VDSS Sodba Pdp 615/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-12-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Klavdija Ana Magič (preds.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

DELOVNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

odškodninska odgovornost delodajalca - plačilo odškodnine - višina odškodnine - izvedenec - nepremoženjska škoda - premoženjska škoda

Tožnik je v škodnem dogodku dne 6. 1. 2015 utrpel nepremaknjen zlom oddaljenega (končnega) dela leve mečnice (zlom zunanjega gležnja) v višini stika med mečnico in golenico na oddaljenem delu in manjši hrustančno-kostni odlomek valjastega dela skočnice na notranji (medialni) strani. Sodišče prve stopnje mu je priznalo denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo, kot jo ureja prvi odstavek 179. člena OZ, in sicer v višini 5.500,00 EUR za telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem ter 1.000,00 EUR za strah. Pritožba se neutemeljeno zavzema za zvišanje odškodnine.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, da tožniku plača odškodnino v višini 4.912,02 EUR z zakonskimi zamudnimi obresti od 4.225,00 EUR od 8. 1. 2018 do plačila, od 637,00 EUR od 6. 1. 2015 do plačila in od 50,02 EUR od 3. 1. 2018 do plačila (točka I izreka). V presežku, za 38.124,86 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi je zahtevek zavrnilo (točka II izreka). Tožniku je naložilo, da toženki plača pravdne stroške v višini 1.969,90 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila (točka III izreka), stranskemu intervenientu pa v višini 42,72 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila (točka IV izreka). Toženki je naložilo, da za tožnika na račun sodišča plača pravdne stroške v višini 219,07 EUR in 90,38 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila (točka V izreka).

2. Zoper odločitev o zavrnitvi zahtevka v višini 23.061,95 EUR in pravdnih stroških (delno točka II izreka, točke III, IV in V izreka sodbe) se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik. Navaja, da mu je sodišče prve stopnje prisodilo prenizko odškodnino glede na poškodbo, ki jo je utrpel, in posledice te poškodbe. Izvedlo je dokaz s sodnim izvedencem medicinske stroke – travmatologom A.A., čeprav bi na vprašanja, ki se nanašajo na vzročno zvezo med škodnim dogodkom in pretrganjem ahilove tetive, lahko odgovoril le ortoped. Travmatolog nima zahtevanega strokovnega znanja. Sodni izvedenec v izvedenskem mnenju sploh ni pojasnil, zakaj izključuje nastanek te poškodbe v škodnem dogodku. Da lahko zaradi zdrsa pride do pretrganja ahilove tetive, potrjuje strokovni članek z naslovom Ruptura ahilove tetive 1. del B.B. in sodba Višjega sodišča v Celju Cp 458/2016. S tem ko sodišče prve stopnje ni ponovilo dokaza s sodnim izvedencem, je storilo bistveno kršitev določb postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 254. členom ZPP, ki je vplivala na zakonitost sodbe. Dejansko stanje je nepravilno ugotovilo. Tožnik je v škodnem dogodku utrpel pretrganje ahilove tetive, kar bi narekovalo višjo odškodnino za nepremoženjsko škodo. Neupoštevaje navedeno, je prisojeni znesek sodišča prve stopnje bistveno prenizek glede na pretrpljene telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem ter strah. Tožnik je izpovedal, da je trpel neznosne bolečine in da so bolečine še prisotne, česar sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Neutemeljeno mu ni priznalo odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti in skaženosti. Tožnik v posledici zloma gležnja težje hodi po neravnem terenu, po stopnicah, ima težave pri skokih, počepih in drugih obremenitvah leve noge. Splošno znano dejstvo je, da zlom pusti določene posledice. V podobnih primerih zloma zunanjega dela gležnja je bila v sodni praksi prisojena bistveno višja odškodnina kot pri tožniku (prim. odločbe VS RS II Ips 332/2002, II Ips 264/2009, II Ips 727/2004; približno 12 do 14 plač). Sodišče prve stopnje neutemeljeno ni upoštevalo tožnikovih navedb o potrebi po tuji pomoči. Tožnik je bil od 6. 1. 2015 do 28. 2. 2015 in od 6. 2. 2017 do 30. 3. 2017 popolnoma odvisen od tuje pomoči. Pomoč je rabil po štiri ure dnevno. Nudila mu jo je predvsem njegova žena. Sodišče prve stopnje je v tem delu nekritično sledilo izvedenskemu mnenju. Do navedb tožnika se ni opredelilo. V obrazložitvi sodbe ni navedlo razlogov o bistvenih dejstvih. Podana je bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Do odškodnine iz naslova potnih stroškov je upravičen za vseh 2.424 kilometrov, ne le za čas do konca marca 2015. Sodišče prve stopnje je zmotno odločilo o pravdnih stroških, ker uspeha strank ni vrednotilo ločeno po temelju in po višini (prim. odločbe VSL II Cp 1770/2014, II Cp 1972/2015, II Cp 2980/2009, II Cp 1308/2020). Tožnik pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni, tako da zahtevku ugodi, oziroma podredno ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbe.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka tožnikove navedbe. Navaja, da nobeden izmed uveljavljenih pritožbenih razlogov ni podan. Sodišče prve stopnje je sprejelo pravilno odločitev o delni neutemeljenosti tožnikovega zahtevka. Utemeljeno je zavrnilo tožnikov predlog za ponovitev dokazovanja z drugim sodnim izvedencem, saj je izvedensko mnenje sodnega izvedenca medicinske stroke – travmatologa A.A. strokovno, popolno in pravilno. Sodni izvedenec je argumentirano pojasnil, zakaj tožnik v škodnem dogodku dne 6. 1. 2015 ni utrpel pretrganja ahilove tetive. Utrpel je nepremaknjen zlom oddaljenega (končnega) dela leve mečnice (zlom zunanjega gležnja) v višini stika med mečnico in golenico na oddaljenem delu in manjši hrustančno-kostni odlomek valjastega dela skočnice na notranji (medialni) strani. Poškodba se je povsem pozdravila že do 10. 3. 2015, ko je bil pri tožniku zaključen bolniški stalež. Trajnih posledic poškodba ni pustila. Sodišče prve stopnje je tožniku prisodilo ustrezno denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo. Enako velja za premoženjsko škodo za potne stroške in tujo pomoč, pri kateri je sodišče prve stopnje upoštevalo ves čas, ko je imel tožnik imobilizirano nogo. Toženka pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi. V skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, niti kršitev, ki ju uveljavlja pritožba. Na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje je sprejelo materialnopravno utemeljeno odločitev. Svojo odločitev je ustrezno utemeljilo; navedlo je razloge o vseh za odločitev bistvenih dejstvih, tudi glede odločitve o delni neutemeljenosti zahtevka iz naslova premoženjske škode za tujo pomoč. Bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.

6. Sodišče izvede dokaz z izvedencem, če je za ugotovitev ali za razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim ne razpolaga (243. člen ZPP). Upoštevaje navedeno je sodišče prve stopnje izvedlo dokaz s sodnim izvedencem medicinske stroke – travmatologom, ki ga je predlagal tožnik. Sodni izvedenec A.A. je podal izvedensko mnenje tako pisno kot ustno. Pritožbeno sodišče pritrjuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je izvedensko mnenje jasno, popolno in skladno s predloženo medicinsko dokumentacijo. Ker ni nobenih nasprotij in pomanjkljivosti, ni podlage, da bi se zahtevalo mnenje drugega izvedenca. Sodni izvedenec medicinske stroke – travmatolog ima strokovno znanje, ki je potrebno v tem sporu; kot je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo iz njegove izpovedi, sodi zdravljenje poškodb ahilove tetive na področje travmatologije, zdravljenje bolezni in posledic poškodb pa na področje ortopedije. Bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 254. členom ZPP, ki bi vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe, ni podana.

7. Sodni izvedenec A.A. je v pisnem izvedenskem mnenju jasno navedel, da pretrganje ahilove tetive ni nastalo v škodnem dogodku dne 6. 1. 2015, ampak kasneje, dne 20. 3. 2015. Ko je bil zaslišan, je svojo ugotovitev pojasnil, in sicer je prepričljivo izpovedal, da ob zdrsu, kot je bil pri tožniku, takšna poškodba ne nastane; poudaril je, da tožnik, če bi bila pretrgana ahilova tetiva, v februarju 2015 ne bi hodil brez težav in ne bi bil z dnem 10. 3. 2015 zaključen bolniški stalež; tožnik v tem času bolečin ni omenjal. Tožnik v pritožbi neutemeljeno izpostavlja strokovni članek z naslovom Ruptura ahilove tetive 1. del B.B. in sodbo Višjega sodišča v Celju Cp 458/2016. V tem sporu ni bistveno, na kakšen način lahko pride do pretrganja ahilove tetive na splošno, ampak je bistveno, ali je tožnik to poškodbo utrpel v škodnem dogodku dne 6. 1. 2015. Da bi jo, ne izhaja iz izvedenih dokazov, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje.

8. Tožnik je v škodnem dogodku dne 6. 1. 2015 utrpel nepremaknjen zlom oddaljenega (končnega) dela leve mečnice (zlom zunanjega gležnja) v višini stika med mečnico in golenico na oddaljenem delu in manjši hrustančno-kostni odlomek valjastega dela skočnice na notranji (medialni) strani. Sodišče prve stopnje mu je priznalo denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo, kot jo ureja prvi odstavek 179. člena Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.), in sicer v višini 5.500,00 EUR za telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem ter 1.000,00 EUR za strah. Pritožba se neutemeljeno zavzema za zvišanje odškodnine. Priznana odškodnina v skupni višini 6.500,00 EUR oziroma 5,2 povprečni neto plači na zaposlenega v Republiki Sloveniji ne odstopa od primerov sodne prakse (odločbi VS RS II Ips 385/2003, II Ips 526/2008).

9. Sodišče prve stopnje je pri ugotavljanju telesnih bolečin upoštevalo tako izvedensko mnenje kot izpoved tožnika, ki je bolečine zaznal kot neznosne. Pravilno je ugotovilo, da je tožnik občasne hude bolečine trpel en dan, stalne srednje hude bolečine dva do tri dni, občasne srednje hude bolečine tri tedne, stalne lahke bolečine dva tedna in občasne lahke bolečine dvanajst tednov. Trajnih bolečin zaradi posledic škodnega dogodka z dne 6. 1. 2015 nima (morebitne bolečine, ki jih trpi, so posledica druge poškodbe). Tožnik je opravil štiri preglede pri kirurgu v Splošni bolnišnici C., štiri preglede pri izbranem zdravniku, prestal je ionizirajoče sevanje ob rentgenskih preiskavah, jemal je zdravila proti bolečinam, hlajenje predela levega gležnja, vaje za izboljšanje gibljivosti levega gležnja, vaje v vodi, sedemdnevno nošenje dokolenske mavčeve longete in pettedensko nošenje dokolenskega hodilnega mavca, uporabo bergel pri hoji. Glede strahu je sodišče prve st0pnje ugotovilo, čemur pritožba niti ne oporeka, da je tožnik trpel kratek hud primarni strah, občasen hud sekundarni strah je trpel en dan, občasen srednje hud strah tri mesece, stalen lažji strah dva tedna in občasen lažji strah osem mesecev.

10. Primeri, ki jih izpostavlja pritožba, ne potrjujejo tožnikovih navedb o bistveno prenizki odškodnini. V vseh treh zadevah je bila oškodovancu priznana še odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti; iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem ter strahu pa je bilo priznano 7,1 plača (II Ips 332/2006), 8 plač (II Ips 264/2009) in 6 plač (II Ips 727/2004); v zadnjih dveh zadevah so bile nevšečnosti med zdravljenjem bolj intenzivne kot pri tožniku, saj je bil oškodovanec hospitaliziran.

11. Sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno ni priznalo odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, saj je pravilno, predvsem na podlagi izvedenskega mnenja sodnega izvedenca A.A. ugotovilo, da poškodba z dne 6. 1. 2015 ni pustila trajnih posledic, ne v anatomskem ne v funkcionalnem smislu. Kot je pojasnil sodni izvedenec, pri takšni poškodbi teh niti ni pričakovati. Pritožbene navedbe, da je splošno znano dejstvo, da vsak zlom pusti posledice, so neutemeljene. Prav tako neutemeljene so navedbe, da tožnik težje hodi po neravnem terenu, po stopnicah, ima težave pri skokih, počepih in drugih obremenitvah leve noge, saj te niso povezane s škodnim dogodkom, kot je pravilno utemeljilo že sodišče prve stopnje. Iz istega razloga, ker spremenjena oblika gležnja pri tožniku ni povezana s škodnim dogodkom dne 6. 1. 2015 (ampak kasnejšim pretrganjem ahilove tetive), je pravilno presodilo, da tožniku ne pripada odškodnina za duševne bolečine zaradi skaženosti.

12. Sodišče prve stopnje je pri odločitvi o utemeljenosti zahtevka iz naslova premoženjske škode upoštevalo tako izpoved tožnika in njegove žene D.D., zaslišane kot priče, kot izvedensko mnenje sodnega izvedenca A.A.. Za tujo pomoč mu je priznalo odškodnino za sedem tednov p0 štiri ure dnevno, za potne stroške pa poti na štiri preglede v Splošni bolnišnici C. in štiri preglede pri izbranemu zdravniku. Višje odškodnine mu utemeljeno ni priznalo, saj so nadaljnja tuja pomoč (v letu 2017) in višji potni stroški povezani z zdravljenjem pretrganja ahilove tetive, torej zdravljenjem poškodbe, ki je tožnik ni utrpel v škodnem dogodku.

13. Glede stroškov postopka si tožnik v pritožbi neutemeljeno prizadeva, da bi sodišče prve stopnje ločeno upoštevalo uspeh po temelju in po višini. Vsak dajatveni zahtevek ima svojo podlago oziroma temelj, zato ni razlogov za ločeno vrednotenje uspeha (po temelju in po višini) v pravdah zaradi plačila odškodnine (sodba VS RS II Ips 563/2008). Tožnik se v pritožbi neutemeljeno sklicuje na posamezne odločitve Višjega sodišča v Ljubljani, saj je ta sodna praksa v delovnih sporih presežena (odločbe VDSS Pdp 821/2010, Pdp 487/2010, Pdp 76/2014, Pdp 329/2015, Pdp 108/2021, Pdp 141/2021).

14. Ker niso podani uveljavljeni pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

15. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Tožnik, ki s pritožbo ni uspel, po načelu uspeha (154. člen ZPP) sam krije svoje stroške. Toženka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ki ni bistveno pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in se ne šteje za pravdo potreben strošek (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 243.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen  179, 179/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.