaposlitvijo za določen čas in ne zaradi prenehanja delovnega razmerja pri bivšem delodajalcu A. Vendar navedeno za pritožbeno rešitev zadeve ni relevantno in tudi sodna praksa Vrhovnega sodišča RS, na katero se sklicuje pritožba, za konkreten primer ni uporabljiva. Svoje obveznosti vračila nadomestila za primer brezposelnosti izplačanega tožnici, se je očitno zavedal tudi njen bivši delodajalec A., saj se v spisu v zvezi s tem vprašanjem, ki ga je naslovil na Zavod RS za zaposlovanje, nahaja dopis poslan po elektronski pošti z dne 19. 3. 2020.

11. Glede na vse obrazloženo je sodišče prve stopnje utemeljeno v skladu z določbo 81. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 in 10/2004, v nadaljevanju ZDSS-1) kot nezakoniti odpravilo odločbo tožene stranke z dne 25. 5. 2020 in 3. točko izreka odločbe Zavoda RS za zaposlovanje. Iz enakih razlogov je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo tožene stranke v skladu z določbo 353. člena ZPP in v izpodbijanem delu (I. točka izreka) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zakon o urejanju trga dela (2010) - ZUTD  - člen 65, 65/3, 140, 140/2, 140/2-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.