VDSS Sodba Pdp 425/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-10-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - elementi kaznivega dejanja - rok za podajo odpovedi - goljufija - nedovoljeno sprejemanje daril

Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da je tožnik s svojimi ravnanji kršil s pogodbo o zaposlitvi določene delovne obveznosti, obveznosti po 2., 4. in 29. členu Pravilnika o postopku reševanja škod iz premoženjskih zavarovanj, ravnal pa je tudi v nasprotju s 33., 34. in 37. členom ZDR-1. Prav tako je pravilna ugotovitev, da imajo te tožnikove kršitve obveznosti iz delovnega razmerja vse znake nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1. To kaznivo dejanje pa stori, kdor zato, da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, spravi koga z lažnivim prikazovanjem ali prikrivanjem dejanskih okoliščin v zmoto, ali ga pusti v zmoti in ga s tem zapelje, da ta v škodo svojega ali tujega premoženja kaj stori ali opusti.

V dokaznem postopku je bilo ugotovljeno, da je tožnik pri ogledih posameznih vozil priznaval, da je prišlo do poškodb posameznih delov vozil na parkiriščih po neznanih vozilih, kljub temu da je šlo za neobstoječe poškodbe, ki so bile narisane ali pa niso nastale na parkirišču in tudi ne po neznanem vozilu. S tem je toženo stranko spravil v zmoto in jo s tem zapeljal, da je s. p. po izstavljenih računih za dele, ki niso bili poškodovani in delo, ki ni bilo opravljeno, nakazala več kot 10.000,00 EUR svojega premoženja. Tožnik je ravnal naklepno, saj se je zavedal svojega ravnanja in je tako tudi hotel ravnati. Tožnik je pri toženi stranki opravljal cenitve škod in on je odločal, kakšen bo temelj in višina izplačila, ki ga bo zavarovalnica izplačala.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval ugotovitev, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki mu je bila vročena dne 14. 3. 2016, s katero mu je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 22. 9. 2011, sklenjeno za nedoločen čas, nezakonita in se razveljavi ter ugotovitev, da mu delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo dne 14. 3. 2016, ampak je trajalo do 15. 6. 2016 in da ga je tožena stranka dolžna za čas od prenehanja delovnega razmerja (14. 3. 2016 do 15. 6. 2016) prijaviti v zavarovanje in mu za ta čas obračunati nadomestilo plače v mesečnem znesku 1.852,53 EUR, kot mu pripada v skladu s sklenjeno pogodbo o zaposlitvi ter mu od tega mesečnega bruto zneska obračunati in plačati predpisane davke in prispevke, navedeni bruto mesečni znesek, zmanjšan za obračunane davke in prispevke, pa plačati tožniku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila v roku 8 dni ter da mu tožena stranka v roku 8 dni od izdaje sodbe sodišča prve stopnje plača denarno povračilo v znesku 5.557,59 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi in povrne stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi s stroškovno posledico, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Napačna je odločitev sodišča prve stopnje, da naj bi tožnik pri opravljanju svojega dela, torej pri opravljanju cenitev in odločanju o izplačilih zavarovalnine, izpolnil zakonske znake nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po 211. členu KZ-1, kar naj bi storil z namenom, da bi drugemu, to je A.A. ali zavarovancem, pridobil protipravno premoženjsko korist. Tega dokazni postopek ni potrdil. Iz izpovedb določenih prič res izhajajo posamezne nepravilnosti pri tožnikovem delu. Priča B.B. je tožniku v določenih primerih očital zgolj to, da je odobril barvanje, čeprav bi se zadeva dala sanirati že s poliranjem. Med postopkom se je pokazalo, da so bili številni očitki tožene stranke neutemeljeni. Sodba temelji na izpovedih prič, ki so zaposlene pri toženi stranki, oziroma so zanjo za nazaj opravljale kontrolo, zato so zainteresirane za izid postopka. Zgolj na njihovih izpovedih tako ni mogoče zavrniti tožnikovega zahtevka. Tožena stranka ni predlagala ne zaslišanja zavarovancev in tudi ni založila predujma za izvedenca avtomobilske stroke. Če bi zavarovanci izpovedali, kakšno škodo so prijavili, bi se tožniku lahko očitalo le površnost pri delu, če je takšno prijavljeno škodo priznal, pa je ne bi smel. Zato izpovedb ni mogoče šteti kot nepristranskih in bi jih bilo potrebno potrditi z objektivnimi dokazi (izvedencem). Tožena stranka ga je sicer predlagala, pa se dokaz ni izvedel, ker ni založila predujma, to pa pomeni, da ni zmogla svojega dokaznega bremena. Ker tožnik od očitanega mu ravnanja ni imel nobene koristi, je najbolj logičen in pravilen zaključek, da je bil tožnik s strani prijaviteljev sam zaveden, da gre za dejanske poškodbe in je priznal popravilo, čeprav ne bi smel. Če kljub svoji usposobljenosti ni prepoznal, da je šlo v posameznih primerih za neutemeljeno oziroma fiktivno škodo, mu tega ni moč očitati kot naklepno kaznivo dejanje goljufije, saj zakonski znaki niso podani. Po pravilniku o postopku reševanja škod, si morajo delavci tožene stranke prizadevati, da se primer najprej reši na način, ki je bolj ugoden za stranko in tako je tožnik ravnal. Po tožnikovem stališču pa je podana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita tudi zato, ker tožniku ni bilo omogočeno dovolj časa za pripravo zagovora pred odpovedjo. Tožena stranka mu je zagotovila točno tri delovne dni, kar je v nasprotju z določbo 85. člena ZDR-1, ki določa, da mora delodajalec delavcu pred zagovorom omogočiti razumen rok za pripravo zagovora, ki pa ne sme biti krajši od treh delovnih dni. Ker zakon tridnevni rok določa kot minimum, v tožnikovem primeru pa je šlo za ogromno število očitanih mu kršitev, ta minimalni zakonski rok ni razumen rok.

3. Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo predlagala, da jo pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila tožniku podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita, ugotovitev pa je povsem v skladu z dokazi izvedenimi v dokaznem postopku.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Po izvedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, tožena stranka pa se na ta pritožbeni razlog le pavšalno sklicuje. Dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo, odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna.

6. Pritožbeno sodišče je v obravnavani zadevi že odločalo in sicer s sklepom opr. št. Pdp 931/2018 z dne 11. julija 2019. Pritožbi tožene stranke je ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje opr. št. I Pd 502/2016 razveljavilo ter zadevo vrnilo v novo sojenje. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovilo in sprejelo preuranjeno odločitev. Napačno je presodilo, da tožena stranka v izredni odpovedi ni konkretizirala vseh zakonskih znakov goljufije po prvem odstavku 221. člena Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 55/2008 in nasl.), predvsem pa, da tožena stranka ni konkretizirala goljufivega oziroma obogatitvenega namena, zato je posledično pomanjkljivo raziskalo obstoj posameznih zakonskih znakov tožniku očitane kršitve, ki naj bi imela vse zakonske znake kaznivega dejanja goljufije. Izvedlo tudi ni s strani tožene stranke predlaganih dokazov glede dejstev, ki se neposredno nanašajo na obstoj oziroma neobstoj tožniku očitanih kršitev delovnih obveznosti, posredno pa na obstoj zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja goljufije. Po napotilih pritožbenega sodišča se mora sodišče prve stopnje opredeliti do vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja goljufije in pri tem upoštevati vse okoliščine, s katerimi je tožena stranka nakazala tožnikov obogatitveni namen. Pred tem pa bo moralo ugotoviti, ali je tožnik sploh kršil očitane obveznosti iz delovnega razmerja, se opredeliti do posameznih očitkov iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, upoštevati tudi dokazne predloge tožene stranke in dodatno zaslišati pričo B.B. Sodišče prve stopnje je napotila upoštevalo in odločilo z izpodbijano sodbo.

7. Tožena stranka je tožniku (strokovnemu sodelavcu za škode) 10. 3. 2016 izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi po 1. alineji (če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja) in 2. alineji (če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja) prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.). Tožniku je očitala, da je v več primerih opravil cenitve tako, da je naklepoma neutemeljeno priznal poškodbe na avtomobilih (menjavo delov), oziroma je neutemeljeno priznaval obstoj zavarovalnega kritja po kombinaciji H. Med drugim je priznaval, da je zavarovanec upravičen do povračila škode po delnem avtomobilskem kasku (kombinacija H - parkirišče), čeprav za to ni bilo pogojev, saj poškodbe niso nastale s strani neznanega vozila, v nekaterih primerih pa so bile poškodbe lažno prikazane (ročno nanešene na vozila). Zavarovanci so namreč imeli v večini primerov sklenjeno zavarovanje splošnega kaska z odbitno franšizo 1 % nabavne vrednosti vozila, zato bi v primeru pravilne cenitve dobili izplačane manj (ali celo nič) odškodnine, kot je bila ocenjena škoda oziroma višina izdanega računa, v določenih primerih pa do poškodb sploh ni prišlo. V določenih primerih tožnik poškodb ni detajlno fotografiral, v nekaterih primerih fotografij sploh ni. Tožnik je s tem pristojne službe tožene stranke spravil v zmoto tako, da so izdajateljem računa oziroma zavarovancem plačale neutemeljen oziroma previsok znesek, tožena stranka je bila oškodovana za več kot 30.000,00 EUR. Tožnik je ravnal naklepno, z namenom, da bi si pridobil protipravno premoženjsko korist (v zadevah, v katerih je bil izdajatelj računa A.A. brezplačno uporabo avtodoma) oziroma, da bi le to pridobil izdajateljem računa (A.A. in C.C.) oziroma zavarovancem. Nadalje je tožena stranka v izredni odpovedi navedla, da je bil tožnik v prijateljskih odnosih z A.A. in z C.C. Od A.A. si je tožnik večkrat brezplačno izposodil avtodom. Tožnik je v neobičajno visokem deležu zadev opravljal cenitve ravno v zadevah, v katerih so račune izdala podjetja, povezana z omenjenima popravljavcema avtomobilov (A.A. in C.C.). Navedla je še, da tožnik ni ravnal malomarno, saj je imel na področju cenitev dolgoletne izkušnje, prav tako pa so se predstavljene napake pojavljale le v zadevah, v katerih sta bila izdajatelja računov A.A. in C.C. oziroma z njima povezana podjetja.

8. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da je izredna odpoved po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 podana prepozno. V drugem odstavku 109. člena ZDR-1 je določen materialni prekluzivni rok, in sicer mora izredno odpoved pogodbena stranka podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v 6 mesecih od nastanka razloga. Objektivni (6 mesečni) rok za podajo izredne odpovedi zaradi naklepnih hujših kršitev obveznosti iz delovnega razmerja v smislu 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 teče od storitve hujših kršitev, ki se v izredni odpovedi očitajo tožniku. Ker je bila zadnja domnevna kršitev, ki se očita tožniku, storjena 18. 4. 2015, je tožena stranka izredno odpoved iz tega razloga podala prepozno, po izteku 6 mesečnega objektivnega roka, tj. 10. 3. 2016.

9. Ob ugotovitvi, da je izredna odpoved po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 prepozna, je sodišče prve stopnje pravilno presojalo le zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Tožena stranka je namreč tožniku poleg naklepnih hujših kršitev obveznosti iz delovnega razmerja v smislu 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 očitala tudi kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, ki ima vse znake kaznivega dejanja po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, in sicer kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1, kaznivega dejanja nedovoljenega sprejemanja daril po 241. členu KZ-1 in kaznivega dejanja izneverjenja po 215. členu KZ-1.

10. Sodišče prve stopnje je na podlagi dopolnjenega dokaznega postopka v točki 25 obrazložitve izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo,

- da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen več kot deset let na področju cenitev, da je bil za to delo strokovno usposobljen in za opravljeno delo dobro ocenjen, da je imel na razpolago ustrezno računalniško podporo in da se je za morebitno pomoč pri delu lahko obrnil na sodelavce;

- da sta bila z A.A., ki je kot samostojni podjetnik imel servis A.A. s.p., prijatelja in da je večino cenitev, v katerih je A.A. izstavil račun, izdelal tožnik in sicer na lokaciji A.A. servisa in to kljub temu, da so bila vozila vozna in da je šlo za prvi ogled;

- da vozil na mestih, na katerih naj bi bila poškodovana, ni nikoli obrisal s krpo, nikoli ni odredil poliranja in je takoj priznal popravilo;

- da nikoli ni zahteval, da mu te avtomobile po opravljenem popravilu A.A. pripelje, da bi preveril resničnost opravljenih popravil, ampak mu je verjel na besedo;

- da je A.A., ki je bil avtomehanik in ličenja ni izvajal, to storitev vključil v svoj račun;

- da sta tožnikova in A.A. izpoved glede načina opravljanja teh cenitev škod zelo neprepričljivi in da tožnik drugih dokazov, npr. postavitve izvedenca, ki bi lahko ugotovil, ali je bilo barvanje avtomobilov izvedeno ali ne, ni predlagal.

11. Sodišče prve stopnje je zato upravičeno upoštevalo izpovedi oziroma pisne izjave verodostojnih prič, ki jih je predlagala tožena stranka, saj se izpovedi in izjave medsebojno ujemajo, skladne pa so tudi s predloženo listinsko dokumentacijo. Na podlagi 22 škodnih primerov, ki jih je sodišče prve stopnje v sodbi obrazložilo v točkah od 8 do 20, je ugotovilo, da se vzorec tožnikovega in A.A. ravnanja v obdobju enega leta kaže v večini cenitev na A.A. servisu, slabih fotografijah, narisanih neobstoječih poškodbah, neodrejanju poliranja v več škodnih primerih na istih avtomobilih in tudi avtomobilih žene ter matere A.A.

12. Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da je tožnik s svojimi ravnanji kršil s pogodbo o zaposlitvi določene delovne obveznosti, obveznosti po 2., 4. in 29. členu Pravilnika o postopku reševanja škod iz premoženjskih zavarovanj, ravnal pa je tudi v nasprotju s 33., 34. in 37. členom ZDR-1. Prav tako je pravilna ugotovitev, da imajo te tožnikove kršitve obveznosti iz delovnega razmerja vse znake nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1. To kaznivo dejanje pa stori, kdor zato, da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, spravi koga z lažnivim prikazovanjem ali prikrivanjem dejanskih okoliščin v zmoto, ali ga pusti v zmoti in ga s tem zapelje, da ta v škodo svojega ali tujega premoženja kaj stori ali opusti.

13. V dokaznem postopku je bilo ugotovljeno, da je tožnik pri ogledih posameznih vozil priznaval, da je prišlo do poškodb posameznih delov vozil na parkiriščih po neznanih vozilih, kljub temu da je šlo za neobstoječe poškodbe, ki so bile narisane ali pa niso nastale na parkirišču in tudi ne po neznanem vozilu. S tem je toženo stranko spravil v zmoto in jo s tem zapeljal, da je A.A. s. p. po izstavljenih računih za dele, ki niso bili poškodovani in delo, ki ni bilo opravljeno, nakazala več kot 10.000,00 EUR svojega premoženja. Tožnik je ravnal naklepno, saj se je zavedal svojega ravnanja in je tako tudi hotel ravnati. Sodišče prve stopnje utemeljeno ni verjelo tožniku, da je bil prevaran tudi sam, saj sta za storitve takšnega dejanja potrebna dva in sicer eden s strani zavarovalnice in drugi na strani zavarovancev. Tožnik je pri toženi stranki opravljal cenitve škod in on je odločal, kakšen bo temelj in višina izplačila, ki ga bo zavarovalnica izplačala.

14. Pritožbeno sodišče je na podlagi navedenega ugotovilo, da so pritožbene navedbe tožeče stranke o napačni in pomanjkljivi dokazni oceni sodišča prve stopnje neutemeljene. Sodišče prve stopnje je izvedlo vse predlagane dokaze. Tožena stranka pa je na podlagi dokazov, ki jih je predlagala in jih je sodišče izvedlo, dokazala, da je tožniku utemeljeno izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

15. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je tožnik ravnal skladno s Pravilnikom o postopku reševanja škod iz premoženjskih zavarovanj, po katerem si morajo delavci tožene stranke prizadevati, da so primeri rešeni na za stranke najbolj ugoden način. To je sicer logično, vendar pa morajo biti zavarovalni primeri rešeni na zakonsko dovoljen način, tako pa tožnik ni ravnal.

16. Prav tako pa je neutemeljena tudi pritožbena navedba, da tožniku tožena stranka ni omogočila dovolj časa za pripravo na zagovor. ZDR-1 v drugem odstavku 85. člena določa, da mora delodajalec delavca pisno seznaniti z očitanimi kršitvami in mu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od treh delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči. Tožena stranka je minimalni zakonsko določeni rok spoštovala, zato s tem, ko tožniku ni omogočila daljšega roka za pripravo zagovora, ni kršila zakonsko določenega minimalnega razumnega roka.

17. Ker je pritožbeno sodišče spoznalo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija in tudi ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člena ZPP). Presojalo je le pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP).

18. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 165. členu v zvezi s 154. členom ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje pritožbene stroške. Tožena stranka stroškov odgovora na pritožbo ni priglasila.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 211, 211/1, 215, 241.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.