VDSS Sodba Pdp 797/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-02-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat (poroč.), Ruža Križnar Jager

plačilo razlike plače - plačilo za dejansko opravljeno delo

Dejstvo, ali ima toženka delovno mesto Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog sistemizirano, za odločitev ni bistveno. Njene navedbe je pravilno zavrnilo že sodišče prve stopnje in se pri tem sklicevalo na stališča Višjega delovnega in socialnega sodišča v zadevi Pdp 22/2016. Takšna so tudi stališča, ki jih je v zadevi VIII Ips 19/2014 zavzelo Vrhovno sodišče Republike Slovenije; da mora toženka kot delodajalec ob upoštevanju določb prvega odstavka 21. člena ZJU in drugega odstavka 89. člena ZObr sistemizirati delovna mesta, ki odražajo delo, ki se pri njej opravlja, in da je delavec upravičen do plačila za delo, kot ga dejansko opravlja, četudi takšno delovno mesto pri delodajalcu ni sistemizirano.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati stroške odgovora na pritožbo v višini 466,65 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila, v roku 15 dni, pod izvršbo.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je dolžna toženka tožnici: - za obdobje od 24. 5. 2013 do 1. 5. 2016 obračunati razliko v bruto plači med dejansko izplačano plačo po 33. plačnem razredu, povečanem za dodatke, ter plačo, ki bi jo morala prejemati po 38. plačnem razredu, povečanem za dodatke, zanjo plačati prispevke in davke ter ji izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer od neto zneskov razlike plače za obdobje od 24. 5. 2013 do 30. 4. 2015 od 23. 5. 2015 dalje do plačila, od neto zneskov razlike plače za obdobje od 1. 5. 2015 do 1. 5. 2016 pa od vsakega 6. dne v mesecu za razliko plače za pretekli mesec dalje do plačila, - za obdobje od 2. 5. 2016 do 30. 11. 2018 obračunati razliko v bruto plači med dejansko izplačano plačo po 35. plačnem razredu, povečanem za dodatke, ter plačo, ki bi jo morala prejemati po 38. plačnem razredu, povečanem za dodatke, zanjo plačati prispevke in davke ter ji izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 6. dne v mesecu za razliko plače za pretekli mesec dalje do plačila, - za obdobje od 1. 12. 2018 do 30. 9. 2019 obračunati razliko v bruto plači med dejansko izplačano plačo po 37. plačnem razredu, povečanem za dodatke, ter plačo, ki bi jo morala prejemati po 38. plačnem razredu, povečanem za dodatke, zanjo plačati prispevke in davke ter ji izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 6. dne v mesecu za razliko plače za pretekli mesec dalje do plačila (točka I izreka) in da ji je dolžna za leta 2015, 2016 in 2017 obračunati dodatek za povečan obseg dela v višini 20% osnovne plače za 8 ur dnevno, zanjo plačati davke in prispevke ter ji izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer od neto zneskov dodatka za obdobje od januarja 2015 do marca 2016 od 24. 4. 2016 dalje do plačila, od neto zneskov dodatka za obdobje od aprila 2016 do decembra 2017 pa od vsakega 6. dne v mesecu za dodatek za pretekli mesec dalje do plačila (točka II izreka). Kar je tožnica zahtevala več ali drugače, je zavrnilo (točka III izreka). Odločilo je, da toženka sama krije svoje pravdne stroške, tožnici pa je dolžna plačati stroške v višini 1.554,01 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku petnajstdnevnega izpolnitvenega roka dalje do plačila (točka IV izreka).

2. Zoper ugodilni del navedene sodbe, vključno z odločitvijo o pravdnih stroških (točke I, II in IV izreka), se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje toženka. Navaja, da je v pristojnosti toženke kot delodajalca, da v formaciji določi delovna mesta in osnovne plačne razrede za ta delovna mesta (prim. odločba Pdp 1345/2014). Tožnica bi bila do razlike v plači po dejanskem delu upravičena le v primeru, če bi dokazala, da namesto dela svojega delovnega mesta opravlja delo višje vrednotenega (sistemiziranega) delovnega mesta. Tega ni dokazala niti ni podala takšnih trditev, navajala je, da je v spornem obdobju opravljala enako delo kot drugi psihologi, ki pa so vojaški uslužbenci. Sodišče prve stopnje je ugotavljalo, ali to drži, ni pa ugotavljalo, ali je tožnica opravljala delo delovnega mesta Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog, do katerega ji je prisodilo razliko v plači. Tožnica je civilna oseba in je ni mogoče primerjati z vojaškimi uslužbenci, vojaške dolžnosti s civilnimi po delokrogu niso primerljive. Drugačno stališče sodišča prve stopnje je arbitrarno in pomeni kršitev 22. člena URS. V zadevi Pdp 22/2016 ni šlo za primerljivo dejansko stanje, ampak je sodišče primerjalo dejansko delo z delom formacijske dolžnosti, ki je bila ukinjena. Da se lahko ugotavlja tudi, ali delavec opravlja delo delovnega mesta, ki ni sistemizirano, je sicer stališče, ki je bilo že sprejeto v sodni praksi (VIII Ips 19/2014). Vendar to ne pomeni, kot v konkretni zadevi, da je mogoče delavcu prisoditi razliko v plači do delovnega mesta, ki sploh ne obstoji (ni sistemizirano). Sodišče prve stopnje je tožnici neutemeljeno prisodilo 20 % osnovne plače za 8 ur dnevno, pri čemer je ugotovilo, da je dodatno delo opravljala le 3 do 4 ure dnevno. Gre za nedoslednost. Zmotno je odločilo o pravdnih stroških, saj je tožnici neutemeljeno priznalo potne stroške za pooblaščenca, ki ima sedež izven delovnega območja sodišča. Toženka pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni in zahtevek tožnice v celoti zavrne, skupaj s stroškovno posledico.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo prereka navedbe toženke. Navaja, da ji je sodišče prve stopnje utemeljeno prisodilo razliko v plači, saj je dokazala, da je opravljala delo višje vrednotenega delovnega mesta, in sicer zelo zahtevno delo na delovnem mestu Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog. Zelo zahtevno delo sicer pri toženki opravljajo vojaške osebe in z njimi se je tožnica primerjala. Razlike v plači ni zahtevala glede na plačo, določeno za formacijske dolžnosti, ki jih zasedajo vojaške osebe. Sama, ki je zaposlena kot civilna oseba, se ne more primerjati z drugo civilno osebo, saj toženka delovnega mesta strokovni sodelavec VII/2 I psiholog kljub pozivom ni sistemizirala. Toženka bi bila dolžna sistemizirati delovna mesta glede na delo, ki se opravlja. Sodišče prve stopnje je pravilno odločilo o pravdnih stroških, tožnica, ki biva na A., si je pooblaščenca izbrala v kraju, ki je blizu njenemu bivališču. Tožnica pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Uveljavlja stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi. V skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje je pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, glede pritožbenih navedb, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP), pa dodaja:

6. Toženka v pritožbi sicer na načelni ravni utemeljeno izpostavlja, da je sprejem formacije (sistemizacije delovnih mest) v njeni pristojnosti, se pa neutemeljeno sklicuje na stališča Višjega delovnega in socialnega sodišča v zadevi Pdp 1345/2014, v kateri je šlo za bistveno drugačna dejanska in pravna vprašanja, in sicer za vojaka, ki ni uveljavljal plačila po dejanskem delu, saj je opravljal delo delovnega mesta, na katerega je bil razporejen, ampak si je (neutemeljeno) prizadeval, da bi toženka še naprej imela sistemizirano specializirano formacijsko dolžnost z višjo plačo.

7. Sodišče prve stopnje je v okviru tožničinih navedb, da opravlja delo višje vrednotenega delovnega mesta, pravilno ugotavljalo, ali to drži – ugotavljalo je, kakšna je vsebina tega višje vrednotenega delovnega mesta (konkretno delovnega mesta Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog) in kakšno delo je tožnica opravljala. Tako je ugotovilo, da se na delovnem mestu Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog opravlja zelo zahtevno psihološko delo (enako kot se opravlja na delovnem mestu Višji vojaški uslužbenec psiholog, ki ga zaseda B.B.) in da je tožnica opravljala prav takšno, zelo zahtevno delo (ne pa zahtevno psihološko delo, kot se opravlja na delovnem mestu Strokovni sodelavec VII/2 II psiholog, na katerega je bila razporejena). Navedeni ugotovitvi vodita do pravilne odločitve, da je tožnica upravičena do razlike v plači višje vrednotenega delovnega mesta Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog. Takšna odločitev je utemeljena na 42. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.).

8. Pritožba neutemeljeno navaja, da je sodišče prve stopnje delo tožnice kot civilne osebe nepravilno primerjalo z delom vojaških uslužbencev. To ne drži, kot je jasno razvidno iz razlogov, navedenih v izpodbijani sodbi. Sodišče prve stopnje je glede na vsebino dela, kot ga opravlja višja vojaška uslužbenka XII. razreda C.C., predvsem pa višja vojaška uslužbenka XIII. razreda B.B. na delovnem mestu Višji vojaški uslužbenec psiholog, ugotavljalo zahtevnost dela, kot ga opravlja tožnica, in sicer je na ta način pravilno ugotavljalo, ali tožnica opravlja zahtevno psihološko delo, kar bi bilo delo njenega delovnega mesta Strokovni sodelavec VII/2 II psiholog, ali pa (namesto tega) delo višje vrednotenega delovnega mesta Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog.

9. Dejstvo, ali ima toženka delovno mesto Strokovni sodelavec VII/2 I psiholog sistemizirano, za odločitev ni bistveno in ga toženka poudarja po nepotrebnem. Njene navedbe je pravilno zavrnilo že sodišče prve stopnje in se pri tem sklicevalo na stališča Višjega delovnega in socialnega sodišča v zadevi Pdp 22/2016. Takšna so tudi stališča, ki jih je v zadevi VIII Ips 19/2014 zavzelo Vrhovno sodišče Republike Slovenije; da mora toženka kot delodajalec ob upoštevanju določb prvega odstavka 21. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU; Ur. l. RS, št. 56/2002 in nadalj.) in drugega odstavka 89. člena Zakona o obrambi (ZObr; Ur. l. RS, št. 82/94 in nadalj.) sistemizirati delovna mesta, ki odražajo delo, ki se pri njej opravlja, in da je delavec upravičen do plačila za delo, kot ga dejansko opravlja, četudi takšno delovno mesto pri delodajalcu ni sistemizirano.

10. Sodišče prve stopnje je tožnici utemeljeno prisodilo tudi dodatek za povečan obseg dela na podlagi 22.e člena Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS; Ur. l. RS; št. 56/2002 in nadalj.) v zvezi z Uredbo o delovni uspešnosti iz naslova povečanega obsega dela za javne uslužbence (Ur. l. RS, št. 53/2008 in nadalj.) v višini 20 % osnovne plače. Toženka se v pritožbi neutemeljeno zavzema za znižanje tega dodatka s sklicevanjem na s strani sodišča prve stopnje pravilno ugotovljeno dejstvo, da je tožnica 3 do 4 ure dnevno poleg svojega dela opravljala dodatno delo (povečan obseg dela). To, da dodatnega dela ni opravljala ves čas, ne pomeni, da bi bila upravičena do nižjega dodatka za povečan obseg dela.

11. Sodišče prve stopnje je na podlagi tretjega odstavka 154. člena ZPP in ob upoštevanju za pravdo potrebnih stroškov (prvi odstavek 155. člena ZPP) ter Odvetniške tarife (OT; Ur. l. RS, št. 2/2015 in nadalj.) pravilno odločilo o pravdnih stroških. Tožnici je utemeljeno priznalo potne stroške za njenega pooblaščenca, četudi si ga je izbrala izven okrožja sodišča. Pri tem ni nepomembno, da tudi tožnica biva izven okrožja sodišča, v razmerju do sodišča še dalj od pooblaščenca, to pa je okoliščina, ki kljub sicer drugačnemu prevladajočemu stališču opravičuje priznanje potnih stroškov kot za pravdo potrebnih stroškov in njihovo prevalitev na nasprotno stranko (prim. odločbi Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 470/2016, Pdp 538/2018).

12. Ker niso podani razlog, ki jih uveljavlja toženka v pritožbi, niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Sodišče je tožnici, ki je v pritožbenem postopku uspela, ob upoštevanju za pravdo potrebnih stroškov (prvi odstavek 155. člena ZPP) in po OT priznalo 625 točk za sestavo odgovora na pritožbo in 2 % materialnih stroškov, kar skupaj z davkom na dodano vrednost znaša 466,65 EUR. Stroške v tej višini ji je dolžna plačati toženka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (2002) - ZSPJS  - člen 22e.

Zakon o javnih uslužbencih (2002) - ZJU  - člen 21, 21/1.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 42.

Zakon o obrambi (1994) - ZObr  - člen 89, 89/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.