VDSS Sodba Pdp 114/2021
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2021-05-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Tanja Pustovrh Pirnat (preds.), Silva Donko (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

odškodnina za neizrabljen letni dopust - višina

Sodišče prve stopnje je tožnici utemeljeno prisodilo odškodnino za neizrabljen letni dopust za leti 2017 in 2018 v skupnem znesku 1.461,33 EUR. Pritožba zmotno kot bistveno izpostavlja okoliščino, da tožnica direktorice tožene stranke za izrabo letnega dopusta ni zaprosila.

Ddelavec pridobljene pravice do plačanega letnega dopusta ne more samodejno izgubiti zato, ker ni podal prošnje za izrabo dopusta in lahko ta pravica ugasne le, če je delodajalec delavcu zlasti s tem, da ga je o pravici ustrezno poučil, dejansko omogočil pravočasno izrabiti dopust.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici v roku 8 dni iz naslova razlike v nadomestilu plače za obdobje od februarja 2017 do septembra 2018 obračunati bruto znesek 3.387,61 EUR, od tega zneska odvesti davke in prispevke, tožnici pa izplačati ustrezen neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V II. točki izreka sodbe je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožnici v roku 8 dni iz naslova nadomestila za neizrabljen letni dopust za leti 2017 in 2018 obračunati in izplačati znesek 1.461,33 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki od neto zneska tečejo od 18. 9. 2018 do plačila; višji tožbeni zahtevek za obračun in izplačilo zneska 4.077,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi iz tega naslova je zavrnilo. V III. točki izreka sodbe je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožnici v roku 8 dni plačati 6.075,10 EUR odpravnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 9. 2018 do plačila; višji tožbeni zahtevek za plačilo 190,49 EUR odpravnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi je zavrnilo. V IV. točki izreka sodbe je odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka.

2. Zoper II. In III. točko izreka sodbe se pritožuje tožena stranka zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava (pritožbena razloga po 2. in 3. točki prvega odstavka 338. člena ZPP). Predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe, tako da se tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za neizrabljen letni dopust v celoti zavrne, znesek prisojene odpravnine pa zniža na 5.804,18 EUR, oziroma njegovo razveljavitev in v tem obsegu vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi opozarja, da iz določb ZDR-1 ne izhaja, da je delavec ob prenehanju delovnega razmerja vedno upravičen do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust. Tožnica na direktorico ni naslovila prošnje za izrabo letnega dopusta, direktorica pa ji te izrabe ni smela enostransko odrediti. Zaradi svoje neaktivnosti je tožnica izgubila pravico do izrabe letnega dopusta. Poleg tega tožnica ni dokazala obstoja vseh predpostavk za njeno odškodninsko odgovornost po splošnih pravilih civilnega prava. Nasprotuje višini prisojene odpravnine. Sodišče prve stopnje bi moralo kot osnovo za njen izračun upoštevati plačo, ki bi jo tožnica prejela v mesecih marec, april in maj 2018, če bi delala. Iz plačilne liste za marec 2018 izhaja, da je bil upoštevan dodatek za minulo delo v višini 17 %. Ker je bila tožničina plača zaradi bolniške odsotnosti nižja od minimalne, je treba kot osnovo upoštevati minimalno plačo, ki je v relevantnem obdobju znašala 842,79 EUR. Tožnica je zato upravičena do odpravnine v znesku 7.304,18 EUR, in ne v znesku 7.575,10 EUR, kot je zmotno ugotovilo sodišče prve stopnje. Priglaša stroške pritožbe.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, navedenih v pritožbi. V skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Glede vseh za odločitev bistvenih dejstev je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter sprejelo materialnopravno pravilno odločitev.

5. Sodišče prve stopnje je tožnici utemeljeno prisodilo odškodnino za neizrabljen letni dopust za leti 2017 in 2018 v skupnem znesku 1.461,33 EUR. Pritožba zmotno kot bistveno izpostavlja okoliščino, da tožnica direktorice tožene stranke za izrabo letnega dopusta ni zaprosila. Iz sodne prakse Sodišča EU (zadeva Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C-684/16 z dne 6. 11. 2018) izhaja, da delavec pridobljene pravice do plačanega letnega dopusta ne more samodejno izgubiti zato, ker ni podal prošnje za izrabo dopusta in da lahko ta pravica ugasne le, če je delodajalec delavcu zlasti s tem, da ga je o pravici ustrezno poučil, dejansko omogočil pravočasno izrabiti dopust. Podobno stališče je Sodišče EU zavzelo v zadevi King (C 214/16 z dne 29. 11. 2017), in sicer da nastanek pravice do plačanega letnega dopusta ne more biti odvisen od tega, ali je delavec vložil prošnjo, in da mora delodajalec, ki delavcu ne omogoči uresničitve njegove pravice do plačanega letnega dopusta, za to nositi posledice. Stališče, da pravica do plačanega letnega dopusta ne more ugasniti, če delodajalec delavcu pravočasne izrabe dopusta dejansko ni omogočil, pri čemer je dokazno breme na delodajalcu, je ustaljeno tudi v naši sodni praksi (prim. sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 741/2018 z dne 10. 4. 2019 in sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 498/2018 z dne 12. 12. 2018 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 42/2019 z dne 14. 1. 2019). Glede na vse navedeno tožena stranka v pritožbi zmotno navaja, da bi bila tožnica do nadomestila iz tega naslova upravičena le v primeru, če bi iz neupravičenega razloga zavrnila njeno prošnjo za izrabo letnega dopusta.

6. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da tožnica v zvezi z zahtevkom za izplačilo nadomestila za neizrabljen letni dopust ni izkazala obstoja vseh predpostavk za odškodninsko odgovornost tožene stranke po splošnih pravilih civilnega prava. V tej zadevi se obravnavajo tožničini premoženjski zahtevki iz naslova kršitve (pogodbenih) obveznosti iz delovnega razmerja, in ne nepogodbeni odškodninski zahtevki po določbah Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/01 in nasl.).

7. Sodišče prve stopnje je tožnici pravilno prisodilo 6.075,10 EUR iz naslova razlike med izplačano odpravnino in odpravnino, ki tožnici pripada na podlagi določbe 108. člena v zvezi z drugim odstavkom 116. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.). Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje pri tej odločitvi upoštevati „plačilno listo za mesec marec 2018“. Tožnici, ki je bila že vse od leta 2013 dalje z dela odsotna zaradi bolezni, je bilo za mesec marec 2018 izplačano nadomestilo plače, ki se po višini razlikuje od plače, ki bi jo tožnica prejela, če bi delala. Sodišče prve stopnje je zato osnovo za odmero vtoževane odpravnine pravilno izračunalo tako, da je v pogodbi o zaposlitvi dogovorjeni plači (775,78 EUR) prištelo dodatek za delovno dobo v višini 0,5 % za vsako leto izpolnjene delovne dobe. Na ta način je pravilno izračunalo višino plače za mesece marec, april in maj 2018, kot osnovo za izračun odpravnine pa vzelo povprečje teh plač, ki znaša 874,05 EUR. Odpravnina v višini 1/3 te osnove za 26 let delovne dobe tako znaša 7.575,10 EUR, ob upoštevanju ugotovitve, da je tožena stranka tožnici iz tega naslova že obračunala in izplačala 1.500,00 EUR odpravnine, pa je pravilna odločitev, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati še znesek 6.075,10 EUR.

8. Ker niso podani s pritožbo uveljavljeni razlogi, niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

9. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato upoštevaje določbo 154. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbe.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 108, 116, 116/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.