VDSS Sodba Pdp 1023/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - elementi kaznivega dejanja - goljufija - trener

Tožena stranka je tožniku v podani izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi očitala, da je v mesečnih poročilih o delu o opravljanem številu ur trenerskega dela po pogodbi o zaposlitvi lažno navajal, da je v spornem času opravil določeno število ur, čeprav trenerskega dela po pogodbi o zaposlitvi za navedene dni in v navedenem obsegu ni opravil. Najmanj za sporni dan je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožnik ni igral, za ostale pa zaključuje, da je bil tožnik na tekmah prisoten kot trener in kot igralec, kar pomeni, da ni šlo za lažen vpis. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da tudi če bi sodišče ugotovilo, da vpisanih ur na tekmah ni mogoče šteti za trenersko delo, ne bi šlo za hujšo kršitev in za kršitev storjeno iz hude malomarnosti, saj je tožnik na tekmah bil, na njih je tekmoval tudi C.C., katerega je treniral.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z 17. 1. 2007 za delovno mesto trener namiznega tenisa, ki jo je 11. 5. 2017 podala tožena stranka, nezakonita (točka I izreka). Odločilo je, da tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 13. 5. 2017, temveč je trajalo do 25. 9. 2018, s tem dnem pa je pogodbo o zaposlitvi razvezalo (točka II izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožečo stranko od 14. 5. 2017 do 25. 9. 2018 prijaviti v socialna zavarovanja, ji za ta čas plačati nadomestila plač v mesečnem znesku 1.644,16 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov, to je od vsakega 11. dne v mesecu za pretekli mesec, do plačila, v roku 8 dni (točka III/1 izreka), kar pa je tožeča stranka zahtevala več, to je mesečno 1,72 EUR in drugače (predhodno plačilo davkov in prispevkov), je zavrnilo (točka III/2 izreka). Nadalje je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožeči stranki plačati denarno povračilo v znesku 4.932,48 EUR, v roku 8 dni (točka IV/1 izreka), kar pa je zahtevala tožeča stranka več, to je 8.171,52 EUR in drugače (predhodno plačilo davkov in prispevkov), je zavrnilo (točka IV/2 izreka). Odločilo je še, da je tožena stranka dolžna v 8 dneh od vročitve sodbe povrniti tožeči stranki njene stroške v znesku 1.764,67 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila (točka V izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe (točke I, II, III/1, IV/1 in V izreka) se pritožuje tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek tudi v tem delu zavrne kot neutemeljen, oziroma podrejeno, da ga razveljavi in v tem obsegu vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da tožnik ni izpolnjeval pogodbenih obveznosti kot trener mlajših kategorij v skladu s pogodbo o zaposlitvi ter je s tem toženi stranki povzročal materialno in moralno škodo. Tožena stranka mu je v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi med drugim očitala, da je pri mesečnem poročanju Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport (MIZŠ) o opravljenem številu ur trenerskega dela po pogodbi o zaposlitvi s 17. 1. 2007 neresnično navajal, da je na posamezne dneve opravljal delo, čeprav trenerskega dela kot trener mlajših kategorij v navedenem obsegu ur ni opravil (tožniku je očitala petnajst primerov takšnih kršitev). V desetih od petnajstih primerov je tožnik v poročilih neresnično navajal, da naj bi trenersko delo opravljal na tekmi A., čeprav je na tekmah A. dejansko igral kot tekmovalec članske ekipe, oziroma tekem sploh ni bilo, ker so bile prestavljene. Tožnikovo igranje na tekmah A., to je članske ekipe kluba, ni bilo trenersko delo trenerja mlajših selekcij po pogodbi o zaposlitvi in si tožnik za čas trajanja aktivnosti v A. ne bi smel pisati ur trenerskega dela. Kot igralec prve članske ekipe je prejemal plačilo. Ekipa je imela drugega trenerja, B.B.. Sodišče prve stopnje je zmotno zaključilo, da je tožnik na tekmah A. vsaj delno opravljal tudi trenersko delo in da tožena stranka ni dokazala, da bi bilo ustno dogovorjeno, da tožnik na tekmah ni bil trener C.C.. Podana je bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj so razlogi o odločilnih dejstvih med seboj v nasprotju oziroma so nejasni. Sodišče po eni strani zaključuje, da je bilo ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi med tožnikom in takratnim predsednikom tožene stranke ustno dogovorjeno, da se tožnikovo igranje na tekmah v ligi ne šteje v delovni čas tožnika in da se to do konca delovnega razmerja ni spremenilo, po drugi strani pa navaja, da tožena stranka ni dokazala, da bi bilo dogovorjeno, da tožnik na tekmah ni bil trener C.C.. Pogodbe, sklenjene z MIZŠ in Mestno občino D. (MO D.), so se nanašale izključno na sofinanciranje aktivnosti tožene stranke za delo z mladimi, zato je tožena stranka tožniku kot trenerju mladih lahko povečala plačo. MIZŠ in MO D. nista sofinancirala niti igranja tožnika za člansko ekipo niti članske ekipe tožene stranke. Zmotna je tudi ugotovitev, da je tožena stranka za tekmovanje v A. tožniku izdala naloge za službeno potovanje kot trenerju članske ekipe in mu izplačala kilometrino. Obrazce „potni nalog“ je uporabljala pri svojem poslovanju kot splošne obrazce, na podlagi katerih je predsednik tožene stranke s podpisom na njih odobril izplačilo povračila potnih stroškov vsem igralcem kluba na tekmah. Takšne potne naloge za povračilo potnih stroškov so izpolnjevali vsi klubski igralci, ki so se udeleževali ekipnih tekem, in ki niso bili v delovnem razmerju pri toženi stranki. Teh trditev tožnik ni prerekal in so nesporne. Bistvena kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP je podana tudi s tem, ko sodišče ugotavlja, da je tožnik prejemal igralnino za igranje v članski ekipi, in sicer v obliki potnih stroškov iz E. do D., po drugi pa ugotavlja, da je ne glede na to, kaj je tožena stranka tožniku izplačala, jasno, da mu je za nastopanje na tekmah A. kot igralcu ekipe izdajala potne naloge kot delodajalec za službene poti in da mu je namesto dnevnic izplačevala igralnino. Sodišče je spregledalo specifiko organizacije in delovanja tožene stranke kot športnega društva ter je zadevo ocenjevalo skozi prizmo tožene stranke kot „klasičnega“ delodajalca, kar pa tožena stranka kot športno društvo ni. Kljub skladnim izpovedbam prič B.B., C.C., F.F., G.G., H.H. in I.I., je sodišče svojo odločitev oprlo na izjavo J.J., ki pa ji dogovori znotraj kluba niso bili znani. Poleg tega je družinska prijateljica tožnika in njegove družine, tožnikova žena K.K. pa je od oktobra 2017 tudi njena podpredsednica v L.. Zato je treba verodostojnost njenega pričanja presojati tudi s tega vidika. Praviloma si vsi soigralci iste ekipe na tekmah med seboj pomagajo z nasveti in spodbudami. Če je tožnik na tekmah članske ekipe kot igralec te ekipe dajal napotke svojim soigralcem, enako tudi vsi soigralci drug drugemu, to ne pomeni, da je tožnik s tem postal trener članske ekipe. Zunanji opazovalci so tako sicer lahko domnevali ali bili celo prepričani, da je tožnik pri toženi stranki zaposlen kot trener. Glede ugotovitev inšpektorja M.M. je tožena stranka poudarila pomembno dejstvo, da je inšpektor ugotovil, da je tožnik o svojem delu neresnično poročal MIZŠ. Ugotovitev inšpektorja, da je tožnik kljub temu opravil dovolj veliko število ur neposrednega dela s športniki v programu N., pa je nekritično oprl zgolj na tožnikove navedbe in njihove resničnosti ni posebej preverjal. Tožnik je zavestno zavajal predvsem toženo stranko z namenom, da bi se materialno okoristil na njen račun. Sodišče ugotavlja, da je šlo za napačne vpise, vendar šteje, da jih je mogoče pripisati tožnikovi površnosti in da ne gre za naklepne in hujše kršitve. Tožena stranka opozarja, da npr. za 5. 11. 2016 tožnik res ni mogel zgolj pozabiti izbrisati zapisa, temveč je zavestno navajal več ur, saj so aktivnosti v zvezi s treningom ekipe O. trajale največ 3,5 ure in ne 7 ur. Podobno velja za 3. 12. 2016, ko je tožnik v poročilu enako navedel, da je opravljal delo v trajanju 7 ur na tekmi A. in O., ter za 16. 2. 2017, ko je navedel, da je opravil krožek na OŠ P., trening tekmovalne ekipe in trenersko delo na tekmi A. v trajanju 7,5 ure. Tekma A. 5. 11. 2016 je bila prestavljena na 9. 11. 2016, za ta dan pa je tožnik v poročilu navedel, da je opravil trening tekmovalne in začetniške skupine ter krožek na OŠ R. in na Osnovni šoli P. v dvorani v S. v trajanju 5,5 ure, čeprav je tega dne dejansko igral kot član ekipe na tekmi A., in je navedeni krožek namesto tožnika opravil pomočnik trenerja T.T.. Za 17. 11. 2016 je tožnik v poročilu navedel, da je opravil trening tekmovalne in začetniške skupine in krožek na OŠ R. in OŠ P. v dvorani v S. v skupnem trajanju 11,5 ure, tega dne pa je dejansko igral kot igralec članske ekipe na tekmi A. in trenerskega dela ni opravljal. Torej ni šlo za to, da je tožnik pomotoma pozabil iz poročila izbrisati zapis o tekmah A., ki so bile prestavljene, temveč je neresnično in z namenom zavajanja sistematično vpisoval več ur za trening mladinske ekipe, ki je trajala v O. in trening tekmovalne ekipe ter začetniške skupine in krožke v OŠ R. in OŠ P. v S., kot jih je dejansko opravil in je celo to delo opravil pomočnik trenerja in ne tožnik. Dne 19. 11. 2016 je bila sobota in tožnik trenerskega dela na ta dan ne bi mogel opravljati. Za 12. 11. 2016 je tožnik v poročilu navedel, da je opravil trenersko delo na odprtem prvenstvu U. (tujina) in na tekmi članske ekipe A. v trajanju 14 ur. Tožena stranka opozarja, da je tožnik tega dne ob 17. uri igral na tekmi članske ekipe v D., zaradi česar je moral zaradi vožnje na priprave na tekmo iz U (tujina) oditi najkasneje ob 13. uri. Pri vnosih gre za okoli 60 ur dejansko neopravljenega dela v dveh mesecih, kar je količinsko veliko. Pri presoji, ali je šlo za naklepne lažne vnose ali zgolj za malomarnost, sodišče ni upoštevalo drugih lažnih vpisov, ki jih je tožena stranka naknadno med postopkom odkrila in jih opisala v prvi pripravljalni vlogi, in ki tudi s strani tožnika niso bili prerekani. Napačno je stališče sodišča, da teh vpisov ne upošteva, ker niso predmet odpovedi. Tožena stranka z njimi ni širila odpovednih razlogov, temveč dokazovala, da so tožnikove navedbe, da je šlo le za lapsuse zaradi preutrujenosti, malomarnosti ali neznanja, neresnične. Šlo je za zavestno in naklepno dejanje. Posledično je sodišče napačno zaključilo, da tožnik ni ravnal z namenom pridobitve protipravne koristi z zakonskimi znaki kaznivega dejanja goljufije. Iz previdnosti in podrejeno tožena stranka tudi meni, da je sodišče zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, ko pri višini nadomestila plače ni upoštevalo dejstva, da je imel tožnik po pogodbi o zaposlitvi le 1.098,70 EUR plače in je bil upravičen zgolj do tega zneska. Sofinanciranje bi bilo potrebno podaljšati, zato vsaj od 1. 1. 2018 ne bi bil upravičen do višje plače, kot je bila določena v pogodbi o zaposlitvi, saj do podaljšanja pogodbe ni prišlo. Po prenehanju delovnega razmerja je tožnik ustanovil svoj klub V., kjer dela kot trener. Poleg tega igra v najmočnejši Z. ligi za ekipo a. za letno igralnino v višini 10.000,00 EUR, kar je 1.000,00 EUR več kot pri toženi stranki. Prezrlo je tudi dejstvo, da tožnik prodaja ... opremo, za katero prejema plačilo v gotovini "na roke" in da izvaja še privatne treninge z nekaterimi igralci, za kar mu na roke plačujejo njihovi starši.

3. V odgovoru na pritožbo tožnik prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve pravil postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje.

6. Pritožba neutemeljeno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bili razlogi sodbe o odločilnih dejstvih med seboj v nasprotju oziroma nejasni, pri čemer naj bi sodišče po eni strani zaključilo, da je bilo ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi med tožnikom in takratnim predsednikom tožene stranke ustno dogovorjeno, da se tožnikovo igranje na tekmah v ligi ne šteje v delovni čas tožnika in da se to do konca delovnega razmerja ni spremenilo, po drugi strani pa ugotavlja, da tožena stranka ni dokazala, da bi bilo dogovorjeno, da tožnik na tekmah ni bil trener C.C.. Tožnik namreč igranja v A. v poročilih ni upošteval kot dela po pogodbi o zaposlitvi, temveč je kot delo opredelil (le) trenersko delo na teh tekmah. Kot bo obrazloženo v nadaljevanju, je dokazano, da je tožnik na tekmah A. opravljal (tudi) delo trenerja. Zato v tem delu ni zatrjevanih nasprotij. Uveljavljana kršitev tudi ni podana s tem, ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik prejemal igralnino za igranje v članski ekipi, in sicer v obliki potnih stroškov iz E. do D.. Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo, da je tožena stranka izdajala potne naloge v primerih, ko je tožnik igral za člansko ekipo. V kolikor tega dela ne bi štela kot dela po pogodbi o zaposlitvi, izdaja takšnih potnih nalogov ne bi bila upravičena. Ne glede na to pa je bistvena le pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik deloma opravljal tudi trenersko delo, zato vpisi v poročilih, ki upoštevajo njegovo delo trenerja C.C., niso nepravilni, ne glede na izpolnjene potne naloge.

7. Tožena stranka je tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga po 1. in 2. alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 - ZDR-1), torej ker je kršil pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja (1. alineja), oziroma, ker je naklepoma ali iz hude malomarnosti huje kršil pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Očitala mu je, da je v mesečnih poročilih o delu za MIZŠ o opravljanem številu ur trenerskega dela po pogodbi o zaposlitvi lažno navajal, da je v dneh od 5. 11. 2016 do 23. 3. 2017 opravil določeno število ur, čeprav trenerskega dela po pogodbi o zaposlitvi za navedene dni in v navedenem obsegu ni opravil. Tožnikovo opravljanje trenerskega dela po pogodbi o zaposlitvi je bilo določeno v obsegu 40 ur na teden, ter je bilo tudi pogoj za sofinanciranje njegovega dela s strani MIZŠ in s strani MO D.. Kršitev naj bi imela vse znake kaznivega dejanja goljufije po 211. členu Kazenskega zakonika (Ur. l. RS, št. 55/08 s spremembami – KZ-1).

8. Pritožba neutemeljeno navaja, da je napačna dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnik na tekmah A. ni nastopal tudi v vlogi trenerja. S tem v zvezi je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je C.C. v postopku spreminjal pisni izjavi, in sicer je v prvi z dne 12. 1. 2018 napisal, da je bil tožnik na tekmah njegov trener, pod njegovim vodstvom je naredil tudi največ treningov, v pisni izjavi 21. 2. 2018 pa je prejšnjo izjavo preklical in podal novo, v kateri je napisal, da je bil njegov trener do maja 2017, pod njegovim vodstvom je naredil največ treningov, na tekmah A. pa mu je dajal napotke in taktično svetoval, tako kot ostalim članom ekipe, B.B., b.b. in c.c.. Da je trener A., je izpovedal tudi B.B.. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da je bila J.J. najbolj verodostojna priča. Sklicevala se je na svojo pisno izjavo, v kateri je opisala tekmo 7. 1. 2017 in izjavi priložila zapisnik tekme, iz izjave pa izhaja, da je bil na tej tekmi tožnik v vlogi igralca in trenerja. Pred začetkom tekme je postavil ekipo, tudi med svojim dvobojem je vodil igralce. Takšno delo po njeni izpovedi opravlja veliko trenerjev, torej da je na tekmi hkrati v vlogi igralca in trenerja. Izpovedala je, da je bila pogosto prisotna na tekmah kot trenerka ekip ali kot sodnica, ter potrdila, da je bil tožnik tam vedno prisoten kot trener tožene stranke. Ona ga je namreč vedno štela za trenerja. B.B. pa je bil prisoten kot igralec, dopustila je tudi, da je mogoče on kdaj na tekmi komu pomagal. Če bi se kogarkoli iz namiznoteniške srenje izven D. vprašalo, kdo je trener tožene stranke, bi odgovoril, da je to tožnik. Sodišče je upoštevalo, da je od oktobra 2017 izvršna predsednica L., dolgoletna igralka, trenerka in sodnica ter razmere poznala. Ugotovilo je tudi, da pozna tako predsednika tožene stranke G.G., b.b., B.B., tožnika in njegovo ženo, s katero sta v kontaktih od oktobra 2017, saj je ona ena od njenih podpredsednic na L.. S tem v zvezi torej ni odločilno, da naj bi tožena stranka šele po zaključku obravnave na facebook profilu tožnikove žene lahko pridobila fotografijo, iz katere je razvidno, da je bila J.J. gostja tožnikove žene na rojstnodnevni zabavi. To ne vpliva na njeno verodostojnost, ki jo je sodišče prve stopnje utemeljeno oprlo tudi na dejstva, da gre za višjo kriminalistično inšpektorico in je tudi iz tega razloga njeno izpoved štelo kot resnično. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so d.d., e.e., f.f., g.g., h.h., i.i. in j.j. predložili pisne izjave v zvezi z vlogo tožnika na tekmah, pri čemer gre za trenerje, delegate na tekmah ter igralce in iz katerih izhaja, da tožnik na tekmah ni bil samo igralec, ampak tudi trener (najmanj) C.C.. Pisne izjave navedenih, izpoved priče J.J. ter tožnika dajejo tudi po stališču pritožbenega sodišča zadostno podlago za zaključek, da je tožnik na tekmah nastopal v dveh vlogah. Zato ni utemeljeno sklicevanje pritožbe na izpovedi prič B.B., C.C., F.F., G.G., H.H. in I.I., saj le te ne vplivajo na pravilnost zaključkov sodišča prve stopnje, posebej ob dejstvu, da je C.C. spreminjal pisno izjavo. Da je možno, da je tožnik nastopal tudi v vlogi tekmovalca in trenerja, je potrdil tudi M.M. s svojem pričanju. Izpovedal je, da za nekaj dni, tri ali štiri, tožnik ni imel dokazil, da bi mu lahko verjel, kar je priznal tožnik že v inšpekcijskem postopku v zagovoru pri toženi stranki in sodnem postopku, vse ostalo pa je bilo opravičeno, saj je tožnik imel dokazila. Zadevo je zato brez ukrepov predal ministru. Glede na navedeno tudi ni utemeljena pritožbena navedba, da sodišče ne loči tožnikovega dvojnega statusa, in sicer trenerja mlajših ekip ter igralca v A.. Glede na navedeno tožnikovi vpisi v poročilih, v katerih je navajal, da je delal tudi na tekmah, niso nepravilni.

9. Neutemeljeno je tudi stališče pritožbe, da potni nalogi niso odločilni, ker naj bi tožena stranka takšne potne naloge kot športno društvo izdajala vsem tekmovalcem in jim tako povrnila potne stroške. V njih je namreč navedeno, da je tožnik trener. Sodišče prve stopnje je zato ugotovilo, da mu je tožena stranka izplačevala kilometrino po potnih nalogih, pri čemer pa v postopku trdi, da je šlo za njegovo aktivnost, ki ni bila v zvezi s pogodbo o zaposlitvi.

10. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da se od petnajstih očitanih kršitev, da je tožnik lažno navajal, da je opravljal trenersko delo, v resnici pa je igral, deset nanaša na vpis aktivnosti A.. Najmanj za 4. 2. 2017 je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožnik ni igral, za ostale pa zaključuje, da je bil tožnik na tekmah prisoten kot trener in kot igralec, kar pomeni, da ni šlo za lažen vpis. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da tudi če bi sodišče ugotovilo, da vpisanih ur na tekmah ni mogoče šteti za trenersko delo, ne bi šlo za hujšo kršitev in za kršitev storjeno iz hude malomarnosti, saj je tožnik na tekmah bil, na njih je tekmoval tudi C.C., katerega je treniral, C.C. pa je bil opredeljen v programu dela N.. Za 5. 11. 2016, 9. 11. 2016 in 10. 12. 2016 je tožnik že inšpektorju in toženi stranki priznal pomoto, tekmi 5. 11. in 9. 11. sta bila namreč prestavljeni, kar je pozabil izbrisati, 10. 12. 2016 pa na tekmo ni šel, ker je bil poškodovan. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da ne gre za naklepno kršitev. Zato sodišče prve stopnje tudi pravilno ni štelo, da bi tožnik s svojim ravnanjem izpolnil zakonske znake kaznivega dejanja goljufije. Bistveno je, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se večina očitanih napačnih lažnih vpisov nanaša na A., ki jih ne šteje za lažne vpise. Ostalih pet napačnih vpisov pa tudi po stališču pritožbenega sodišča po količini ne utemeljuje sankcije, za katero se je odločila tožena stranka. Pri tem se je sodišče prve stopnje pravilno sklicevalo na stališče, ki ga je zavzelo Vrhovno sodišče v zadevah VIII Ips 315/2017 in VIII Ips 223/2017, in sicer, da pomeni pojem hujše kršitve pravni standard, ki ga je treba v konkretnem primeru presoditi glede na okoliščine, v katerih je kršitev storjena, ter da je pri tem potrebno upoštevati, kakšnega pomena je kršitev obveznosti za delodajalca kot tudi za delavca, ki bi jo moral opraviti. Pravilno je štelo, da je mogoče kaznivo dejanje po 211. členu KZ-1 opraviti le z direktnim naklepom, ter da mora biti škoda konkretizirana, kar pa v konkretnem primeru ni. Glede na zgoraj obrazloženo niso odločilne pritožbene navedbe, s katerimi tožena stranka za posamezne dni navaja nepravilne vpise.

11. Neutemeljeno je tudi stališče pritožbe, da bi moralo sodišče tudi ostale napačne zapise šteti kot protipravno ravnanje tožnika oziroma jih ne šteti kot lažje kršitve, temveč upoštevati kot tožnikovo namerno zavajanje, saj sodišče prve stopnje teh zapisov ni preverjalo. Bistveno je, da se ti vpisi ne nanašajo na kršitve, ki so bile zajete v odpovedi, na podlagi teh pa ni mogoče pavšalno sklepati, da je tožnik ravnal po enakem vzorcu tudi v ostalih primerih.

12. V zvezi z višino nadomestila plače je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožniku pripada mesečni znesek 1.644,16 EUR, pri čemer je iz plačilnih list razvidno, da je tožena stranka tožniku od januarja 2012 dalje obračunavala bruto plačo 1.325,00 EUR, od januarja 2013 pa do prenehanja delovnega razmerja pa 1.575,00 EUR in dodatek za delovno dobo - v zadnjih treh mesecih, in sicer za februar, marec in april 2017 pa je njegova plača znašala povprečno 1.644,16 EUR. Glede na navedeno niso utemeljene pritožbene navedbe, da bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati zgolj osnovno plačo, kot je bila določena v pogodbi o zaposlitvi iz leta 2007.

13. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, s katerimi tožena stranka dejansko izpodbija višino denarnega povračila iz 118. člena ZDR-1, ki jo je sodišče prve stopnje dosodilo v višini treh plač, to je 4.932,48 EUR. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen deset let, zato je dosojeni znesek denarnega povračila kvečjemu prenizek kot pa previsok. Na drugačno stališče ne morejo vplivati pritožbene navedbe, da se je tožnik takoj zaposlil, da je mlad, ..., da je eden najboljših igralcev namiznega tenisa v Sloveniji in da v Z. prejema igralnino v višini 10.000,00 EUR na sezono.

14. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

15. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

16. Odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k boljši razjasnitvi stvari v pritožbenem postopku, zato tožnik sam krije svoje stroške te vloge (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 211.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.