VDSS Sodba Pdp 625/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2022-01-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Helena Papež (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Silva Donko

odškodninska odgovornost delodajalca - plačilo odškodnine - trpinčenje na delovnem mestu - nepremoženjska škoda - premoženjska škoda - izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev delovnih obveznosti z znaki kaznivega dejanja

Zmotno je stališče pritožbe, da že pravnomočna ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi utemeljuje obstoj odškodninske odgovornosti toženke iz tega naslova. Kot je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje, napake v postopku odpovedi same zase ne pomenijo protipravnega ravnanja delodajalca, pri čemer pa zloraba instituta izredne odpovedi ni bila ugotovljena (VIII Ips 263/2012).

Ne drži pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje zatrjevanih ravnanj trpinčenja ni presojalo kot celoto. To presojo je opravilo v 34. točki obrazložitve sodbe, v kateri je tudi pravilno zaključilo, da (zgolj) ugotovitve o vodenju postopkov zoper tožnika, četudi se je na koncu izkazalo, da ni storil nič nezakonitega, ne dajejo podlage za zaključek o trpinčenju tožnika na delovnem mestu.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnika, da mu je toženka dolžna plačati 220.976,29 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki od zneska 32.903,88 EUR tečejo od 1. 1. 2016 do plačila, od zneska 78.670,78 EUR od 1. 1. 2017 do plačila, od zneska 69.401,63 EUR od 1. 7. 2017 do plačila in od zneska 40.000,00 EUR od 8. 12. 2017 do plačila. Zavrnilo je tudi tožnikov stroškovni zahtevek in mu naložilo povračilo toženkinih stroškov postopka v višini 9.489,10 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Sodišču glede zavrnitve dokaznih predlogov za zaslišanje A. A., B. B. in C. C. očita kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da je neustrezno sklicevanje sodišča na 21. člen Zmed, saj ta ne določa, da se vira informacij ne sme razkriti. Za odločitev bi zadostovala potrditev novinarja, da je šlo za notranji vir pri toženki, na kar kaže tudi to, da so zaupne informacije prišle v medije, čeprav jih toženka uradno ni želela komentirati. Sodišče je na podlagi vsebine pisma C. C. tedanjemu predsedniku vlade zmotno zaključilo, da o delu preiskovalne komisije ne bi znal izpovedati. Nasprotuje tudi zavrnitvi dokaznega predloga za zaslišanje D. D., ki bi izpovedala o drugačnem načinu dela preiskovalne komisije, kot izhaja iz izpovedi njenih članov. Izvedba tega dokaza ne bi zavlekla spora. Tudi bi moralo sodišče tožnika v okviru materialno-procesnega vodstva pozvati, zakaj dokaza ni predlagal pravočasno. Sodišče je kršilo 14. točko drugega odstavka 339. člena ZPP, ker protipravnih ravnanj toženke ni obravnavalo kot celote. E. E. in F. F. zoper njega nista podala nobene prijave. To, da je bil kronološki potek dogodkov sestavljen na zahtevo toženke, dokazuje, da je šlo za usmerjeno ravnanje zoper tožnika. Sodišče ni ugotovilo, kako je bila preiskovalna komisija ustanovljena in kako so bili določeni njeni člani. Opozarja na izpoved G. G., da je preiskovalna komisija v tožnikovem primeru delovala brez sklepa uprave in da ga predsednik komisije z delom ni seznanjal. Nasprotuje dokazni oceni izpovedi H. H., I. I. in J. J. H. H. je še vedno zaposlena pri toženki, kot dolgoletna članica komisije je nedopustne metode preiskovanja očitno sprejela kot običajne. L. L. in M .M. nista neverodostojni priči že zato, ker sta bili v preteklosti preiskovani s strani toženke. Sodišče zmotno ni upoštevalo izpovedi N. N., da je bilo vzdušje na sestanku pred preiskovalno komisijo neprijetno, da je I. I. govoril odrezavo in da je bil prepričan o krivdi tožnika. M. M. je potrdila, da je bil tožnik po zagovoru prestrašen in da ji je rekel, da je bil na likvidacijski komisiji, iz izpovedi N. N. pa izhaja, da z očitki zoper njega pred sestankom ni bil seznanjen. Toženka ga na sestanku ni opozorila na pravico do zastopanju po odvetniku in na to, da ni dolžan ničesar povedati. M. M. in L .L. sta potrdili, da je toženka kršila domnevo nedolžnosti. Vsebina obvestila S. dokazuje, da so člani preiskovalne komisije vedeli, da je kotiranje obveznice na borzi ključno za uporabo 10. poglavja ZTFI. Sodišče se ni opredelilo do tega, da so N. N., G. G., L. L. in M. M. potrdili popolno podrejenost članov komisije njenemu predsedniku. Vztraja, da preiskovalna komisija postopka ni zaključila v razumnem roku. Člani komisije niso ravnali strokovno in vestno. Pomot je bilo preveč, ob potrebni skrbnosti bi kot pravni strokovnjaki morali vedeti, da tožnikovo ravnanje ni imelo znakov kaznivega dejanja iz 238. člena KZ-1. Na to jih je njegov pooblaščenec opozoril v zahtevi za odpravo kršitev pravic, I. I. pa je vseeno še pred prejemom mnenja S. zoper njega vložil ovadbo. Kot osumljenec je imel pravico seznaniti se z zaključki preiskovalne komisije. Ni res, da bi moral dokazati trpinčenje, saj je dokazno breme na delodajalcu. Toženka je zlorabila institut izredne odpovedi, zato je podana podlaga za njeno odškodninsko odgovornost. Ni pomembno, da je bila odpoved ugotovljena za nezakonito iz procesnih razlogov. Toženka ni ugodila njegovi prošnji za preložitev zagovora. Na sporočilu o bolniški odsotnosti je datum 18. 3. 2015, kar je neskladno z izjavo O. O., da je tožnik prošnjo za preložitev posredoval šele na dan predvidenega zagovora 20. 3. 2015. Iz izpovedi navedene izhaja, da je postopek odpovedi potekal po navodilih I. I., kar dokazuje, da tožnik s strani toženke ni bil deležen objektivne obravnave. Sodišče se ni opredelilo do izpovedi L. L., da druženje s starimi bančniki ni bilo priporočljivo, in do izpovedi M. M., da se sodelavci s tožnikom zaradi postopka pred komisijo niso želeli pogovarjati. Gre za protispisno ugotovitev, da toženka komunikacije zaposlenih s tožnikom ni preprečevala, saj iz izpovedi G. G. in L. L. izhaja nasprotno. Za razkritje zaupnih informacij medijem je lahko odgovorna le toženka. Oba sta potrdila, da je bil pri toženki ustaljen mehanizem posredovanja informacij medijem. Glede motivov toženke za vodenje postopkov zoper njega pritožbenemu sodišču predlaga zaslišanje P. P. Pritožbi prilaga tudi njegovo pisno izjavo z dne 12. 9. 2021, da je bil tožnik razrešen iz političnih razlogov po odredbi I. I.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v navedeni določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo pri zavrnitvi zahtevka že po temelju.

6. Tožnik je bil pri toženki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas kot strokovni sodelavec, na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas pa kot direktor Sektorja V. Glede obdobja od začetka oktobra 2014 do julija 2017 zahteva plačilo odškodnine v skupni višini 220.976,29 EUR, ker mu toženka ni zagotovila varstva pred trpinčenjem na delovnem mestu in ker ni varovala in spoštovala njegove osebnosti in dostojanstva. Poleg nepremoženjske škode v znesku 40.000,00 EUR zahteva tudi povračilo premoženjske škode v višini 180.976,29 EUR iz naslova izgube raznih bonitet, ki jih je užival kot delavec toženke (plačila premij za kolektivno nezgodno in prostovoljno zdravstveno zavarovanje, uporabe službenega telefona in službenega avtomobila itd.), ter izgubljenega zaslužka (in posledično prikrajšanja pri višini pokojnine), ker je bil zaradi ravnanj toženke do upokojitve praktično nezaposljiv.

7. Sodišče prve stopnje zaradi zavrnitve dokaznih predlogov za zaslišanje novinarjev in avtorjev člankov o tožniku, ki jih je predlagal glede potrditve vira neuradnih informacij o postopkih zoper njega, ni kršilo 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Neustrezno je sicer navedlo, da to ni bilo potrebno zato, ker so priče, ki so vodile postopke zoper tožnika, posredovanje informacij medijem zanikale. Takšno enostransko upoštevanje dejstev bi res utegnilo kazati na oblikovanje nedopustne vnaprejšnje dokazne ocene, vendar pa je ta lahko podana le, ko gre za raziskovanje pomembnih dejstev, za kar pa ni šlo. Sodišče se je sklicevalo tudi na drugi odstavek 21. člena Zmed, da urednik, novinar ali avtor prispevka vira informacij ni dolžan razkriti, razen v primerih, ko to določa kazenska zakonodaja, a tudi to ni odločilno za presojo (ne)potrebnega zaslišanja prič. Tožnik niti ni določno navedel, kdo od toženke naj bi sporne informacije posredoval medijem. Sicer pa tudi v primeru, če bi držalo, da je šlo za notranji vir pri toženki, to ne bi utemeljevalo zaključka o trpinčenju, ki predpostavlja niz nedopustnih ravnanj delodajalca zoper delavca, česar pa sodišče ni ugotovilo.

8. Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo tudi dokazni predlog za zaslišanje C. C., ki bi po navedbah tožnika izpovedal o metodah preiskovalne komisije, posegih v osebno integriteto delavcev toženke in njihovih pritožbah v zvezi s tem. Čeprav je tudi ta dokazni predlog delno zavrnilo z napačnim razlogovanjem na način vnaprejšnje dokazne ocene (da se je o metodah preiskovalne komisije prepričalo že na podlagi izpovedi drugih prič), je odločitev o nepotrebnosti izvedbe tega dokaza vendarle pravilna. Za presojo zahtevka je namreč bistveno le, kako je potekal postopek pred preiskovalno komisijo zoper tožnika (oziroma predvsem, ali ga je toženka res izkoristila za njegovo ponižanje in „politično likvidacijo“), ne pa, kako so potekali postopki zoper druge delavce, kar je pravilno poudarilo že sodišče prve stopnje. Iz enakega razloga je sodišče utemeljeno zavrnilo tudi dokazni predlog za zaslišanje nekdanje preiskovanke D. D., saj tožnik ni zatrjeval npr., da bi bila vključena v njegov postopek pred preiskovalno komisijo ali da bi bila neposredno seznanjena z okoliščinami tega postopka. Ker je to odločilno za zavrnitev dokaza, ni pomembno dodatno razlogovanje sodišča, da naj bi bil ta dokaz predlagan tudi prepozno, po prvem naroku za glavno obravnavo (286. člen ZPP). Posledično ni relevanten tožnikov očitek, da bi ga moralo sodišče v okviru materialno-procesnega vodstva pozvati k navedbi opravičljivih razlogov za zamudo.

9. Tožnik v pritožbi glede motivov toženke za vodenje postopkov zoper njega ponovno predlaga tudi zaslišanje nekdanjega člana uprave P. P., češ da je ta po zaključku zadeve na prvi stopnji zaključil z zdravljenjem in bi sedaj lahko pričal. Tožnik je dokazni predlog za zaslišanje te priče umaknil na zadnjem naroku za glavno obravnavo. Ni izpolnjen pogoj nekrivde iz prvega odstavka 337. člena ZPP. Tožnik je dokazni predlog umaknil ne le zato, ker „priče najverjetneje ne bomo dobili na sodišče“, ampak tudi zato, ker priča ''iz subjektivnih in objektivnih razlogov zelo verjetno (morebiti tudi zato, ker se ne bo spominjala) niti ne bo izpovedala“. Tožnik tudi glede pisne izjave P. P., ki jo je priložil k pritožbi, ne pojasni, zakaj je brez svoje krivde ni predložil že prej in je zato izjava že iz tega razloga neupoštevna.

10. Tožnikovi očitki o protipravnih ravnanjih toženke in trpinčenju se nanašajo predvsem na delovnopravne in kazenske postopke, ki jih je toženka vodila zoper njega zaradi vpisnice za oddajo naročila obveznic R. d. d. z oznako ... 2. 10. 2014. Čeprav je tožnik po klicu direktorja sektorja V. od nakupa odstopil, je toženka zoper njega zaradi suma nedovoljenega trgovanja z notranjimi informacijami najprej vodila interni postopek. Preiskovalna komisija je po sestanku s tožnikom 2. 12. 2014 v zaključnem poročilu z dne 17. 12. 2014 sprejela sklep, da se o sporni nameri tožnika obvesti S. Ta je v mnenju z dne 26. 2. 2015 opozorila, da informacije v gradivu za 57. in 58. sejo T. odbora predstavljajo notranje informacije, zato je komisija 3. 3. 2015 sprejela dopolnitev zaključnega poročila, v kateri je upravi predlagala proučitev možnosti sprožitve delovnopravnih postopkov zoper tožnika in vložitev dopolnitve kazenske ovadbe zoper njega na specializirano državno tožilstvo in Policijsko upravo Š. Toženka je nato tožniku zaradi sporne namere za nakup obveznic z oznako ... 27. 3. 2015 izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi in ga istočasno razrešila s funkcije vodilnega delavca. Delovno sodišče v Mariboru je s sodbo Pd 176/2015 z dne 2. 9. 2015 ugotovilo nezakonitost te odpovedi, saj je bila podana po poteku 30‑dnevnega roka iz drugega odstavka 109. člena ZDR-1. Nezakonitost odpovedi že iz takšnih, ne pa vsebinskih razlogov, je potrdilo tudi višje sodišče. Kazenska ovadba zoper tožnika je bila s strani pristojnega državnega tožilca zavržena.

11. Tožnik je tožbeni zahtevek utemeljeval z navedbami, da mu je toženka kljub vedenju, da njegova namera na nakup obveznic ... ni bila niti nedovoljena niti kazniva, očitala poskus trgovanja na podlagi notranjih informacij, in v zvezi s tem zoper njega naklepno in s škodljivimi nameni vodila postopek pred preiskovalno komisijo, postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in razrešitve s funkcije, sprožila kazenski pregon, posredovala zaupne informacije o teh postopkih medijem in mu preprečevala komunikacijo s sodelavci.

12. Po prvem odstavku 47. člena ZDR-1 je delodajalec dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev, in v ta namen sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev. Pritožba sodišču neutemeljeno očita zmotno uporabo tretjega odstavka 47. člena ZDR-1, po katerem je dokazno breme v primeru, če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prvim odstavkom tega člena, na strani delodajalca. To pravilo pride do izraza šele, ko so sporna ravnanja iz prvega odstavka 47. člena dokazana, tega pa sodišče ni ugotovilo. Po četrtem odstavku 7. člena ZDR-1 je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. V primeru nezagotavljanja varstva pred trpinčenjem je delodajalec delavcu po 8. členu ZDR-1 odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. Kot že nakazano, se pritožbeno sodišče strinja s sodiščem prve stopnje, ki je tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine pravilno zavrnilo že po temelju. Zaključilo je, da ravnanja toženke in njenih delavcev niso bila niti protipravna niti graje vredna ali očitno negativna in žaljiva, ter da je do ravnanj, ki jih je tožnik doživljal kot škodljiva, prišlo zgolj v posledici napake v presoji članov preiskovalne komisije, kar pa ne zadostuje za odškodninsko odgovornost toženke.

13. Tožnik v pritožbi navaja, da je njegov pooblaščenec toženko v zahtevi za odpravo kršitev pravic z dne 13. 2. 2015 opozoril, da njegovo ravnanje ni imelo znakov kaznivega dejanja zlorabe notranje informacije po 238. členu KZ‑1. Čeprav toženka temu ni sledila, to še ne utemeljuje zaključka o protipravnem ravnanju. Tudi komisija napačne odločitve ni sprejela namerno ali z željo škodovati tožniku. To je sodišče ugotovilo predvsem na podlagi izpovedi članic komisije H. H. in N. N., iz katerih izhaja, da o nedovoljenosti tožnikovega ravnanja kljub prizadevanjem za pridobitev pravih informacij nista bili prepričani, kar je bil tudi razlog za to, da je komisija pred sprejemom predlogov za upravo za mnenje zaprosila S. Četudi so po pridobitvi tega mnenja člani komisije zmotno kot ključno šteli opozorilo, da so informacije iz gradiva za 57. in 58. sejo T. odbora predstavljale notranje informacije (za presojo dovoljenosti tožnikovega ravnanja je bilo namreč v resnici odločilno drugo dejstvo, in sicer da sporne obveznice v času oddaje naročila še niso kotirale na borzi, kar izključuje uporabo 10. poglavja ZTFI o prepovedanih ravnanjih zlorabe trga), je preiskovalna komisija predloge upravi v dopolnitvi zaključnega poročila o sprožitvi delovnopravnih in kazenskih postopkih zoper tožnika vendarle sprejela v prepričanju, da njegovo ravnanje ni bilo dovoljeno. Nenazadnje pa očitki o neskrbnem ravnanju članov komisije za presojo odškodninske odgovornosti same toženke niti niso odločilni.

14. Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da E. E. (ki mu je svetoval umik sporne ponudbe za nakup obveznic) in F. F. zoper njega nista podala formalne prijave v obliki, ki je predpisana v 2. poglavju Pravilnika o prijavi in obravnavi sumov nedovoljenih ravnanj. To po pravilnem stališču sodišča prve stopnje ne pomeni, da Služba U. toženke ob zaznavi suma nedovoljenega ravnanja svojega delavca ni bila pristojna sprožiti ustreznega notranjega postopka, predvsem pa to ne daje podlage za zaključek, da je do uvedbe notranje preiskave prišlo zgolj z namenom škodovati tožniku. Enako velja za okoliščine, da je toženka pred uvedbo postopka zoper tožnika opravljala dodatne poizvedbe in E. E. in F. F. pozvala, da glede spornega nakupa obveznic pripravita kronološki potek dogodkov, saj je namen internega postopka ravno raziskanje vseh okoliščin domnevno nedovoljenega ravnanja delavca.

15. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da bi moralo natančneje ugotoviti, kako je bila v tožnikovem primeru ustanovljena preiskovalna komisija in kako so bili določeni njeni člani. Za zaključek o neutemeljenosti očitkov o usmerjenih ravnanjih zoper tožnika zadostujejo ugotovitve sodišča, da je bila preiskovalna komisija pri toženki ob zaznavi sumov nedovoljenih ravnanj že večkrat ustanovljena, da je bila podlaga za to v določilih internega pravilnika in da namen preiskovalne komisije v obravnavanem primeru ni bil v tem, da bi se tožnika šikaniralo, prizadelo njegovo dostojanstvo ali nanj vplivalo zastrašujoče. To so skladno potrdili predsednik komisije I. I. in njene članice H. H., N. N. in J. J. Pritožba neutemeljeno opozarja, da je H. H. še vedno zaposlena pri toženki in da je bila kot dolgoletna članica komisije podrejena njenemu predsedniku. To nista edini okoliščini, ki vplivata na oblikovanje dokazne ocene, sodišče prve stopnje pa je tudi že samo pojasnilo, da je priči verjelo, ker je njena izpoved jasna, natančna in prepričljiva, skladna z izpovedmi drugih članov komisije. Ustrezno je upoštevalo tudi izpoved I. I. Čeprav se ta po pravilnem zatrjevanju pritožbe večine podrobnosti postopka ni več spominjal, je sodišče prve stopnje pravilno poudarilo, da so H. H., N. N. in J. J. potrdile njegovo izpoved o povsem običajnem postopku v skladu z določili Pravilnika. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe o popolni podrejenosti članic komisije njenemu predsedniku. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi H. H. in N. N. pravilno zaključilo, da sta v postopku aktivno sodelovali in končne odločitve sprejemali samostojno. Tudi ne drži pritožbeni očitek, da je bila dopolnitev zaključnega poročila pripravljena zgolj po nareku I. I. To poročilo je bilo rezultat sestanka vseh članov komisije, pri čemer J. J. ni bilo diktirano, kaj naj napiše v to dopolnitev.

16. Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da pred sestankom pred komisijo z očitki zoper njega ni bil seznanjen. Tudi N. N., ki jo v tej zvezi omenja, je v izpovedi potrdila, da je tožnik vedel, kaj bo tema pogovora na sestanku, to pa poleg izpovedi H. H. in I. I. potrjuje tudi zapis v vabilu na sestanek, da bo predmet obravnave „trgovanje na podlagi notranjih informacij“.

17. Tožnik navaja, da je preiskovalna komisija na sestanku 2. 12. 2014 kršila njegovo domnevo nedolžnosti, ker ga je predsednik že na začetku opozoril, da sporno ravnanje predstavlja kaznivo dejanje. Vendar pa takšnega opozorila na sestanku, ki je bil sklican izključno zaradi suma nedovoljenega ravnanja, ni šteti kot ravnanja trpinčenja. Na očitek tožnika, da ga toženka v postopku pred preiskovalno komisijo ni posebej poučila o tem, da lahko za sodelovanje v postopku pooblasti odvetnika, je sodišče prve stopnje pravilno odgovorilo, da takšna obveznost delodajalca ni določena niti v internih aktih toženke niti v ZDR-1. Ne drži niti pritožbena navedba, da komisija tožnika ni opozorila na to, da na vprašanja, če tega ne želi, ni dolžan odgovoriti, saj takšno opozorilo izhaja že iz zapisnika sestanka, ki ga je tožnik podpisal in nanj ni imel pripomb.

18. Tožnik v pritožbi tudi navaja, da se je na tem sestanku počutil prestrašeno, kar da je potrdila članica komisije N. N. Tovrstni zagovori so običajno neprijetni in zastrašujoči za preiskovance, N. N. pa je kot napad na tožnika štela predvsem prej omenjeno opozorilo predsednika. Pritožba neutemeljeno opozarja tudi na izpoved M. M., da je bil tožnik po sestanku na robu joka, prestrašen in bled, da ji je rekel, da je bil na likvidacijski komisiji in da so ga zasliševali, kot da je na policiji. Sodišče prve stopnje je verjelo tožniku, da je bilo ozračje na sestanku napeto in da je postopek dojemal kot izrazito krivičnega, kar pa upoštevaje ugotovitve sodišča, da se je predsednik komisije do njega vedel korektno, da ni bil aroganten ali žaljiv niti ni povzdignil glasu, ne daje podlage za zaključek o očitno negativnem ali graje vrednem ravnanju.

19. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje na izpovedi L. L. in G. G. Priči, ki sta zaradi preteklih ravnanj toženke zoper njiju osebno prizadeti, sta namreč izpovedali predvsem o dogodkih in (domnevno nezakonitih) metodah v njunih postopkih pred preiskovalno komisijo, kar sta posploševali na tožnikov primer, čeprav okoliščin v zvezi z njegovim primerom osebno nista zaznali.

20. Pritožba zgolj pavšalno izpodbija pravilne ugotovitve sodišča, da je postopek pred komisijo tekel brez zavlačevanja in bil zaključen v razumnem roku. Tožnik v pritožbi neutemeljeno opozarja, da ga preiskovalna komisija ni obvestila o zaključnih ugotovitvah, čeprav je to zahteval. Po pravilni presoji sodišča zahteve tožnikovega pooblaščenca v dopisu z dne 3. 3. 2015 za potrditev ustavitve postopka preiskovanja ni mogoče šteti kot zahteve po seznanitvi z zaključnimi ugotovitvami preiskovalne komisije - skladno z določili Pravilnika in ustaljeno prakso pri toženki se osumljenega o teh zaključkih obvesti le v primeru, da je sum nedovoljenega ravnanja ovržen, kar pa v tožnikovem primeru ni bil.

21. Pritožba neutemeljeno vztraja, da toženka ni ugodila tožnikovi prošnji za preložitev zagovora v postopku odpovedi. Sodišče prve stopnje te odločitve toženke glede na kratke zakonske roke za izvedbo postopka odpovedi in ugotovitev, da je tožnik prošnjo v zvezi s tem podal šele na dan predvidenega zagovora (20. 3. 2015), pravilno ni štelo kot graje vredne. To, da je na tožnikovem sporočilu o bolniški odsotnosti naveden datum 18. 3. 2015, samo po sebi ne dokazuje, da je bila prošnja že takrat posredovana toženki, za kar se zavzema pritožba.

22. Sodišče prve stopnje je na podlagi ugotovitev, da je v tovrstnih primerih (ko se očitki v odpovedi nanašajo na ugotovitve komisije) sodelovanje predsednika komisije v delovnopravnih postopkih običajno, da je O. O. tudi v primerih odpovedi drugim delavcem navodila vedno prejemala od nadrejenega I. I. in da je končno odločitev o podaji odpovedi tožniku sprejela uprava, pravilno zaključilo, da sodelovanje I. I. v postopku odpovedi tožniku ne potrjuje očitkov o pristranskem postopku odpovedi in posledično o protipravnem ravnanju toženke.

23. Zmotno je stališče pritožbe, da že pravnomočna ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi utemeljuje obstoj odškodninske odgovornosti toženke iz tega naslova. Kot je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje, napake v postopku odpovedi same zase ne pomenijo protipravnega ravnanja delodajalca, pri čemer pa zloraba instituta izredne odpovedi ni bila ugotovljena (VIII Ips 263/2012).

24. Pritožba neutemeljeno navaja, da je bila vložitev kazenske ovadbe zoper tožnika zlonamerna, češ da se je I. I. kot doktor kazenskopravnih znanosti gotovo zavedal, da tožnikovo ravnanje ni kaznivo. Gre za domnevo, ki je ugotovitve sodišča ne potrjujejo. Vložitev kazenske ovadbe z dopolnitvijo je bila posledica ugotovitev vseh članov preiskovalne komisije in mnenja S., odločitev o tem pa je sprejela uprava toženke in ne I. I. osebno. Ker je vložitev kazenske ovadbe v primerih obravnave suma storitve kaznivega dejanja pri toženki običajna (in tožnikov primer ni bil osamljen), pritožbeno sodišče zavrača tudi pritožbene trditve, da je predstavljala povračilni ukrep toženke na tožnikovo zahtevo za odpravo kršitev pravic.

25. Po pravilni presoji sodišča prve stopnje toženki ni mogoče očitati trpinčenja v zvezi z očitki, ki se nanašajo na odsotno komunikacijo s strani sodelavcev in slabo klimo v delovnem okolju. Pritožba se sklicuje na posplošeno izpoved G. G. in L. L., da stiki oziroma druženja s preiskovanci pri toženki niso bila zaželena, sodišče prve stopnje pa je pravilno štelo kot bistveno, da sta priči H. H. in K. K. zanikali, da bi jima kdo prepovedal komunikacijo konkretno s tožnikom. Zaključek sodišča, da toženka komunikacije zaposlenih s tožnikom ni preprečevala, torej ni protispisen. Tudi ne drži, da se ni opredelilo do izpovedi M. M. o tem, da se sodelavci s tožnikom zaradi postopka pred komisijo niso želeli pogovarjati. Sodišče prve stopnje je to izpoved povzelo v 31. točki obrazložitve sodbe, kot ključno pa štelo njeno nadaljnjo pojasnilo, da je šlo bolj za pogovore med zaposlenimi in da ji ni znano, da bi toženka v zvezi s tem sprejela kakšna formalna navodila. Sodišče je ob tem izpostavilo še to, da ker tožnik toženke o odsotni komunikaciji s strani sodelavcev ni seznanil, toženki ni mogoče očitati opustitve dolžnih ravnanj v zvezi z zagotavljanjem okolja, v katerem takšnim ravnanjem ne bi bil podvržen.

26. Tožnik neutemeljeno vztraja, da je bila za razkritje informacij glede postopkov zoper njega medijem lahko odgovorna le toženka. Kot že obrazloženo, navedeno, tudi če bi bilo ugotovljeno, samo po sebi ne bi zadostovalo za zaključek o trpinčenju, poleg tega gre za tožnikovo domnevo, ki je določno ne pojasni. Priče H. H., I. I., K. K. in J. J. so izrecno zanikale, da bi informacije o tožniku posredovali medijem. To je, kljub splošnim pojasnilom o ustaljenem mehanizmu „uhajanja“ informacij pri toženki, zanikal tudi G. G. Pritožba zaključku sodišča, da novinarja o spornih informacijah nista bila seznanjena s strani notranjega vira pri toženki, neutemeljeno nasprotuje tudi s sklicevanjem na izpoved L. L., ki je o tem, da je bila za razkritje informacij kriva uprava, sklepala le na podlagi svojega primera.

27. Ne drži pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje zatrjevanih ravnanj trpinčenja ni presojalo kot celoto. To presojo je opravilo v 34. točki obrazložitve sodbe, v kateri je tudi pravilno zaključilo, da (zgolj) ugotovitve o vodenju postopkov zoper tožnika, četudi se je na koncu izkazalo, da ni storil nič nezakonitega, ne dajejo podlage za zaključek o trpinčenju tožnika na delovnem mestu.

28. Ker s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani in tudi niso podani razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).

29. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154., 155. in 165. člena ZPP).

Zakon o medijih (2001) - ZMed  - člen 21, 21/2.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 286.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 7, 7/4, 8, 47, 47/1, 47/3, 109, 109/2.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 238.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.