VDSS Sodba Pdp 112/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-05-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Sonja Pucko Furman

obstoj delovnega razmerja - odškodninska odgovornost delavca - ničnost

Civilnopravna pogodba, sklenjena med pravdnimi strankami, ni ovira za ugotavljanje obstoja delovnega razmerja toženke pri tožeči stranki in posledično za ugotovitev delovnega razmerja, če so izkazani vsi elementi iz 4. člena ZDR (prostovoljna vključitev delavca v organiziran delovni proces delodajalca in opravljanje dela za plačilo, osebno in nepretrgano, po navodilih in pod nadzorom delodajalca).

ZDR v 11. členu določa, da se pri določanju posledic ničnosti in izpodbojnosti pogodbe o zaposlitvi uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če zakon ne določa drugače. OZ pa v prvem odstavku 86. člena določa, da je pogodba, ki nasprotuje ustavi, prisilnimi predpisom ali moralnim načelom nična, če namen kršenega predpisa ne odkazuje na drugo sankcijo ali če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega. Glede na ugotovitev, da je utemeljen toženčev ugovor o ničnosti poroštvene pogodbe - pogodbe o vodenju lokala in garanciji (1024. člen OZ), s katero je bila določena njegova solidarna obveznost za dolgove toženke, je pravilna tudi presoja sodišča prve stopnje, da solidarna odškodninska odgovornost toženca na tej podlagi ni podana.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo obstoj denarne terjatve tožeče stranke do toženke v višini 4.427,95 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 4. 2012 dalje do plačila. V presežku, tj. do vtoževanega zneska v višini 13.938,03 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, je ugotovitev obstoja denarne terjatve tožeče stranke do toženke zavrnilo kot neutemeljeno (I. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek, s katerim je tožeča stranka uveljavljala ugotovitev obstoja denarne terjatve tožeče stranke do toženca v višini 13.938,03 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska 6.993,95 EUR od 1. 4. 2012 dalje do plačila, od zneska 268,40 EUR od 26. 2. 2015 dalje do plačila in od zneska 6.675,68 EUR od 1. 4. 2012 dalje do plačila (II. točka izreka). Odločilo je, da tožeča stranka sama krije svoje stroške postopka (III. točka izreka), toženki pa je dolžna povrniti stroške postopka v znesku 384,07 EUR v roku 15 dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zamude do plačila (IV. točka izreka) in tožencu v znesku 1.567,03 EUR v roku 15 dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zamude do plačila (V. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe in odločitev o stroških postopka se pritožuje tožeča stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, da se pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da se tožbenemu zahtevku ugodi, tožencema pa naloži v plačilo stroške postopka na prvi in drugi stopnji. Navaja, da pogodba o vodenju lokala in garanciji, ki so jo sklenile stranke postopka, ni nična. S pogodbo o vodenju lokala in garanciji se je toženka zavezala sama voditi obratovanje lokala A.. S pogodbo si je zagotovila delavce po lastni izbiri, saj je tožeči stranki sama predlagala osebe, s katerimi naj se sklene pogodba o zaposlitvi, oziroma je sama izbirala in naročala delo preko študentskega servisa. Zaključek sodišča prve stopnje, da se je s pogodbo o vodenju lokala in garanciji zaobšlo kogentna delovnopravna pravila, je napačen. Vztraja, da je imela toženka popolni nadzor nad poslovanjem lokala, vodenja lokala pa ni zanikala. To izhaja tudi iz izpovedi toženkine hčerke in B.B.. Dejstvo, da je toženka dajala soglasje k zaposlitvam, izhaja iz dokumenta z dne 22. 11. 2011. Poleg tega je toženka sama sestavljala jedilnik, organizirala nabavo blaga, skrbela za organizacijo kuhinje in strežbe v lokalu, izdajo računov ter za polaganje gotovine na račun. Ta dejstva kažejo, da je toženka opravljala delo poslovodje lokala, četudi ni bila direktorica družbe. Nadalje navaja, da toženka ni zanikala, da je pobirala ves gotovinski inkaso poslovanja lokala in ga porabila bodisi za nakupe hrane in pijače ali ga polagala na TRR tožeče stranke. Priznala je tudi, da je vse račune dostavljala računovodkinji C.C.. Tudi iz listin v spisu izhaja, da je toženka podpisovala listine, iz katerih je razvidno, da je prejemala računovodsko dokumentacijo. Nadalje navaja, da toženka ni predložila nobene listine, s katero bi v času izvajanja pogodbe opozorila na kakršno koli oviranje pri vodenju lokala. Poleg tega ni znala pojasniti, na kakšen način ji je B.B. onemogočal vodenje lokala. Dejstvo, da je toženka denar za poslovanje prejemala od B.B. in ni mogla prosto razpolagati z denarnimi sredstvi na TRR tožeče stranke, ne pomeni odvisnosti oziroma podrejenosti v smislu delovnega razmerja. Sodišču prve stopnje očita pristransko obravnavo, ker je določena dejstva popolnoma prezrlo, in sicer da je toženka samostojno vodila poslovanje lokala, da v času izvajanja pogodbe ni reklamirala ovir pri poslovanju ali sprejemanju odločitev ter da je imela na razpolago zadostna finančna sredstva za obratovanje. Navaja, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo ničnost pogodbe o vodenju lokala in garanciji. Poudarja, da je bila pogodba sklenjena z namenom, da bo toženka po treh mesecih prevzela lastništvo nad tožečo stranko in tudi zato, ker toženec ni bil finančno sposoben najeti lokala. Tudi v primeru opravljanja dela po pogodbi o zaposlitvi ima pogodba o vodenju lokala in garanciji ustrezen civilnopravni učinek v tem, da so z njo lahko dogovorjene dodatne pravice in obveznosti. Toženka je bila po civilnopravni pogodbi odgovorna za pozitivno poslovanje gostinskega lokala in je bila udeležena na dobičku ter izgubi. Poleg tega ni bila navadna delavka, ampak delavka s posebnimi pooblastili in odgovornostmi in je bila zato posledično dogovorjena participacija na dobičku. Sodišče ni upoštevalo, da je B.B. nastopal dobronamerno, da je imel kot direktor minimalno plačo in da zadnje tri mesece ni prejel plačila. Prezrlo je mesečne bilance uspeha, ki jih je izdelala C.C., iz katerih je razvidna izguba pri poslovanju. Sodišče prve stopnje je nepravilno zavrnilo dokazni predlog po postavitvi sodnega izvedenca finančne stroke, ki bi potrdil njene navedbe. S tem je kršilo kontradiktornost postopka, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Priglaša stroške pritožbe.

3. Toženca sta podala odgovor na pritožbo tožeče stranke, v katerem prerekata pritožbene navedbe in predlagata zavrnitev pritožbe kot neutemeljene.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah zatrjevanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ne tistih, na katere se pazi po uradni dolžnosti. Pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev ter sprejelo materialno pravno pravilno odločitev.

6. Sodišče prve stopnje ni storilo absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker v postopku ni izvedlo dokaza s postavitvijo izvedenca finančne stroke v zvezi z ugotavljanjem višine izgube iz poslovanja v letih 2011 in 2012. Glede na to, da je ugotovilo, da zahtevek iz naslova izgube pri poslovanju tožeče stranke ni utemeljen že zato, ker niso izpolnjene ostale predpostavke odškodninske odgovornosti toženke, utemeljeno ni izvedlo dokazov v zvezi z ugotavljanjem škode. To pa pomeni, da tožeči stranki zaradi neizvedbe tega dokaza, ob hkratni možnosti predlaganja drugih dokazov, ki jih je sodišče prve stopnje tudi izvedlo, ni bilo onemogočeno dokazovanje in ni bila kršena kontradiktornost postopka.

7. Tožeča stranka od tožencev uveljavlja solidarno plačilo škode iz več naslovov, in sicer iz naslova izgube pri poslovanju v letih 2011 in 2012, iz naslova dodatne izgube na podlagi sodbe na podlagi pripoznave Delovnega sodišča v Mariboru, opr. št. Pd 245/2016, iz naslova kaznivega dejanja poneverbe po prvem odstavku 209. člena KZ in iz naslova stroškov, ki jih je imela v zvezi z vložitvijo kazenske ovadbe zoper toženko. Zatrjuje, da toženca odgovarjata za obveznosti na podlagi sklenjene pogodbe o vodenju lokala in garanciji, in sicer toženka kot nosilka posla, toženec pa kot solidarni porok.

8. Sodišče prve stopnje je zahtevke v pretežnem delu zavrnilo (razen zahtevka za povračilo škode iz naslova kaznivega dejanja poneverbe po prvem odstavku 209. člena KZ, ki mu je ugodilo, pritožba zoper ta del pa ni bila vložena). Po dokazni oceni izvedenih dokazov je ugotovilo, da so v spornem obdobju, ko sta tožeča stranka in toženka njuno razmerje uredili s pogodbo o vodenju lokala in garanciji in hkrati s pogodbo o zaposlitvi za določen čas za obdobje od 1. 3. 2012 do 31. 3. 2012, ves čas obstajali vsi elementi delovnega razmerja toženke pri tožeči stranki. Toženka kot delavka ni bila odgovorna za pozitivno poslovanje tožeče stranke, zato tožeča stranka iz tega naslova od nje ne more zahtevati povračila škode. Pritožbeno sodišče soglaša z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje.

9. Tožeča stranka v pritožbi neutemeljeno vztraja pri odškodninski odgovornosti toženke za vtoževane terjatve na podlagi sklenjene pogodbo o vodenju lokala in garanciji, ki so jo stranke tega spora in B.B. (bivši direktor tožeče stranke) sklenili 14. 1. 2011 v obliki neposredno izvršljivega notarskega zapisa in po kateri se je toženka kot nosilka posla zavezala voditi obratovanje lokala A.. Kot izhaja iz sklenjene pogodbe se je toženka k temu zavezala na način, da bo odgovorna za organizacijo dela, kuhinje, strežbe, nabavo surovin, zagotavljanje varnosti pri delu in varnosti gostov, higienske neoporečnosti in spoštovanja vseh zakonskih in podzakonskih predpisov, ki se nanašajo na poslovanje gostinskega lokala ter da bo sama opravljala dela v kuhinji. Dogovorjeno je bilo tudi, da toženka odgovarja za škodo, ki nastane zaradi kršitve ali opustitve navedenih dolžnih ravnanj. V zvezi s plačilom pa sta se dogovorili, da toženki pripada minimalna plača in 20 % čistega dobička od poslovanja lokala ter da ta določba velja za prve tri mesece, to je do 10. 4. 2011. V pogodbi je bilo med drugim dogovorjeno tudi, da toženec kot solidarni dolžnik in solidarni porok pristopa k dolgu toženke.

10. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila toženka v spornem obdobju kljub ureditvi njunega razmerja s civilno pogodbo o vodenju lokala in garanciji pri tožeči stranki dejansko v delovnem razmerju. Pritožbeno sodišče opozarja na ustaljena stališča sodne prakse v zvezi z vprašanjem obstoja delovnega razmerja, ki sta ga stranki sicer uredili s civilno pogodbo. Zakon o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl.), ki je veljal v spornem obdobju, prepoveduje opravljanje dela na podlagi pogodb civilnega prava, kadar obstajajo elementi delovnega razmerja (11. člen ZDR). V tovrstnih primerih je civilna pogodba navidezna pogodba, ki že na podlagi splošnih pravil civilnega prava nima pravnega učinka med strankama oziroma kadar navidezna pogodba prikriva kakšno drugo pogodbo, velja ta druga, če so izpolnjeni pogoji za njeno pravno veljavnost (50. člen Obligacijskega zakonika; OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nasl.). V 16. členu ZDR vzpostavlja zakonsko domnevo, da delovno razmerje obstaja, če obstajajo elementi delovnega razmerja. Določbo 16. člena ZDR je treba razlagati skupaj z določbami 4. člena (opredelitev elementov delovnega razmerja), drugega odstavka 11. člena, 15. člena (odsotnost pisne oblike pogodbe o zaposlitvi ne vpliva na njeno veljavnost), 7. člena (omejitev avtonomije pogodbenih strank) in 30. člena ZDR (neposredna uporaba prisilnih predpisov, kadar je prekršeno pravilo o omejitvi pogodbene svobode). Bistveno je, kakšna je dejanska vsebina pravnega razmerja med strankama, in ne kakšno obliko sta stranki dali njunemu razmerju. Če sodišče ugotovi, da je med strankama dejansko obstajalo delovno razmerje, ne pa civilnopravno razmerje, ki sta ga stranki sicer formalnopravno sklenili, potem civilnopravno razmerje nima več nobenega pravnega učinka.

11. Po presoji pritožbenega sodišča navedena materialno pravna stališča veljajo tudi v obravnavnem primeru, kar pomeni, da civilnopravna pogodba, sklenjena med pravdnimi strankami, ni ovira za ugotavljanje obstoja delovnega razmerja toženke pri tožeči stranki in posledično za ugotovitev delovnega razmerja, če so izkazani vsi elementi iz 4. člena ZDR (prostovoljna vključitev delavca v organiziran delovni proces delodajalca in opravljanje dela za plačilo, osebno in nepretrgano, po navodilih in pod nadzorom delodajalca).

12. Dovolj podlage za ugotovitev, da so v razmerju med tožečo stranko in toženko obstajali vsi elementi delovnega razmerja, je imelo sodišče prve stopnje v izpovedi toženke, ki je prepričljivo pojasnila okoliščine opravljanja dela vodje lokala v spornem obdobju. Tako je npr. povedala, da je delala od jutra do večera vse, kar je bilo v zvezi z lokalom, tj. skrbela za oddajanje računov, za polaganje denarja, itd. (prostovoljna vključitev delavca v organiziran delovni proces delodajalca in opravljanje dela osebno in nepretrgano). Lokala ni vodila samostojno, saj sta finance vodila B.B. in C.C., ki za tožečo stranko opravlja računovodske posle. Izpovedala je, da je dejansko B.B. odločal o novih zaposlitvah, jo onemogočal pri plačevanju anuitet, ji omejeval poslovanje na vseh področjih itd. (delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca). Toženka je za svoje delo prejemala le minimalno plačo in nikoli ni prejela 20 % čistega dobička od poslovanja lokala (opravljanje dela za plačilo). Sodišče prve stopnje je njeni izpovedi utemeljeno verjelo, saj je v bistvenih delih (zlasti glede navodil in nadzora nad njenim delom s strani bivšega direktorja B.B.) skladna z izpovedjo njene hčerke D.D., ki je v tem času pri tožeči stranki delala kot študentka. Toženkina izpoved, da je z računom tožeče stranke dejansko upravljal B.B., pa je skladna tudi z izpovedjo C.C.. Pritožbene navedbe, da je imela toženka popolni nadzor nad poslovanjem lokala, so tako neutemeljene. Dejstva, da je toženka sestavljala jedilnik, organizirala nabavo blaga, skrbela za organizacijo kuhinje in strežbe v lokalu, izdajo računov, za polaganje gotovine na račun itd., kar izpostavlja tožeča stranka v pritožbi, ne vplivajo na ugotovitev, da je imelo toženkino delo vse elemente delovnega razmerja, med njimi tudi element dela po navodilih delodajalca oziroma osebne podrejenosti. V zvezi s tem je namreč treba upoštevati tudi specifičnost dela toženke kot vodje lokala.

13. Pravilnost zaključka, da je bila toženka pri tožeči stranki dejansko v delovnem razmerju, pa potrjuje tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da sta tožeča stranka in toženka (za opravljanje enakega dela) 1. 3. 2012 sklenili tudi pogodbo o zaposlitvi, sicer za določen čas za obdobje od 1. 3. 2012 do 31. 3. 2012 zaradi začasno povečanega obsega dela na področju vodje kuhinje, vodje poslovanja, na delovnem mestu pomožni kuhar oziroma za vrsto dela, za katerega se zahteva IV. stopnja izobrazbe. Sodišče prve stopnje je v zvezi z okoliščinami sklenitve pogodbe o zaposlitvi verjelo toženki, ki je trdila, da je imela s tožečo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas in da jo je tožeča stranka samovoljno spremenila v pogodbo za določen čas, pri tem pa zlorabila razlog sklenitve. Ker je njena izpoved skladna z zapisi v notarskem zapisu sklenjene pogodbe o vodenju lokala in garanciji, pritožbeno sodišče nima pomislekov v pravilnost dokazne ocene (npr. zapis, da bo toženki poleg minimalne plače pripadalo tudi 20 % čistega dobička od poslovanja lokala in zapis, da je pogodba sklenjena za nedoločen čas in preneha s prenehanjem zaposlitve nosilke pri prejemniku garancije). Pritožbene navedbe tožeče stranke, da je toženka delavka s posebnimi pooblastili in odgovornostmi, so neutemeljene, saj to iz pogodbe o zaposlitvi ne izhaja.

14. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila toženka pri tožeči stranki dejansko v delovnem razmerju, je njeno odškodninsko odgovornost pravilno presojalo na podlagi določbe prvega odstavka 182. člena ZDR. Odškodninska odgovornost delavcev je krivdna in je potrebna višja stopnja krivde, kot sicer velja za splošno odškodninsko odgovornost. To pa pomeni, da je tak delavec odgovoren za škodo, ki jo povzroči pri delu ali v zvezi z delom namenoma ali iz hude malomarnosti, medtem ko za malo malomarnost ali naključje ni odgovoren delodajalcu, prav tako pa tudi ne pride v poštev objektivna odgovornost (odgovornost ne glede na krivdo). Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da navedbe tožeče stranke, da je toženka odgovorna za izgubo v letih 2011 in 2012, kot izhaja iz poslovnega izida za ti dve leti, ne zadošča za zaključek o njeni odškodninski odgovornosti. Sodišče prve stopnje namreč na podlagi izvedenih dokazov ni ugotovilo, da bi bila toženka v okviru opravljanja svojega dela odgovorna za pozitivno poslovanje tožeče stranke in s tem za izgubo pri poslovanju. Za uspešno uveljavitev odškodnine je potrebno delavcu dokazati vse elemente odškodninske odgovornosti, kar pomeni dejanski nastanek škode, nedopustno ravnanje toženke, vzročno zveza med škodo in nedopustnim ravnanjem ter odgovornost toženke. Teh elementov pa tožeča stranka v postopku ni dokazala, zato je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo zahtevek iz tega naslova. Iz enakih razlogov je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo tudi zahtevek iz naslova dodatne izgube pri poslovanju na podlagi sodbe na podlagi pripoznave Delovnega sodišča v Mariboru, opr. št. Pd 245/2016. V zvezi z zahtevkom za povrnitev stroškov zaradi vložitve kazenske ovadbe zoper toženko, je sodišče zavzelo pravilno stališče, da ti stroški niso pravno priznana škoda, ki bi jo tožeča stranka lahko uveljavljala v tem sporu (o njih odloča kazensko sodišče v skladu s 93. členom Zakona o kazenskem postopku; ZKP; Ur. l. RS, št. 63/94 in nasl.), zato je tudi ta zahtevek pravilno zavrnilo.

15. ZDR v 11. členu določa, da se pri določanju posledic ničnosti in izpodbojnosti pogodbe o zaposlitvi uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če zakon ne določa drugače. OZ pa v prvem odstavku 86. člena določa, da je pogodba, ki nasprotuje ustavi, prisilnimi predpisom ali moralnim načelom nična, če namen kršenega predpisa ne odkazuje na drugo sankcijo ali če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega. Glede na ugotovitev, da je utemeljen toženčev ugovor o ničnosti poroštvene pogodbe – pogodbe o vodenju lokala in garanciji (1024. člen OZ), s katero je bila določena njegova solidarna obveznost za dolgove toženke, je pravilna tudi presoja sodišča prve stopnje, da solidarna odškodninska odgovornost toženca na tej podlagi ni podana.

16. Ker niso podani ne s pritožbo uveljavljeni razlogi ne razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v skladu z določbo 353. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

17. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP. Tožeča stranka v pritožbenem postopku ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 4, 7, 11, 11/2, 15, 16, 30, 182, 182/1.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 86, 1024.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.