VDSS Sodba Pdp 80/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog - trpinčenje na delovnem mestu

Tožena stranka je tožniku v odpovedi iz krivdnega razloga utemeljeno očitala, da je poslal elektronsko sporočilo izvršnemu direktorju za trgovanje in zamenjavo prodaje z neprimerno vsebino, s čemer je kršil 33. člen ZDR-1 in 6. člen pogodbe o zaposlitvi, pri čemer bi lahko tožnik morebitne nepravilnosti sporočil toženi stranki ne pa zunanji tretji osebi, je tožnik očrnil ugled tožene stranke in je ali bi lahko škodil toženi stranki in direktorju in tudi drugim sodelavcem, s čemer je podana tudi kršitev 37. člena ZDR-1.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

I. "1. Ugotovi se, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga tožene stranke z dne 11. 7. 2014, izdana tožeči stranki, nezakonita.

Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga tožene stranke z dne 11. 7. 2014, izdana tožeči stranki, se razveljavi.

2. Tožena stranka je dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo na delovno mesto "direktor prodaje" (Sales Manager/Sales Direktor) ali na drugo ustrezno delovno mesto, ki ustreza njeni stopnji izobrazbe, jo brez prekinitve prijaviti v zavarovanje iz delovnega razmerja, ji za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračunati in izplačati vse pripadajoče neizplačane plače ter od 1. 1. 2015 do ponovne zaposlitve pri toženi stranki obračunati in izplačati razlike do plače:

- za obdobje od prenehanja delovnega razmerja do 31. 12. 2014 bruto znesek v višini 5.025,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 2.717,11 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 1. 2015 do 31. 3. 2015 bruto znesek v višini 3.081,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 1.800,07 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 4. 2015 do 31. 12. 2015 bruto znesek v višini 3.106,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 1.814,68 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 1. 2016 do 31. 03. 2016 bruto znesek v višini 4.182,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 2.443,33 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 4. 2016 do 31. 12. 2016 bruto znesek v višini 4.207,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 2.457,94 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 1. 2017 do 28. 2. 2017 bruto znesek v višini 4.203,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 2.455,60 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 3. 2017 do 31. 03. 2017 bruto znesek v višini 3.075,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 1.796,57 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 4. 2017 do 31. 03. 2018 bruto znesek v višini 3.100,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 1.811,18 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila,

- za obdobje od 1. 4. 2018 dalje bruto znesek v višini 3.125,00 EUR, od tega zneska odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom in mu nakaže neto znesek v višini 1.825,78 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo, to je od 8. v mesecu za plačo iz predhodnega meseca, dalje do plačila dokler bodo za to obstajali pogoji.

Nadalje je tožena stranka dolžna tožeči izplačati bonus na podlagi 9. člena Pogodbe o zaposlitvi in notranjih aktov delodajalca:

- bonus za leto 2014 v bruto znesku 12.000,00 EUR od tega zneska odvod davkov in prispevkov pristojnim službam in zavodom z nakazilom neto zneska v višini 5.638,15 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2015 do plačila;

- bonus za leto 2015 v bruto znesku 12.000,00 EUR od tega zneska odvod davkov in prispevkov pristojnim službam in zavodom z nakazilom neto zneska v višini 7.011,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2016 do plačila;

- bonus za leto 2016 v bruto znesku 12.000,00 EUR od tega zneska odvod davkov in prispevkov pristojnim službam in zavodom z nakazilom neto zneska v višini 7.011,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2017 do plačila;

- bonus za leto 2017 v bruto znesku 7.016,00 EUR od tega zneska odvod davkov in prispevkov pristojnim službam in zavodom z nakazilom neto zneska v višini 4.099,10 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2018 do plačila ter vse nadaljnje bonuse dokler bodo za to obstajali pogoji.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki izplačati odškodnino iz naslova neuporabe službenega avtomobila v privatne namene v bruto znesku 9.569,76 EUR od tega odvod prispevkov in izplačilo neto zneska v višini 5.591,13 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 9. 2018 dalje do plačila, vse v 15-ih dneh dni, pod izvršbo.

3. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati odškodnino iz naslova neuporabe službenega avtomobila v privatne namene v bruto znesku 9.569,76 EUR od tega odvod prispevkov in izplačati neto znesek v višini 5.591,13 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 9. 2018 dalje do plačila.

4. Tožena stranka je dolžna povrniti tožniku vse stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka dneva izpolnitve dalje pa do plačila in jih nakazati na transakcijski račun pooblaščenke A.A. pri B. ... vse v 15-ih dneh, pod izvršbo."

II. Zavrne se podredni zahtevek, ki je podrejen 3. točki tožbenega zahtevka in glasi:

"Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti nastalo škodo iz naslova neuporabe službenega avtomobila v privatne namene, zaradi stroškov od leta 2014 do leta 2017 v višini 1.719,16 EUR za zavarovanje avtomobila pri Zavarovalnici C. d. d., 130,02 EUR stroške registracije po računu podjetja D. d. o. o., 1.152,23 EUR za stroške servisiranja po računih podjetja E. d. o. o. in F. d. o. o. ter izgubo vrednosti tožnikovega vozila Seat Altea 1.6, letnik 2010 med leti 2014 in 2017 v višini 2.500,00 EUR, kar znaša skupaj 5.501,49 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 9. 2018 dalje do plačila."

III. Vsaka stranka krije svoje stroške postopka.

2. Tožnik podaja obširno pritožbo zoper sodbo in navaja, da je v predmetnem postopku bila zadeva razveljavljena zaradi izločitve sodnika in vrnjena v ponovno sojenje. V ponovljenem postopku je sodišče prav tako zavrnilo tožbeni zahtevek in prekopiralo večino teksta. Tožnik ima pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS in pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS. Sodišče je zgolj ponovno zaslišalo tožnika, katerega je zaslišalo glede reintegracije in finančnih obveznosti in zapisalo, da so te okoliščine brezpredmetne, saj je bila odpoved delovnega razmerja zakonita. Sodišče bi moralo upoštevati načelo ustnosti in neposrednosti, tako da bi si ustvarilo neposreden in verodostojen vtis o prepričljivosti oziroma neprepričljivosti izpovedovanja. Glede zaslišanja G.G. tožnik izpostavlja, da je zaslišanje predlagal šele potem, ko je izvedel, da se ima G.G. namen zaposliti drugje v H. in tako zapustiti delovno mesto pri toženi stranki. Glede zaslišanja I.I. je bilo njegovo zaslišanje predlagano zaradi sprememb v izjavah tožene stranke. Glede zaslišanja J.J. je tožnik konkretiziral, da naj bi priča izpovedala v zvezi z okoliščinami njene uporabe službenega vozila. Glede opozorila na izpolnjevanje obveznosti, da tožena stranka tožniku dne 23. 5. 2014 ni podala odpovedi, temveč le ponovno pisno opozorilo in je tako ravnala v korist pritožnika in mu podala dodatno možnost, da zadrži zaposlitev pri njej, seveda pod pogojem, da se bo vzdržal nadaljnjih kršitev delovnih obveznosti. Ponovno kršitev, zaradi katere se lahko poda redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, se lahko nanaša le na čas po pisnem opozorilu. Sodna praksa navaja, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga nezakonita, če delodajalec delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi zaradi kršitev pogodbenih obveznosti iz delovnega razmerja, ki so bile že predmet pisnega opozorila na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi. Sodišče v 23. in 24. točki izpodbijane sodbe obravnava prvo opozorilo na izpolnjevanje obveznosti. V prvem opozorilu je šlo za "delo" med bolniško odsotnostjo dne 20. 2. 2014 in 21. 2. 2014, kljub prepovedi s strani direktorja tožene stranke z dne 17. 2. 2014. Glede zatrjevanja škodljivih posledic kršenja te prepovedi tožena stranka škode ni dokazala. Sodišče se ni opredelilo do elektronskega sporočila, ki ga je tožena stranka poslala ostalim zaposlenim in iz katerega so le-ti sklepali, da je pritožnik tisti, ki z njimi ne želi komunicirati. Če delodajalec svojim delavcem dopušča ravnanje, ki niso v skladu z veljavnimi akti oziroma internimi pravili, zaradi teh ravnanj delavcem ne more utemeljeno odpovedati pogodbe o zaposlitvi, ne da bi jih prej jasno in nedvoumno seznanil o tem, da v bodoče takšnih ravnanj ne bo več dopuščal. Kršitve, ki bi lahko vodile v odpoved delovnega razmerja so opredeljene v 110. členu ZDR-1, katerega pa tožnik ni kršil. V 25., 26. in 27. točki izpodbijane sodbe se sodišče ukvarja z drugim opozorilom na izpolnjevanje pogodbenih obveznosti. Glede neupravičene odsotnosti od doma med bolniško odsotnostjo, sodišče ni zaslišalo pritožnikove osebne zdravnice K.K., ki bi lahko naknadno odobrila pritožnikovo odsotnost od doma, saj tožnik ni imel prepovedi gibanja oziroma je imel celo jasno navodilo kirurga, da je gibanje priporočeno. Zdravnikova navodila niso sama sebi namen. Glede obeh razlogov tožnik izpostavlja, da je v spornem obdobju dobil informacijo s strani sodelavca v centrali podjetja L.L., da direktor tožene stranke ni zadovoljen s tožnikovo dolgo bolniško odsotnostjo, zato je na sestanku dne 4. 4. 2014 še pred vročitvijo prvega opozorila izpostavil, da če se toženi stranki glede njegove bolniške odsotnosti zdi karkoli spornega, da je pripravljen predložiti celotno dokumentacijo in dati vse skupaj v presojo nekomu, ki bi ga določila tožena stranka. Sodišče prve stopnje se neutemeljeno sklicuje na sodno prakso sodišča opr. št. VIII Ips 37/2017, kjer se primer razlikuje od tožnikovega v več elementih. Glede drugega razloga v danem opozorilu zatrjevanem o neupravičeni odsotnosti z dne 5. 5. 2014 sodišče ni upoštevalo, da je direktor tožene stranke v pričanju izrecno navedel, da dopusta pri tožniku za tisti dan ni odobril samo zato, ker za njega ni zaprosil pravočasno, da je torej ta odločitev že vsebovala sankcijo oziroma se je zato odločil samo iz namena škodovati oziroma se maščevati tožniku. Direktor ni znal pojasniti, kaj je bilo nujno delo, neopravljanje katerega je bilo kasneje navedeno kot razlog za izdajo opomina na izpolnjevanje obveznosti. Prav tako je tožnik o svoji zamudi na delovno mesto obvestil direktorja tožene stranke zjutraj 5. 5. 2014, pred pričetkom delovnega časa, kasneje pa ga je redno obveščal o dogajanju, direktor pa se mu kljub dokazanega prejemanju SMS sporočil ni odzval, čeprav je izpovedal, da je tisto jutro načrtoval sestanek s tožnikom. Nadalje je sodišče zavzelo napačno stališče, da odhod na Policijsko upravo in kazenska prijava ni bila nujna in je zato pritožnikova zamuda na delo neopravičljiva. Ker je tožnik poziv nazaj na delo prejel dne 30. 4. 2014, dejansko ni mogel ukrepati prej. V Sloveniji so bili takrat prazniki, tako da obisk državnega tožilstva ni bil možen pred 5. 5. 2014. Tožnik je koriščenje dopusta samo predlagal - kot najprimernejšo rešitev. Sodišče se ni opredelilo do dejstva, da je bila odredba o čakanju na delo doma, ki so jo pri tožniku vročili dne 5. 5. 2014 zvečer, pripravljena vnaprej, s praznimi okenci v podpis izbranega datuma.

Obrazložitev v sodbi, da izpovedba tožnika, da se je bal, da bi mu pri toženi stranki zasegli računalnik, življenjsko logično ni verjetna in je napačna. V primeru tožnika je bil računalnik še posebno zanimiv, ker je vseboval dokaze o kršitvah direktorja tožene stranke. Potrebno je dodati, da je bilo v pozivu, da se tožnik vrne nazaj na delo omenjeno, da bodo z njim ravnali skladno z zakonodajo, kar si ne tožnik ne njegov odvetnik nista mogla razložiti, kaj naj bi to pomenilo. Priče tožene stranke so tudi spreminjale izjave po tem, ko se je izkazalo, da obstaja posnet sestanek 4. 4. 2014 ter po vsakokratni predložitvi novih pisnih dokazov s strani tožnika. V 29. točki izpodbijane sodbe sodišče zmotno zaključuje, da je bilo opozorilo zaradi zatrjevane kršitve 15. 3. 2014 podano pravočasno, dne 23. 5. 2014. Tožnik je opozoril sodišče, da tožena stranka s to kršitvijo ni bila seznanjena 5. 5. 2014, kot je zatrjevala, ampak veliko prej, saj je že dne 10. 4. 2014 dobila odgovor pritožnikove osebne zdravnice na svojo prvo poizvedbo. Tožnik izpostavlja, da je sodišče v celoti oprlo izpodbijano sodno odločbo na izpovedbo direktorja tožene stranke in prič, ki so direktorjevi sodelavci in predpostavljeni ter v poslovnem razmerju s toženo stranko.

V zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi glede elektronskih sporočil z dne 8. 4. 2014, 28. 4. 2014 ter 30. 5. 2014, ki so bili razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov tožnik izpostavlja, da je sodišče spregledalo določena dejstva in ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja:

- da so bili vsi štirje naslovniki spornih elektronskih sporočil zaposleni v istem podjetju kot direktor tožene stranke in da torej pisanje ni predstavljalo očitne komunikacije s "tretjo osebo";

- da je pri toženi stranki in ostalih podjetjih iz H. šlo za jasne medsebojne pravne, lastniške in organizacijske povezave in ne za "tretje osebe";

- da so bili vsi štirje naslovniki elektronskih sporočil organizacijsko povezano in/ali nadrejeni tožniku in direktorju tožene stranke ali na istem hierarhičnem nivoju, in da je bila posledična komunikacija z njimi nekaj običajnega, pričakovanega in primernega, še posebej v primeru kakršnihkoli težav;

- da so v H. glede kršitev pravil poročanja in odgovornosti obstajala različna interna pravila (delovni kodeks, standardni interni predpisi, kodeks ravnanja gospodarske družbe H., priročnik o skladnosti), ki jih je v nasprotju z očitki tožnik upošteval, kršila pa tožena stranka;

- glede nepravilnosti v podjetju, ki jih je navajal tožnik in so bile delno potrjene s strani slovenskih organov, delno pa jih slovenski organi še niso preverjali (ker jih tožnik ne upa prijaviti zaradi določil 118. člena ZDR in je zato glede tega v dokazni stiski). Sodišče se je namreč zadovoljilo z nekakšnim potrdilom kadrovske službe, pri čemer ni mogoče pričakovati, da bodo priče izpovedale v škodo tožene stranke, saj so tam zaposlene;

- dejstva, da je bilo elektronsko sporočilo z dne 18. 4. 2014 predstavljeno izven konteksta, elektronskega sporočila istemu naslovniku z dne 16. 4. 2014, ki je bila pritožba zoper trpinčenje na delovnem mestu ter najava pošiljanja dodatnih informacij, kjer je tožnik želel predstaviti še širši kontekst kadrovskih težav v podjetju, glede na to, da je bil naslovnik vodja kadrovske službe;

- da tudi na delovnem mestu velja svoboda govora, da ima delavec pravico izraziti svoje mnenje, še posebej, če to stori znotraj običajnih in predvidenih pritožbenih poti in da je za verodostojne sodbe dovolj, da se izkazuje njihova verjetnost in dobronamernost piscev, s čemer se sodišče sploh ni ukvarjalo. Tožnik bi moral uživati zaščito v smislu 10. člena EKČP. Tožnik se ni obrnil s svojimi elektronskimi sporočili na javnost, ampak na organ skozi osebe, ki so po notranjih pravilih in hierariji pri toženi stranki pristojne za odločanje o vsebini spornih sporočil;

- da je tožnik za storitev očitanih kršitev imel upravičene razloge ali ne, čeprav upravičeni razlogi pomenijo odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki pa je iz tega razloga nezakonita;

- da je tožena stranka v odpovedi tožniku očitala nastalo škodo, vendar v postopku škode ni dokazala, celo večkrat je bilo omenjeno, da škode ni bilo;

- potrebno je bilo ugotoviti tudi, kakšen je bil subjektivni odnos delavca do očitanih kršitev pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja;

- da je bilo navodilo tožniku z dne 17. 2. 2014 izdano v angleškem jeziku, čeprav slovenska zakonodaja zahteva komunikacijo z zaposlenimi v slovenščini;

- vsa komunikacija je potekala v angleškem jeziku, ki za nikogar od vključenih ni bil materin jezik, zato bi morali biti prevodi teh sporočil analizirani;

V 31. točki izpodbijane sodbe sodišče obravnava pristop tožene stranke, ki je že pred izvedbo zagovora pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi pritožnika pričela postopek zaposlitve novega delavca, kar opravičuje z navajanjem, da ni bil namen zagovora pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ugotavljanje dejanskega stanja niti dokazovanja utemeljenosti očitka.

Glede pravočasnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi v 32. točki izpodbijane sodbe je sodišče zavzelo napačno stališče, da tožnik ni z ničemer dokazal svojih pavšalnih navedb, da se je tožena stranka z elektronskimi sporočili seznanila takoj, ko jih je posredoval v M. oziroma trditve, da je od storitve zatrjevanih kršitev in podaji odpovedi minilo več kot 30 dni. Prejemniki elektronskih sporočil z dne 8. 4. 2014 in 18. 4. 2014 so izrazili veliko začudenje in presenečenje. N.N. je recimo odgovoril na elektronsko sporočilo tožnika z dne 30. 4. 2014 in potrdil, da je seznanjen s situacijo. Tožnik utemeljeno zatrjuje, da se je tožena stranka z očitanimi kršitvami seznanila več kot 60 dni pred odpovedjo. Tožena stranka se je nedvomno seznanila z datumom 30. 4. 2014.

Glede kršitve internih pravil v 33. točki izpodbijane sodbe je sodišče napačno povzelo trditveno podlago tožnika, saj ta ni zatrjeval, da direktor tožene stranke formalno ni mogel podati odpovedi, temveč da je pri podaji kršil interna pravila celotne H. ter lastnika tožene stranke, podjetja O.. Direktor tožene stranke bi moral za odpoved tožniku pridobiti soglasje nadrejenih, saj je tožnik spadal v njegovo prvo raven poročanja. To soglasje je izjemno pomembno tudi zato, ker je moralo biti podano pred 4. 4. 2014, pred podajo zahteve, da naj tožnik zaradi kršitev zapusti podjetje. Glede sestanka z dne 4. 4. 2014 in tožnikova prizadevanja, da ostane v delovnem razmerju, je sodišče v 35. točki izpodbijane sodbe, ker se sodišče ukvarja s prvim spornim elektronskim sporočilom z dne 8. 4. 2014 napačno povzelo izpoved tožnika, da so mu dne 4. 4. 2014 predlagali sporazumno prekinitev delovnega razmerja in da je želel zaščititi svoje interese. Ustavno sodišče RS je že zapisalo (U-I-200/2015, Up-936/2015), da je (sodno) varstvo zoper odpoved za delavca življenjskega pomena, izguba zaposlitve namreč lahko ogrozi eksistenco ne samo delavca, temveč tudi njegove družine. Tožnikova žena je zaposlena samo za polovični delovni čas in prejema minimalno plačo. Tožnik je vsakič posebej izpostavil, da nima interesa zapustiti podjetje in navsezadnje se tožnik še danes zavzema za reintegracijo.

Glede lojalnosti direktorja tožene stranke v 36. točki izpodbijane sodbe je omenjeno vprašanje lojalnosti tožnika do direktorja in bi to moralo sodišče presojati v luči dogajanja z dne 4. 4. 2014, ko je direktor napovedal prekinitev delovnega razmerja in tožniku zagrozil s pravno potjo in mu vročil prvo (protipravno) opozorilo na izpolnjevanje obveznosti. Glede odgovornosti za posel sodišče napačno zaključuje in povzema tudi odgovornost za stranko P., saj je bil R.R. tisti, ki glede te stranke ni opravil svojega dela. Do notranje revizije ne bi moglo priti, saj je bila revizija kvečjemu zunanja. Hkrati notranja revizija naj ne bi pokazala nobene nepravilnosti, kljub temu, da so jih potrdili vsa slovenska inšpekcija za delo in informacijska pooblaščenka. Sodišče se v 37. točki izpodbijane sodbe opredeljuje do drugega elektronskega sporočila z dne 18. 4. 2014, pri tem pa spregleda, da je bilo v spis predloženo tudi elektronsko sporočilo z dne 16. 4. 2014, poslano isti osebi.

Tožnik navaja, da je bilo ugotovljeno, da pri toženi stranki ni bilo sprejetega pravilnika za preprečevanje trpinčenja na delovnem mestu ter da je direktor tožene stranke izpovedal, da bi se tožnik zoper trpinčenje s strani direktorja naj pritožil kar direktorju samemu, kar je nesmiselno. V 38. točki izpodbijane sodbe je sodišče v celoti sledilo pisni izjavi N.N., ki je po oceni tožnika pristranska priča. V interesu mu je, da tožena stranka uspe v postopku, nenazadnje pa je tudi preko podrejene S.S. vodil protipravne aktivnosti proti pritožniku. V 39. točki izpodbijane sodbe sodišče navede, da je pritožnik v elektronskem sporočilu dne 18. 4. 2014 prekoračil pooblastila, ta trditev pa je v nasprotju s kodeksom ravnanja gospodarske družbe H., po katerem je tožnik imel izrecno dolžnost opozarjati na nepravilnosti in nezakonitosti v podjetju. V aprilu 2014 je tožnik še vedno upal na uspešno rešitev zapleta in posledično vrnitev nazaj na svoje delovno mesto, tako tudi ni imel nobenega interesa škoditi H.. V 41. točki izpodbijane sodbe sodišče oceni tretje elektronsko sporočilo z dne 30. 5. 2014 kot neprimerno in diskreditacijo tožene stranke, čeprav pri tem ne pojasni, zakaj bi se bilo neprimerno pritožiti osebi, nadrejeni T.T. in R.R. in ju prositi za pomoč. V 42. točki sodišče z dopisom zaključi, da je tožnik kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, kar ni pravilno. V 43. točki sodišče povzema svoje zaključke in navede, da je tožnik kršil 37. člen ZDR-1 in 6. člen pogodbe o zaposlitvi ter sam moralno škodoval toženi stranki. Glede vsebine elektronskih sporočil do protipravnih ravnanj delavcev, ki škodijo ugledu delodajalca v javnosti, ni moglo priti. Sodna praksa je zavzela stališče (VDSS sodba Pdp 875/2015 z dne 28. 1. 2016), da je nastanek moralne škode poslovnim interesom delodajalca izpolnjen, če bi dogodek prišel v javnost. Sprožitev postopka odpovedi delovnega razmerja iz krivdnih razlogov, ker je tožnik zgolj skušal zavarovati svoje pravice, je nesprejemljivo in v nasprotju s splošnim delovnopravnim načelom o prepovedi povračilnih ukrepov. Sodišče v 44. točki ponavlja nesmisel, da so bili nadrejeni direktorju tožene stranke tretje - zunanje osebe, katerim tožnik ne bi smel pošiljati elektronskih sporočil. Sodišče celo navede, da je šlo za mobing direktorja s strani tožnika, kar pa ni pravilno. V 45. točki sodišče izraža svoje mnenje, da je bil tožnik predvsem nezadovoljen z odnosom direktorja tožene stranke in njegovim načinom vodenja, pri čemer ponovno spregleda, da je bil tožnik že izpostavljen dejanjem, da se ga znebijo. Tako skrhanost odnosov izvira iz sestanka 4. 4. 2014, ne pa iz aktivnosti tožnika. V 46. točki sodišče spregleda elektronsko sporočilo N.N. z dne 16. 4. 2014, ki je bilo pritožba zaradi trpinčenja na delovnem mestu. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožnika v celoti zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Izpodbijana sodba je po oceni tožene stranke zakonita in pravilna.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) in po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče ni storilo bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako je po pravilno in popolno ugotovljenem dejanskem stanju pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče navaja, da je v zadevi Pdp 651/2016 sprejelo sklep, da se pritožbama obeh strank ugodi in se izpodbijana sodba razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje, pri čemer je odločitev o pritožbenih stroških postopka pridržalo za končno odločbo. Sodišče je podalo tudi obširna napotila sodišču prve stopnje. V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika glede razveljavitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga ter poziva nazaj na delo na delovno mesto "direktor prodaje" in posledično obračuna bruto plač z odvodom davkov in prispevkov. Tožnik je v pritožbi izrecno navedel, da obstaja utemeljen dvom o sodnikovi nepristranskosti iz razloga, ker je sodnik v zadevi tožnika opr. št. Pd 395/2016 z dne 2. 6. 2017 (mobing) zapisal, da je iz odločitve pritožbenega sodišča mogoče razbrati, da redna odpoved iz krivdnega razloga verjetno ni zakonita in se zato v tej luči kot neverodostojne izkažejo trditve tožnika o trpinčenju. Zaradi navedenega jasno izraženega stališča sodnika v drugi zadevi je pritožbeno sodišče odločitev sodišča prve stopnje razveljavilo in v zadevi Pdp 171/2018 odločilo, da je izpodbijani sklep opr. št. Su 316/2017 z dne 10. 11. 2017 s katerim je bila zavrnjena zahteva tožnika za izločitev sodnika spremenilo tako, da je ugodilo zahtevi za izločitev sodnika (v tej zadevi) in odločilo, da se zadeva dodeli v obravnavanje drugemu sodniku po pravilih Sodnega reda, pri čemer je izpodbijano sodbo in vsa procesna dejanja sodnika, ki je izdal izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

7. Tožnik v pritožbenih navedbah tudi navaja, da je vodil postopek v zvezi z mobingom, ki ga je sodišče vodilo pod opr. št. Pd 103/2018. Pritožbeno sodišče je vpogledalo v navedeno zadevo zaradi plačila odškodnine iz naslova mobinga in ugotovilo, da je pritožbeno sodišče odločalo v tej zadevi Pdp 372/2018 in pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika v celoti za plačilo odškodnine v višini 10.000,00 EUR zaradi trpinčenja in šikaniranja na delovnem mestu. Pritožbeno sodišče to navaja, ker so določene navedbe tožnika med postopkom in v pritožbenem postopku v predmetni zadevi Pdp 80/2019 enake.

8. V ponovljenem sojenju v predmetni zadevi je sodišče zavrnilo modificiran tožbeni zahtevek tožnika za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga nezakonita in da se razveljavi, da se tožnika pozove nazaj na delo in se mu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračunajo plače v bruto zneskih z izplačilom neto. Zavrnilo je tudi zahtevek za izplačilo bonusa na podlagi pogodbe o zaposlitvi, izplačilo odškodnine iz naslova neuporabe službenega avtomobila za privatne zadeve ter zavrnilo tudi podredni tožbeni zahtevek glede neuporabe službenega avtomobila.

9. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi upoštevalo vsa napotila pritožbenega sodišča in je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, tako da pritožbeno sodišče ne ponavlja ugotovljenega dejanskega stanja in odgovarja tudi le na relevantne (360. člen ZPP) sicer obširne pritožbene navedbe tožnika. Sodišče je v ponovljenem postopku vpogledalo in prebralo vse listine v spisu, ki sta jih predložili tožeča in tožena stranka ter prebralo tudi pisne izjave prič dr. U.U., V.V., Z.Z., N.N. ter zapisnike o izvedbi dokazov z zaslišanjem tožnika in direktorja tožene stranke R.R. ter prič a.a. in T.T., ki so bile podane v prejšnjem sojenju. Sodišče je tudi izrecno zapisalo, da se strank in prič ne zasliši znova, je pa sodišče na novo zaslišalo tožnika, in sicer v zvezi z njegovim spremenjenim tožbenim zahtevkom. Sodišče je tudi jasno obrazložilo, zakaj določenih prič ni zaslišalo, pri čemer je tožnik predlagal njihovo zaslišanje prepozno, glede določenih prič pa je pojasnilo, zakaj ocenjuje, da njihovo zaslišanje ni primerno.

10. Sodišče je presojalo zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, pri čemer je po oceni pritožbenega sodišča pravilno ugotovilo, da je tožena stranka tožniku podala pisno opozorilo z dne 4. 4. 2014 utemeljeno, saj je tožnik v času bolniškega staleža opravljal delo, ki ga ne bi smel, upoštevaje pri tem zlasti izrecno navodilo in opozorilo tožene stranke, da mora prenehati z opravljanjem dela v času bolniškega staleža. Z navedenim je tožnik kršil 34. člen ZDR-1 ter 2. alinejo drugega odstavka 6. člena pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka mu je tudi z elektronskim sporočilom naložila, da preda nujne odprte zadeve, ki jih tožnik ni, tako da je kršil prepoved škodljivega ravnanja iz 37. člena ZDR-1 ter kršil tudi pogodbo o zaposlitvi. Tožena stranka je tožniku utemeljeno podala tudi drugo pisno opozorilo z dne 23. 5. 2014, in sicer 15. 3. 2014, pri čemer tudi podaja kazenske ovadbe zoper delodajalca ne predstavlja nujnega razloga za izostanek z dela. Tožena stranka je tožniku v odpovedi iz krivdnega razloga utemeljeno očitala, da je poslal elektronsko sporočilo izvršnemu direktorju za trgovanje in zamenjavo prodaje v Evropi in Afriki z neprimerno vsebino, s čemer je kršil 33. člen ZDR-1 in 6. člen pogodbe o zaposlitvi, pri čemer bi lahko tožnik morebitne nepravilnosti sporočil toženi stranki ne pa zunanji tretji osebi, je tožnik očrnil ugled tožene stranke in je ali bi lahko škodil toženi stranki in direktorju in tudi drugim sodelavcem, s čemer je podana tudi kršitev 37. člena ZDR-1.

11. Tožnik sodišču neutemeljeno očita kršitev 22. člena in 25. člena Ustave RS iz razloga, ker ni ponovno izvedlo vseh že izvedenih dokazov in je zaslišalo zgolj tožnika. Obe pravdni stranki sta podali soglasje, da ni potrebno ponovno neposredno izvajati vseh dokazov in da se vsi dokazi štejejo za izvedene. Tožnik sodišču očita, da je enostavno prekopiralo precejšnji del obrazložitve predhodne sodbe v predmetnem sporu, ki je bila razveljavljena zaradi ugoditve predlogu za izločitev sodnika in zaradi vrnitve zadeve v ponovno odločanje drugemu sodniku. Očitek pritožbe je, da je takšno ravnanje nedopustno in nesprejemljivo in da pomeni kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva, sodnega varstva in enakega varstva pravic, ker se postopek ni vrnil v stanje pred izdajo izpodbijane sodbe. Takšni pritožbeni očitki tožnika so povsem neutemeljeni. Iz vodenja obravnav, ki jih je izvedla nova sodnica v ponovljenem postopku je jasno razvidno, da je sodnica celotni spis zelo dobro poznala, upoštevala je v celoti napotila pritožbenega sodišča, prav tako je upoštevala stališča obeh strank in trditve obeh strank, ponovila je vse že izvedene dokaze, ponovno je zaslišala tožnika vendar upoštevaje pri tem tožnikov modificiran tožbeni zahtevek. Iz spisa ni razvidno, da bi katera od strank (zlasti tožnik) podala ugovor oziroma pripombe na način vodenja obravnav oziroma na poznavanje zadeve. V kolikor je sodnica zavzela enaka stališča, kot so bila zavzeta v predhodnem postopku, to ni nepravilno in nezakonito, saj je argumentacija v sodbi jasna in prepričljiva. Določbe ZPP niti določila ZDSS-1 sodniku ne prepovedujejo, da v ponovljenem sojenju ne uporabi enake argumentacije kot jih je drug sodnik uporabil v predhodnem postopku.

12. Glede porušenega procesnega ravnotežja tožnika, da sodišče ni ponovno zaslišalo tožene stranke, pritožbeno sodišče ugotavlja, da nobena stranka ni zahtevala ponovnega zaslišanja tožene stranke, kar je sodišče tudi obrazložilo in zapisalo v točki 10 obrazložitve sodbe, saj sta se obe pravdni stranki na naroku 7. 9. 2018 strinjali, da ponovno zaslišanje direktorja tožene stranke R.R. ni potrebno in da se prebere njegove izpovedbe v predhodnih postopkih. Tudi sicer si tožnik izjave in trditve tožene stranke razlaga drugače, kot so bile dejansko podane v postopku. Sodišče tudi ni kršilo načela ustnosti in neposrednosti, saj to načelo od sodišče ne zahteva, da v primeru vrnitve zadeve v ponovno odločanje, ponovno neposredno izvaja vse dokaze in zaslišanja, zaradi soočenja sodnika s pričo oziroma stranko, kot to očita pritožba. Vsaka sodba sodišča prve stopnje pa je po podani pritožbi preizkušena tudi v pritožbenem postopku. Neutemeljeno je pritožbeno navajanje, da je nenavadno, zakaj je sodišče zaslišalo tožnika v ponovljenem postopku z vprašanjem glede reintegracije in odškodninskega zahtevka. Sodišče je tožnika zaslišalo glede njegovega razširjenega tožbenega zahtevka, katerega razširitve najprej ni dopustilo, nato pa je to svojo odločitev spremenilo. Izvedba tega zaslišanja ob tem, ko je sodišče tožbeni zahtevek tožnika v nadaljevanju zavrnilo, pa ne predstavlja kakršnekoli nepravilnosti in nezakonitosti izpodbijane sodbe.

13. Glede na pritožbene navedbe, ki se nanašajo na neizvedena zaslišanja prič G.G., I.I. in J.J., je sodišče jasno obrazložilo, da je tožnik podal dokazne predloge v tem ponovljenem postopku, torej znatno po prvem naroku za glavno obravnavo, in sicer tako, da je sam skušal vzpostaviti pogoje za dopustnost in pravočasnost novih dokaznih predlogov. Pritožbeno sodišče navaja, da 286. člen ZPP določa, da mora stranka na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa dejstva, ki so potrebna za utemeljitev njenih predlogov, ponuditi dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb, in se izjaviti o navedbah in ponujenih dokazih nasprotne stranke. Stranke lahko tudi po prvem naroku za glavno obravnavo navajajo nova dejstva, predlagajo nove dokaze, vendar le, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku za glavno obravnavo ali če njihova dopustitev po presoji sodišča ne bi zavlekla reševanja spora.

14. Niso utemeljene pritožbene trditve o tem, da v odpovedi ne bi bilo dopustno uporabljati kršitev, ki se nanašajo na ravnanja, ki datumsko posegajo v čas katerega od opozoril. V kolikor je tožena stranka za ravnanja, ki so predmet odpovedi, izvedela po tem, ko je že podala pisna opozorila, nepravilno bi bilo le, v kolikor bi tožena stranka tožniku podala odpoved iz istih razlogov, kot je podala pisno opozorilo, kar pa v konkretnem primeru ni bilo.

15. Glede pritožbenih navedb o tem, da je bil tožnik žrtev večmesečnega trpinčenja je pritožbeno sodišče že predhodno pojasnilo, da je tožnik zoper toženo stranko vodil ločen sodni postopek (Pd 512/2017 v povezavi z Pdp 372/2018), v katerem pa je sodišče zavrnilo njegove očitke in ugotovilo, da trpinčenja ni bilo. Odločitev je že pravnomočna.

16. Neutemeljene so pritožbene navedbe o tem, da se je tožniku že na sestanku 4. 4. 2014 povedalo, da ni druge možnosti, kot da ta zapusti podjetje sporazumno, kar pa je očitno tožnik zavrnil. Takšno ravnanje tožene stranke ne predstavlja nedopustnega ravnanja, kaže pa na to, da je tožena stranka dejansko iskala možnosti, da razmerje s tožnikom uredi po mirni poti brez sodnih postopkov. Tudi postopek za zaposlitev novega sodelavca ne pomeni nezakonitosti ravnanja tožene stranke.

17. V zvezi s pritožbeno navedbo "o generalni prepovedi dela" pritožbeno sodišče navaja, da delavec v času bolniškega staleža ne sme opravljati kakršnegakoli dela in je povsem irelevantno, da morda drugi delavci takšne prepovedi niso imeli. Prepoved dela v času bolniškega staleža ne predstavlja šikaniranja in povsem prepričljivo je stališče tožene stranke, da je bilo tožniku prepovedano delo, da se je tožena stranka izognila očitkom tožnika v smeri, da tožena stranka ne stori dovolj za njegovo hitrejšo rehabilitacijo. Tožena stranka je ostalim zaposlenim poslala elektronsko sporočilo, da naj s tožnikom tekom bolniškega staleža ne komunicirajo o službenih zadevah in ga s tem ne obremenjujejo. Glede očitkov z drugega pisnega opozorila, da bi moralo sodišče zaslišati zdravnico tožnika, ki bi lahko naknadno odobrila njegovo odsotnost od doma pa je povsem jasno, da zdravnik v času bolniškega staleža, ko bi bolnik sicer moral počivati, ne more naknadno odobriti odhoda v tujino za urejanje (nedovoljenih) službenih zadev.

18. Navedbe pritožbe glede odsotnosti z dne 5. 5. 2014 niso utemeljene. Tožnik je zaprosil za dopust prepozno, tožena stranka pa z neodobritvijo dopusta ni imela namena škodovati tožniku in se mu maščevati. Dejstvo je, da tožnik sploh ni prišel na delo, podlage za odsotnost pa je, skušal urejati v času svoje odsotnosti, čeprav je predhodno že vnaprej vedel, da ne bo prišel. Podaja kazenske ovadbe na Policiji zoper delodajalca ne predstavlja nujnega razloga, zaradi katerega bi delavec moral izostati z dela brez soglasja oziroma odobritve dopusta. Smiselno enako velja tudi glede obiska odvetnika. Nenazadnje bi tožnik lahko podal prijavo zoper delodajalca v popoldanskih urah ali pisno, odvetnika pa bi lahko obiskal popoldne. Tožena stranka ni bila dolžna tožniku naknadno odobriti dopusta, tako je bila tožnikova odsotnost z dela neupravičena. Neutemeljeno je tudi stališče tožnika, da se je bal, da bi mu ob vračilu na delo zasegli računalnik. Tudi, če bi bilo to res, je tožnik do tedaj že lahko napravil celotno kopijo dokumentov in korespondence na svojem računalniku, kar je bilo izkazano tudi z listinami predloženimi v tem postopku.

19. Neutemeljena je tudi pritožbena trditev, da je opozorilo zaradi kršitve z dne 15. 3. 2014 podano prepozno, kar tožnik očita sodišču, da ni raziskovalo njegovih (sicer pavšalnih) trditev. Sodišče samo ne preiskuje morebitnih navedb strank postopka, temveč le v okviru trditvene podlage tožnika upoštevaje pri tem dokazne podlage tožnika.

20. Ne držijo tudi pritožbena navajanja, da se sodišče ni opredelilo do pisanj tožnika na naslove posameznikov v sklopu korporacije H.. Sodišče se je do tožnikovih pisanj, ki so sicer privedla do odpovedi pogodbe jasno opredelilo v točkah 35 do 46 izpodbijane sodbe. V kolikor pa sodišče ni sledilo stališčem in naziranjem tožnika, to ne pomeni, da se do njegovih stališč v sodbi ni opredelilo. Tožnik je v postopku odpovedi pogodbe o zaposlitvi imel omogočeno podajo zagovora, kot to določa ZDR-1, prav tako pa je svoja dejanska in pravna stališča obširno navajal med sodnim postopkom.

21. Povsem nepomembno je vprašanje, ali so bili vsi štirje naslovniki spornih sporočil zaposleni v istem podjetju kot direktor tožene stranke. Bistveno je, da niso bili zaposleni ali s kakšno drugo formalno vlogo pri toženi stranki in je šlo torej za osebe izven tožene stranke. Nepomembno je tudi vprašanje pravnih, lastniških ali organizacijskih povezav, saj kot navedeno vsi štirje prejemniki elektronskih sporočil tožnika tudi v tem pogledu niso imeli nikakršne funkcije oziroma vloge pri toženi stranki. Prav tako elektronsko sporočilo tožnika z dne 18. 4. 2014 ni bilo predstavljeno izven konteksta. Tožnik je N.N. povsem brez podlage za ravnanje poslal seznam zaposlenih pri toženi stranki z žaljivimi osebnimi oznakami glede posameznikov in z navedbami o njihovih lastnostih in ocenah kot jih je videl tožnik, čeprav tožnik ni imel pri toženi stranki nikakršnih pooblastil na kadrovskem področju.

22. Pritožbena naziranja tožnika o tem, da škoda ni nastala so neutemeljena, saj nastanek škode ni potreben za obstoj očitane kršitve in ne predstavlja pravno relevantnega dejstva, zato tudi ni bilo nikakršne potrebe po ugotavljanju morebitnega nastanka škode. Tožniku je glede očitanih ravnanj mogoče očitati najmanj hudo malomarnost če ne tudi naklepa. Tožnik je bil odločen, da naredi vse, da pride do odstranitve direktorja tožene stranke R.R. in da je bil v tej zvezi pripravljen tvegati tudi svojo zaposlitev pri toženi stranki.

23. Neutemeljen je očitek o nezakonitosti navodila tožene stranke z dne 17. 2. 2014. Navodilo je bilo jasno, tožnik pa ga ni upošteval, na kar je pravilno opozorilo tudi že pritožbeno sodišče v točki 9 obrazložitve sklepa, ko je prvič vrnilo zadevo v ponovno odločanje in opozorilo, da bo moralo naslovno sodišče to v ponovljenem postopku upoštevati pri odločitvi glede pisnega opozorila z dne 4. 4. 2014, kar je sodišče nato tudi upoštevalo in ustrezno odločilo. Glede očitka o danem navodilu z dne 17. 2. 2014 je sodišče v sodbi jasno zapisalo, da tožnik ni niti zatrjeval, da navodila ne bi razumel, ker ni bilo v slovenščini. Tožnik je tudi pri svojem delu dnevno komuniciral v angleškem jeziku, kar izhaja tudi iz listinskih dokazov v spisu.

24. Glede na podane pritožbene ugovore, pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je sodišče pravilno ugotovilo in utemeljilo namen zagovora v postopku odpovedi pogodbe o zaposlitvi, tožniku pa v ničemer ni bila v kakršnemkoli pogledu pravica do zagovora kršena. V kolikor delavec v postopku zagovora uspe dokazati neutemeljenost očitkov in do odpovedi ne pride, delodajalec seveda lahko kadarkoli postopek iskanja drugega delavca ustavi, kar je pritožbeno sodišče že obrazložilo. Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki glede pravočasnosti odpovedi pogodbe, ki je bila podana znotraj zakonsko predpisanega objektivnega in subjektivnega roka, kot je sodišče to jasno pojasnilo v točki 32 sodbe. Drugačne pritožbene trditve tožnika nimajo podlage v izvedenih dokazih.

25. Pritožbeno stališče glede kršitve internih pravil, da bi moral direktor tožene stranke za podajo odpovedi pogodbe tožniku pridobiti soglasje nadrejenih, ni utemeljeno. Direktor tožene stranke (delodajalec) je zakoniti zastopnik in vpisan v sodni register brez kakršnihkoli omejitev pri zastopanju, kar pomeni, da poslovne in druge odločitve glede poslovanja in delovanja tožene stranke sprejema samostojno in tako tudi zakonito.

26. Neutemeljeno je pritožbeno samosvoje domnevanje tožnika v sklopu pritožbe "odgovornost za posel". Gre za povsem subjektivno razumevanje tožnika, s katerim želi upravičiti svoje ravnanje. Navajanja o "notranji reviziji" pa so za presojo zakonitosti odpovedi irelevantna. Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki v sklopu "vprašanje diskreditacije". Zaključki sodišča glede pisma v točki 37 so povsem pravilni in pritožbeno sodišče o dokazni oceni sodišča prve stopnje ne dvomi. Pritožbene navedbe tožnika v zvezi s točko 41 sodbe so prav tako neutemeljene, saj je sodišče pojasnilo, zakaj je napravilo zaključek o neprimernosti elektronskega pisma tožnika z dne 30. 5. 2014. Zavajajoče so tudi pritožbene trditve glede točke 43 in 44 izpodbijane sodbe. Sodišče je v točki 43 pravilno ugotovilo koncernsko strukturo delovanja H., v okviru katere deluje tožena stranka, kar tožnik poskuša tolmačiti na svoj način. Delodajalec je pravna oseba, katere zakoniti zastopnik je direktor, lastništvo delodajalca pa je povsem nepomembno.

27. Neutemeljene so tudi pritožbene trditve, da v ravnanjih tožnika ni znakov mobinga zoper direktorja, saj je tožnik s svojimi elektronskimi sporočili, ki so predmet odpovedi deloval v smeri spodkopavanja avtoritete in kompetenc direktorja tožene stranke, v delu pa tudi drugih zaposlenih pri toženi stranki, razen sebe. Ni dvoma, da kršitve datirajo v obdobju po podaji prvega pisnega opozorila, s čemer je še vedno zadoščeno formalnim pogojem za zakonitost odpovedi v primeru, da bi bilo stališče tožene stranke pravilno, kar sicer upoštevaje okoliščine konkretne zadeve ni. Delodajalec ima pravico vsakega delavca opozoriti na kršitve delovnih obveznosti, z namenom, da kršitve prenehajo.

28. Neutemeljeno je sklicevanje tožnika na prakso VSRS ali pritožbenega sodišča v več zadevah, saj le-te niso primerljive s tožnikovo zadevo v nobenem pogledu. Pritožbeno sodišče je odgovarjalo le na tiste pritožbene navedbe za katere je ocenilo, da so odločilnega pomena na podlagi 360. člena ZPP. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v 353. členu ZPP.

29. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspel. Odločitev temelji na določilu 165. člena ZPP.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 33, 34, 37, 89, 89/1, 89/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.