VDSS Sodba in sklep Pdp 987/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Marko Hafner (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

obstoj delovnega razmerja - pogodba o poslovnem sodelovanju - elementi delovnega razmerja - sodno varstvo

Tožnica bi morala zaradi spornosti obstoja delovnega razmerja v času trajanja civilnopravne pogodbe istočasno s postavljenimi zahtevki, ki temeljijo na pravicah iz delovnega razmerja, najkasneje pa v 30 dneh po prenehanju razmerja, urejenega s pogodbo civilnega prava, zahtevati tudi ugotovitev obstoja pogodbe o zaposlitvi oziroma delovnega razmerja. Šele s postavljenim zahtevkom za ugotovitev obstoja delovnega razmerja bi lahko sodišče prve stopnje presojalo trditve tožnice, da je po civilni pogodbi dejansko opravljala delo z elementi delovnega razmerja in šele tako bi sodišče prve stopnje imelo podlago za odločanje o zahtevkih, ki se nanašajo na pravice iz zatrjevanega delovnega razmerja. Tožnica je sicer postavila trditve, da so med strankama obstajali elementi delovnega razmerja, vendar je sodna praksa v podobni zadevi že zavzela stališče, da je za presojo takšnih trditev ter za presojo nadaljnjih zahtevkov za priznanje pravic iz dela potreben določen zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja, ki pa ga tožnica ni postavila oziroma ga je v obravnavani zadevi postavila prepozno, tj. po poteku materialnega prekluzivnega roka. Tudi zahtevek, s katerim je tožnica izpodbijala odpoved fiktivnega civilnopravnega razmerja kot nezakonite odpovedi delovnega razmerja, ne zadošča za presojo zahtevkov, s katerimi tožnica zahteva pravice iz delovnega razmerja, saj delovno razmerje na podlagi takšne civilne pogodbe še ni obstajalo, temveč bi se moralo šele ugotoviti v sodnem postopku na podlagi ustreznega zahtevka, ki pa ga je tožnica postavila prepozno.

I. Pritožba se zavrne in se potrdita izpodbijana sodba in sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom zavrglo tožbo v delu primarnega tožbenega zahtevka, ki se nanaša na ugotovitev, da med strankama obstaja delovno razmerje od 1. 7. 2014 dalje na delovnem mestu komercialist za nedoločen čas s polnim delovnim časom z osnovno mesečno plačo 1.800,00 EUR bruto, ter v delu podrednega tožbenega zahtevka, ki se nanaša na ugotovitev, da je med strankama obstajalo delovno razmerje v času od 1. 7. 2014 do 31. 8. 2017 na ustreznem delovnem mestu za nedoločen čas s polnim delovnim časom (I. točka izreka sodbe in sklepa). Zavrnilo je tožbeni zahtevek na ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o poslovnem sodelovanju z dne 24. 2. 2015, ki jo je tožnica prejela 23. 8. 2017, ter zahtevke, s katerimi je tožnica zahtevala, da je tožena stranka dolžna tožnico prijaviti v socialna zavarovanja za čas od 1. 7. 2014 dalje, ji za ta čas urediti vpis delovne dobe in ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ji od 1. 7. 2014 dalje obračunati plačo za opravljeno delo v višini 1.800,00 EUR bruto oziroma ji izplačati morebitno razliko med neto zneskom plače in že izplačanimi denarnimi prejemki, ji izplačati regres za letni dopust od leta 2014 dalje, ji obračunati in izplačati pripadajoče povračilo za prehrano na delu od 1. 7. 2014 do 31. 8. 2017 v zneskih, specificiranih v izreku sodbe in sklepa, in ji obračunati in izplačati premalo izplačane potne stroške od 1. 7. 2014 do 31. 8. 2017 v zneskih, specificiranimi v izreku sodbe in sklepa, vse v roku 8 dni. Zavrnilo je podredni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnico prijaviti v socialna zavarovanja za čas od 1. 7. 2014 do 1. 9. 2017, ji za ta čas urediti vpis delovne dobe in ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ji za čas od 1. 7. 2014 do 1. 9. 2017 obračunati plačo v višini 1.800,00 EUR bruto oziroma ji izplačati morebitno razliko med neto zneskom mesečne plače in že izplačanimi denarnimi prejemki in ji izplačati regres za letni dopust za leto 2014, 2015, 2016 in 2017, vse v roku 8 dni (II. točka izreka sodbe in sklepa). Odločilo je, da tožnica sama krije svoje stroške postopka (III. točka izreka sodbe in sklepa).

2. Zoper sodbo in sklep se pritožuje tožnica zaradi vseh pritožbenih razlogov iz prvega odstavka 338. člena ZPP. Navaja, da je sodišče zavzelo napačno stališče, da je bila tožnica s spremembo tožbe z dne 29. 3. 2018 prekludirana, zato je sodišče tudi napačno zavrglo tožbo v delu, ki se nanaša na zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja. V nadaljevanju pritožbe z obširnimi pritožbenimi navedbami izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje, da civilnopravno razmerje med strankama ni imelo elementov delovnega razmerja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo in sklep spremeni in tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma da izpodbijano sodbo in sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo in sklep preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.)). Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo nobenih postopkovnih kršitev, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, vendar je delno napačno uporabilo materialno pravo, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju. Zmotna uporaba materialnega prava pa ni vplivala na sicer pravilno odločitev sodišča prve stopnje.

6. Tožnica je trdila, da je delala pri toženi stranki na podlagi civilnopravne pogodbe, tj. pogodbe o poslovnem sodelovanju, ki ji je bila odpovedana 23. 8. 2017. Nato se je 1. 9. 2017 pri toženi stranki zaposlila na delovnem mestu pospeševalec prodaje. Zatrjuje, da je na podlagi odpovedane civilnopravne pogodbe od 1. 7. 2014 pa vse do prenehanja te pogodbe dejansko opravljala delo z elementi delovnega razmerja, zato s tožbo zahteva pravice, ki izhajajo iz takšnega delovnega razmerja (plačo, socialne pravice, regres in potne stroške). Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da delo tožnice po pogodbi civilnega prava ni imelo elementov delovnega razmerja, zato je tožničine zahtevke zavrnilo, deloma pa je tožbo tudi zavrglo, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

7. Tožnica je z vlogo z dne 29. 3. 2018 spremenila del tožbenega zahtevka, in sicer 2. točko tožbenega zahtevka, tako, da je namesto zahtevka za spremembo obstoječe pogodbe o zaposlitvi, ki jo je 3. 7. 2017 sklenila s toženo stranko za delovno mesto pospeševalec prodaje, zahtevala ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 1. 7. 2014 dalje na delovnem mestu komercialist za nedoločen čas, podredno pa je zahtevala ugotovitev obstoja delovnega razmerja na ustreznem delovnem mestu za obdobje od 1. 7. 2014 do 31. 8. 2017. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da je bil tako spremenjen zahtevek postavljen prepozno. Nesporno je, da je bila tožnica 23. 8. 2017 seznanjena z odpovedjo pogodbe o poslovnem sodelovanju, po kateri naj bi opravljala delo z elementi delovnega razmerja, zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pa je postavila šele z vlogo z dne 29. 3. 2018. Tožnica bi morala tak zahtevek postaviti v 30 dneh po prenehanju razmerja, urejenega s pogodbo civilnega prava, tj. pogodbe o poslovnem sodelovanju. Namreč, če razmerje, ki je imelo vse značilnosti delovnega razmerja, ne traja več, mora delavec uveljavljati sodno varstvo v 30 dneh od dneva, ko je izvedel za kršitev pravice (tretji odstavek 200. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013)).

Gre za materialni prekluzivni rok, ki ga je tožnica prekoračila, zato je sodišče prve stopnje tožbo glede naknadno postavljenega zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pravilno zavrglo.

8. Tožnica bi morala zaradi spornosti obstoja delovnega razmerja v času trajanja civilnopravne pogodbe istočasno s postavljenimi zahtevki, ki temeljijo na pravicah iz delovnega razmerja, najkasneje pa v 30 dneh po prenehanju razmerja, urejenega s pogodbo civilnega prava, zahtevati tudi ugotovitev obstoja pogodbe o zaposlitvi oziroma delovnega razmerja. Šele s postavljenim zahtevkom za ugotovitev obstoja delovnega razmerja bi lahko sodišče prve stopnje presojalo trditve tožnice, da je po civilni pogodbi dejansko opravljala delo z elementi delovnega razmerja in šele tako bi sodišče prve stopnje imelo podlago za odločanje o zahtevkih, ki se nanašajo na pravice iz zatrjevanega delovnega razmerja. Tožnica je sicer postavila trditve, da so med strankama obstajali elementi delovnega razmerja, vendar je sodna praksa v podobni zadevi že zavzela stališče, da je za presojo takšnih trditev ter za presojo nadaljnjih zahtevkov za priznanje pravic iz dela potreben določen zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja, ki pa ga tožnica ni postavila oziroma ga je v obravnavani zadevi postavila prepozno, tj. po poteku materialnega prekluzivnega roka (tako sodba Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 468/2009 z dne 5. 4. 2011, podobno tudi sodba Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 260/2007 z dne 18. 11. 2008). Tudi zahtevek, s katerim je tožnica izpodbijala odpoved fiktivnega civilnopravnega razmerja kot nezakonite odpovedi delovnega razmerja, ne zadošča za presojo zahtevkov, s katerimi tožnica zahteva pravice iz delovnega razmerja, saj delovno razmerje na podlagi takšne civilne pogodbe še ni obstajalo, temveč bi se moralo šele ugotoviti v sodnem postopku na podlagi ustreznega zahtevka, ki pa ga je tožnica postavila prepozno (podobno tudi sodba Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 132/2018 z dne 5. 3. 2019). Čeprav je sodišče prve stopnje pravilno zavrglo tožbo glede zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja, je nato vseeno opravilo vsebinsko presojo, ali so med strankama obstajali elementi delovnega razmerja, kar pa je bilo nepotrebno. Ob pravilni uporabi materialnega prava bi moralo sodišče prve stopnje ugotoviti, da so brez postavljenega zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja zahtevek za ugotovitev nezakonitosti prenehanja civilnopravne pogodbe in vsi preostali zahtevki, ki se nanašajo na pravice iz delovnega razmerja, nesklepčni.

9. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

10. Ker delno zmotna uporaba materialnega prava ni vplivala na sicer pravilno odločitev sodišča prve stopnje, niti niso podani ostali v pritožbi uveljavljani razlogi ter razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in izpodbijano sodbo in sklep potrdilo (353. člen ZPP v zvezi z drugim odstavkom 365. člena ZPP).

11. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe (165. člen v zvezi s 154. členom ZPP).

Tako tudi sklep Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 230/2016 z dne 24. 1. 2017.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 200, 200/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.