VDSS Sklep Pdp 148/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog - izvedensko mnenje - mnenje psihiatra - psihične težave

Sodišče je presojalo nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, pri čemer je tožena stranka tožniku v redni odpovedi očitala, da je pogodbenemu partnerju s službenega elektronskega naslova poslal elektronsko sporočilo z neprimerno in žaljivo vsebino, kjer je pisalo "vsem zaposlenim na C., vključno s prasico E.E. priporočam obisk psihiatrične klinike K.", naslov pa se je glasil "Umobolno osebje C." Sodišče je imenovalo izvedenca psihiatrične stroke. Ta je ugotovil, da gre pri tožniku predvsem za epileptoidno spremenjeno osebnost, pri čemer je zelo verjetno prišel v posebno psihično stanje, in ni zmogel presoje ustreznosti oziroma neustreznosti svojega reagiranja, posledice epilepsije pa so ga v življenju hudo ovirale. Iz izvedeniškega mnenja izhaja, da se je njegovo mnenje nanašalo izključno na dan, ko je tožnik poslal sporno elektronsko sporočilo, pri čemer je izvedenec ugotovil njegovo specifičnost osebnosti iz njegovih reakcij. Sodišče je ob tem zmotno ocenilo njegovo (ne)zavedanje o kršitvi ter njegovo voljnost, saj je psihiater zgolj navedel, da je verjetno prišel v posebno psihično stanje, ko ni mogel imeti pod nadzorom svoje presoje o ustreznosti oziroma neustreznosti svojega reagiranja, ni pa bilo dejansko to ugotovljeno. Zakon ne zahteva naklepa v smislu voljne ali zavestne sestavine glede očitane kršitve, niti ne hude malomarnosti, kot v razlogu po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Ob tem je pomembno, da ob podanem izvedenskem mnenju, ki ni nedvoumno, sodišče izvedensko mnenje presoja kritično glede na vse ostalo procesno gradivo in svoje splošno izkustveno znanje. Pravno relevantna vzročnost med kršitvami in psihičnimi težavami tožnika ni samoumevna, ampak jo mora sodišče določno ugotoviti.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sodbe se razveljavi in zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče je izdalo sodbo, s katero je razsodilo:

"I. Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov z dne 17. 10. 2016 je nezakonita.

Kar zahteva tožnik več ali drugače se zavrne.

II. Ugotovi se, da delovno razmerje tožeči stranki pri toženi stranki po pogodbi o zaposlitvi z dne 27. 10. 2009 ni prenehalo in še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi.

Kar zahteva tožnik več ali drugače se zavrne.

III. Tožena stranka je dolžna tožečo stranko v roku 8 dni pozvati nazaj na delo in jo z dnem 5. 11. 2016 prijaviti v vsa zavarovanja v delovnem razmerju in ji za navedeno obdobje od 5. 11. 2016 do reintegracije obračunati bruto plačo v znesku 605,97 EUR in razliko do minimalne plače do višine 790,73 EUR bruto, kot če bi tožeča stranka ves ta čas delala, nato pa odvesti in plačati zanjo vse potrebne prispevke in davke, in ji izplačati neto zneske plač skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od vsake zapadle plače do plačila.

Kar zahteva tožnik več ali drugače se zavrne (zamudne obresti za davke in prispevke ter od reintegracije dalje redno obračunati bruto plače in ji po odvodu davkov in prispevkov redno izplačevati plače).

IV. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni obračunati bruto znesek regresa za redni letni dopust za leto 2017 v znesku 804,96 EUR, odvesti in plačati zanjo vse potrebne davke in tožeči stranki izplačati neto znesek regresa za letni dopust za leto 2017, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dne 2. 7. 2017 do plačila.

Kar zahteva tožnik več ali drugače se zavrne.

V. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni povrniti stroške tega delovnega spora v višini 956,74 EUR.

VI. Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni za tožečo stranko plačati stroške izvedenca v višini 1.108,56 EUR in sicer na račun Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, št. ..., sklic ..., v primeru zamude z zakonitimi zamudnimi obrestmi."

2. Tožena stranka podaja pritožbo zoper ugodilni del sodbe in odločitev o stroških postopka ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in tožbeni zahtevek tožnika v celoti zavrne ter mu naloži v plačilo stroškov postopka oziroma, da izpodbijano sodbo v celoti razveljavi in zadevo vrne v ponovni postopek, odločitev o stroških postopka pa pridrži za končno odločbo. Glede izdanega opozorila na izpolnjevanje obveznosti iz delovnega razmerja z dne 26. 2. 2016 (neudeležba na kolegiju, sestanku in inventuri) tožena stranka navaja, da je bil tožnik na enak način kot drugi zaposleni obveščen, da bo na dan 13. in 14. 2. 2016 izvedena inventura v papirnici, kjer opravlja svoje delo. Iz zapisnikov v zagovoru delavca izhaja, da mu je mama prepovedala, da bi šel na inventuro, razlog pa naj bi bil dogodek 8. 10. 2015, ko ga je sodelavec našel nezavestnega na tleh. Ta dogodek sam po sebi ni v nikakršni povezavi z inventuro, poleg tega pa se je zgodil več kot 4 mesece prej. Sodišče v 14. točki obrazložitve povsem nekritično navede, da verjame tožniku v celoti, in sicer, da je bil pod stresom, zaradi česar ni prišel na inventuro, čeprav tožnik tega sploh ni izjavil (ampak je stres omenjala zgolj njegova mama, vendar šele kot hipotetično posledico prisotnosti na inventuri, ne pa kot vzrok za odsotnost). Sodišče navede, da tožena stranka tožniku ne očita, da ne bi opravil inventure, kar je čisto sprenevedanje. Tožena stranka tožniku jasno očita, da ni prišel na inventuro, kar pomeni, da je tudi ni opravil. Potrebno je poudariti, da se mora inventura vedno opravljati celovito v času, ko spremembe v stanju v zalogi določenega blaga niso možne. Nedopusto je, da inventuro dela vsak delavec po svoje in v nasprotju z navodili delodajalca, še bolj nedopustno pa je, da ob izkazanem dejanskem stanju sodišče delodajalcu povsem samovoljno pripiše, da delodajalec delavcu "ne očita, da ta ne bi opravil inventure". Tožnik je star več kot 50 let in poslovno popolnoma sposoben moški, kar pomeni, da nobenih pravno veljavnih izjav v njegovem imenu mati ne more več podajati. Tožnikova mati je navedla, da je bilo za tožnika to preveč stresno (torej kot posledica), sodišče pa je napačno in protispisno zaključilo, da na inventuro ni prišel, ker je bil pod stresom (vzrok). Zdravniškega potrdila o upravičeni odsotnosti z dela ni predložil, kar pomeni, da je bila njegova odsotnost neupravičena, saj morajo biti delavci na dan, ki je določen kot delovni dan, prisotni na delovnem mestu. Poznal je svoje delovne obveznosti, pa se je zavestno odločil, da jih ne bo izpolnjeval. Sodišče bi moralo vedeti in oceniti, da zdravniškega potrdila ne more nadomestiti telefonsko "opravičilo" (ki je bilo bolj obvestilo) tožnikove matere, da tožnika na delo ne bo.

Glede neudeležbe na sestanku in kolegiju je potrebno poudariti, da je bil tožnik po elektronski pošti vabljen na skupni kolegij knjigarne in papirnice, ki je bil določen na dan 10. 2. 2016, vendar se ga neupravičeno ni udeležil, čeprav je bil obvezen za vse zaposlene. Nato je bil na enak način vabljen tudi na sestanek papirnice, ki je bil določen na dan 16. 2. 2016, tudi tega sestanka se ni udeležil, čeprav je bil ta obvezen za vse zaposlene v papirnici. Sodišče je v 16. točki obrazložilo, da je tožnik ravnal tako, kot je najbolje znal v dani situaciji, zaradi česar mu ni mogoče očitati naklepnega ali malomarnega dejanja s tem, da ni prišel na sestanek in kolegij. Tožnik je izpovedal, da na kolegij oziroma sestanek ni prišel, ker naj ne bi bil prisoten A.A., ki bi ga lahko nadomeščal. Sodišče očitno ne verjame priči B.B., ki je tožnikova nadrejena vodja in to zgolj zaradi dejstva, ker se ni natančno spomnila za dve leti nazaj, ali je bil eden od tožnikovih sodelavcev (A.A.j) na določen dan v službi, kar je naravnost neverjetno, saj tega ni mogoče pričakovati od nobenega človeka. Nadrejena je izpovedala, da se ne spomni, če je bil A.A. (drugi delavec v skladišču) prisoten v službi ravno na ta dan, bi ga pa lahko nadomestila katera od drugih sodelavk, ki je bila v službi in je bil takšen stalen dogovor. B.B. je pričala, da se spomni, da so tožnika po končanju prvega kolegija klicali, da naj pride na drugi kolegij, vendar ni prišel, čeprav je bilo na razpolago še osem delavk, ki bi ga v vmesnem času lahko nadomestile. Povedano drugače, vpeljan je bil sistem, da se je lahko vsak od zaposlenih udeležil sestanka oziroma kolegija, vendar pa tožnik tega očitno izrecno ni hotel. Šlo je za tožnikovo samovoljno odločitev, da se kolegija oziroma sestanka ne bo udeležil, saj je bil posebej poklican, da naj pride na kolegij, vendar ni prišel. Tožnik je bil prepričan, da so sestanki nepotrebni, kar je razvidno iz njegovega pričanja, in sicer iz navedb "v letu 2013 je bil sestanek, na katerega jaz nisem šel, ker sem mislil, da ne bo na njem nič pomembnega" in "od takrat naprej nisem hodil na sestanke, namesto da bi kaj koristnega delal". ZDR-1 v 34. členu nalaga delavcu, da mora upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja. Delavec lahko odkloni opravljanje dela po navodilu ali na zahtevo delodajalca, če bi to pomenilo protipravno ravnanje. Sodišče je v 23. točki obrazložitve navedlo "da na podlagi ugotovitev izvedenca tožnik ni mogel objektivno presojati, ali bo s svojim ravnanjem kršil delovne obveznosti", po oceni sodišča tožniku ni mogoče očitati zadostne stopnje voljnosti ravnanja pri kršitvah delovnih obveznosti, zaradi neprihoda na sestanek in kolegij v februarju 2016 ter neudeležbe na inventuri v februarju 2016. Te ugotovitve sodišča nimajo podlage v mnenju izvedenca, saj se mnenje izvedenca v zvezi s posebnim psihičnim stanjem izrecno nanaša samo na dan, ko je tožnik poslal sporno elektronsko sporočilo fakulteti C. (6. 10. 2016), ne pa na obdobje, ko je bila izvedena inventura, skupni kolegij in sestanek, torej na februar 2016. Sodišče tako neupravičeno širi ugotovitve izvedenca na okoliščine, ki niso bile zatrjevane s strani tožnika, torej za to ni ustrezne trditvene podlage, prav tako pa niso zajeta v mnenju izvedenca psihiatrične stroke.

Glede kršitve, ki je bila podlaga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga (sporno elektronsko sporočilo) tožena stranka tožniku ni očitala, da so škodljive posledice nastale, ampak da bi zaradi njegovega ravnanja lahko nastale. Sodni izvedenec je v svojem mnenju napisal, da je "glede na osebnostno strukturo zelo verjetno, da so ga spremembe in dodatno delo lahko hitro vrgle iz tira". Če je bil spornega dne res tako obremenjen kot navaja, je verjetno prišel v posebno psihično stanje, v katerem ni zmogel imeti svojega reagiranja pod nadzorom in ni zmogel presoje o ustreznosti oziroma neustreznosti svojega reagiranja. Sodišče ni opravilo nobene dokazne presoje obremenjenosti tožnika na dan, ko je poslal sporno elektronsko sporočilo. Nikakor ne gre za ravnanje, da določena oseba "nima pod nadzorom". Tožena stranka je že med postopkom na prvi stopnji opozorila na sklep Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 150/2013, v katerem je navedeno: "treba je poudariti, da se za kršitve pogodbe o zaposlitvi, ki so lahko temelj na redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ne zahteva naklepa v smislu voljne in zavestne sestavine glede očitane kršitve, niti to ni huda malomarnost, kot pri razlogu za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR (sedaj 2. alineja prvega odstavka 110. člena ZDR-1)". Neprištevnost resda sodišču praviloma pomaga ugotavljati izvedenec psihiatrične stroke, ker sodišče nima ustreznega strokovnega znanja, vendar mora sodišče izvedensko mnenje presoditi kritično glede na ostalo procesno dokazno gradivo in splošno izkustveno znanje, ki ga sodišče premore. Vprašanje prištevnosti je pravni standard, ki ga sodišču z dejanskimi ugotovitvami pomaga napolniti izvedenec. Pravna presoja dejstev, ki sestavljajo razsodnost, je pridržana sodišču. Zavestno in voljno sestavino mora sodišče ugotavljati pri tožniku glede njemu očitanih konkretnih kršitev pogodbenih obveznosti v spornem obdobju. Pravno relevantna vzročnost med kršitvami in psihičnimi težavami tožnika tako ni samoumevna, ampak jo mora sodišče še določeno ugotoviti. Pri tem je merilo dolžnostno ravnanje tožnika, ki je vsebovano predvsem v opravljanju dela v skladu s pogodbo o zaposlitvi. Ni že vsakršna osebna okoliščina na strani delavca, četudi se manifestira v njegovi duševni sferi, razbremenilni razlog pri ugotavljanju kršitev pogodbenih obveznosti v skladu s 3. alinejo prvega odstavka 88. člena ZDR (sedaj 3. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1) glede ne(zmožnosti) imeti svoje ravnanje pod nadzorom voljno in zavestno je treba razlagati pravni standard utesnjujoče. Glede na navedeno je sodišče storilo tudi bistveno kršitev pravil postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

Glede predlagane sodne razveze pogodbe o zaposlitvi je tožena stranka predlagala, da sodišče razveže pogodbo o zaposlitvi na podlagi 118. člena ZDR-1. Sodišče ni sledilo predlogu tožene stranke, saj meni, da tožena stranka ni v zadostni meri dokazala, da so za to izpolnjeni vsi pogoji, to so potrebne okoliščine, ki bi narekovale denarno povračilo namesto reintegracije. Tožena stranka naj ne bi konkretizirala kako in s čim so odnosi tako uničeni, da delovnega razmerja ni mogoče več nadaljevati. Tožena stranka je jasno obrazložila, zakaj meni, da so odnosi tako uničeni, da delovnega razmerja ni bilo mogoče več nadaljevati. Tožnik je tekom postopka večkrat s svojimi izjavami izkazal, kakšen je njegov odnos do delodajalca oziroma do nadrejenih oseb. Izvedenec je v svojem mnenju v povzetku anamneze napisal, da je tožnik glede kolegija izjavil "da na tiste bedaste kolegije ne bo hodil, ker ima drugo delo...". Poleg tega pa so se na kolegiju pogovarjali o stvareh, ki ga niso prav nič zanimale". Objektivno gledano je tožnik kršil pogodbo o zaposlitvi s tem, ko se ni udeležil inventure, kolegija in sestanka, ter s tem, da je pogodbenemu partnerju poslal elektronsko sporočilo z zelo žaljivo vsebino. Tako med tožnikom in toženo stranko ne obstaja več nobena stopnja zaupanja.

Glede ugotavljanja krivde pri redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga je potrebno poudariti, da ZDR-1 v prvem odstavku 89. člena med drugim določa, da je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga delavcu kršenje pogodbene obveznosti ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Pri tem razlogu je poudarjena kršitev obveznosti. Pri izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 je jasno določeno, da je poleg hude kršitve obveznosti potrebno tudi to, da delavec huje krši obveznosti naklepoma ali iz hude malomarnosti, pri redni odpovedi iz krivdnega razloga pa ZDR-1 ničesar ne določa glede ugotavljanja krivde. Za odpoved pogodbe o zaposlitvi ni treba ugotavljati oblik krivde v kazenskem smislu, saj zadošča zgolj ugotovitev, da je do kršenja pogodbe o zaposlitvi oziroma drugih obveznosti prišlo. Sodišče je zaradi izvedenčevega mnenja glede odsotnosti voljnega elementa tožnikovega ravnanja ugotovilo, da je bila podana odpoved nezakonita.

3. Tožnik podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožene stranke ter ocenjuje, da je izpodbijana sodba pravilna. Tožnik se inventure ni udeležil, ker je bila zanj preveč stresna. Enako velja za odsotnost na sestanku dne 16. 2. 2016. Odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga je možna le, če obstaja utemeljen razlog, ki onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja delavcev pod pogoji pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka ni izkazala utemeljenega razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožnik priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje storilo uveljavljano bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, zmotno uporabilo materialno pravo in posledično nepravilno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

6. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v prvotnem sojenju zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter posledično reintegracijski in reparacijski zahtevek. Pritožbeno sodišče je sodbo sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo v ponovno sojenje sodišču prve stopnje.

7. V ponovljenem sojenju je sodišče izvedlo dokaze z zaslišanjem direktorice tožene stranke D.D., tožnika ter prič E.E. in B.B. ter postavilo izvedenca medicinske stroke - psihiatrije F.F., ki ga je tudi zaslišalo. V predmetni zadevi je sodišče presojalo zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga izdane na podlagi 3. alineje 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj. - ZDR-1), ker je bilo tožniku očitano, da je kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, s tem ko je 6. 10. 2016 poslal elektronsko sporočilo pomembni poslovni stranki. Sodišče je ob tem presojalo tudi pisno opozorilo delavcu z dne 26. 2. 2016, iz katerega izhaja, da je bilo tožniku podano pisno opozorilo pred odpovedjo, ker se na dan, ko je bila izvedena inventura ni udeležil sestanka in skupnega kolegija, pri čemer je bil o tem obveščen za dan 13. 2. in 14. 2. 2016, pri tem pa ni predložil zdravniškega spričevala zaradi odsotnosti. Prav tako se tožnik ni udeležil kolegija knjigarne in papirnice na dan 10. 2. 2016, čeprav je bil obvezen za vse zaposlene PE G.. Prav tako se ni udeležil sestanka na dan 16. 2. 2016 in nobene svojih odsotnosti ni opravičil. Sodišče je napačno dokazno ocenilo, da tožniku ni mogoče očitati naklepa ali hude malomarnosti ob neudeležbi na inventuri v februarju 2016, ker je le-ta izpovedal, da je inventuro v letu 2016 opravljal že en teden prej in sicer tako, da je robo v skladišču popisal in smatral, da mu zato ni potrebno priti v soboto v službo. Sicer pa je ocenil, da iz razloga, ker je mama klicala, da tožnika ne bo, je to tudi zadosten razlog za opravičilo odsotnosti.

8. Pritožba utemeljeno navaja, da je tožena stranka tožniku očitala kršitve obveznosti iz delovnega razmerja, ker neupravičeno ni prišel v službo, ko je bila izvedena inventura (13. 2. in 14. 2. 2016), ter ker se neupravičeno ni udeležil sestanka (16. 2. 2016) in skupnega kolegija (10. 2. 2016) in s tem ni upošteval zahtev in navodil delodajalca v zvezi z upravljanjem njegovih obveznosti iz delovnega razmerja. V postopku je tožnik zatrjeval, da je mama klicala glede odsotnosti, ker ga je sodelavec dne 8. 10. 2015 našel nezavestnega na tleh, kar pa pomeni, da se je navedeni dogodek zgodil več kot štiri mesece prej. V obdobju od tega dogodka pa tožnik ni imel bolniškega staleža, niti ni navajal svojih zdravstvenih razlogov, ko bi naknadno predložil zdravniška potrdila, zgolj navajanje njegove mame o stresu, pa ne more opravičiti tožnika glede njegovih delovnih obveznosti. Tožena stranka je tožniku očitala, da ni prišel na inventuro, kar pomeni, da je tudi ni opravil. Inventuro je potrebno uskladiti tudi z ostalimi člani, torej jo je potrebno opraviti celovito. Tožnik tudi toženi stranki ni navajal, da opravljanje inventure pomeni zanj prevelik stres, da bi ga tožena stranka morda opravičila njegovih delovnih obveznosti. Nenazadnje ga je tudi tožnikova nadrejena sodelavka B.B. pozvala, naj predloži zdravniško potrdilo o upravičeni odsotnosti. Navedeno bo moralo sodišče prve stopnje upoštevati v ponovljenem postopku.

9. Kot je sodišče ugotovilo, iz zdravniškega potrdila z dne 3. 11. 2016 izhaja, da je tožnik pacient zdravnice H.H. od leta 2004, da se je od 14. meseca starosti zdravil zaradi epilepsije in bil v I. operiran 4. 6. 1991, 10 let pa je bil brez terapij in ni več voden v nevrološki ambulanti. Sodišče je tudi ugotovilo, da je tožnik dne 8. 10. 2015 (štiri mesece pred spornimi dogodki) v službi kolabiral, pri čemer ga je našel sodelavec A.A.. Ob tem dogodku je bilo slabo tudi A.A., saj so takrat pri toženi stranki izvajali dela, pri katerih so varili s plinom. Sodišče je ob tem pravilno ugotovilo, da navedeni dogodek ni mogel vplivati na to, da je tožnik izostal iz sestanka, kolegija in inventure v februarju 2016. Navedeno naj sodišče objektivno presoja v ponovnem postopku, pri čemer pa mnenje sodišča, da tožnik ni mogel razumeti svojih ravnanj, ker je bil pod psihičnim stresom, ne izhaja iz mnenja izvedenca psihiatra dr. med. F.F. z dne 3. 7. 2018 in tudi ne iz pričanja izvedenca na glavni obravnavi 12. 11. 2018, kot to zmotno opredeli sodišče prve stopnje.

10. Sodišče je presojalo nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, pri čemer je tožena stranka tožniku v redni odpovedi očitala, da je pogodbenemu partnerju - fakulteti C. v J. s službenega elektronskega naslova poslal elektronsko sporočilo z neprimerno in žaljivo vsebino, kjer je pisalo "vsem zaposlenim na C., vključno s prasico E.E. priporočam obisk psihiatrične klinike K.", naslov pa se je glasil "Umobolno osebje C.". Tožnik je na zagovoru dne 12. 10. 2016 navedel, da se zaveda, da je storil napako, pri tem pa trdil, da je to sporočilo poslal kot državljan Republike Slovenije in ne kot zaposleni pri toženi stranki, zatrjeval pa je tudi, da je šlo za preobremenjenost v službi in da je kasneje poslal opravičilo. Sodišče je ob tem ugotovilo, da je direktorica tožene stranke ocenila, da so tožnikova dejanja nesprejemljiva, pri čemer so o sankcijah zoper tožnika spraševale celo poslovne stranke. Sodišče je glede na podani dokazni predlog tožnika imenovalo izvedenca psihiatrične stroke F.F., kot je to naložilo pritožbeno sodišče v razveljavitvenem sklepu. Ta je ugotovil, da gre predvsem za epileptoidno spremenjeno osebnost, pri čemer je zelo verjetno prišel v posebno psihično stanje, in ni zmogel presoje ustreznosti oziroma neustreznosti svojega reagiranja, posledice epilepsije pa so ga v življenju hudo ovirale. Iz izvedeniškega mnenja izhaja, da se je njegovo mnenje nanašalo izključno na dan, ko je tožnik poslal sporno elektronsko sporočilo, pri čemer je izvedenec ugotovil njegovo specifičnost osebnosti iz njegovih reakcij. Sodišče je ob tem zmotno ocenilo njegovo (ne)zavedanje o kršitvi ter njegovo voljnost, saj je psihiater zgolj navedel, da je verjetno prišel v posebno psihično stanje, ko ni mogel imeti pod nadzorom svoje presoje o ustreznosti oziroma neustreznosti svojega reagiranja, ni pa bilo dejansko to ugotovljeno. Zakon ne zahteva naklepa v smislu voljne ali zavestne sestavine glede očitane kršitve, niti ne hude malomarnosti, kot v razlogu po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Ob tem je pomembno, da ob podanem izvedenskem mnenju, ki ni nedvoumno, sodišče izvedensko mnenje presoja kritično glede na vse ostalo procesno gradivo in svoje splošno izkustveno znanje. Pravno relevantna vzročnost med kršitvami in psihičnimi težavami tožnika ni samoumevna, ampak jo mora sodišče določno ugotoviti, pri čemer je potrebno upoštevati, da tožnik zadnjih 10 let ni imel kartoteke na kliniki L., zavest pa je izgubil v primeru, ko je bilo slabo tudi sodelavcu in to očitno iz razloga, ker so varili v tem prostoru, navedeni dogodek pa se je zgodil štiri mesece pred spornimi dogodki. Do navedenega se bo moralo sodišče jasno opredeliti, ne pa zgolj povzemati izpovedbe tožnika oziroma naziranja njegove mame.

11. Pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da je sodišče prve stopnje nepravilno odločilo o predlogu tožene stranke glede sodne razveze pogodbe o zaposlitvi in navedlo, da tožena stranka ni v zadostni meri dokazala, da so izpolnjeni pogoji za uporabo 118. člena ZDR-1, pri čemer iz spisa jasno izhaja, da je tožena stranka podala predlog za sodno razvezo, med postopkom pa tudi zelo jasno in nedvoumno obrazložila, zakaj meni, da so odnosi med strankama tako uničeni, da delovnega razmerja ni mogoče več nadaljevati. Tožena stranka je dovolj natančno navedla, da ne more zaupati tožniku, da bo v bodoče spoštoval navodila delodajalca, saj jih je tudi večkrat predhodno kršil. Iz mnenja tudi izhaja, da je tožnik izjavil, da na take bedaste kolegije ne bo hodil, ker ima drugo delo. Prav tako pa so se na kolegiju pogovarjali o stvareh, ki ga niso zanimale. Tako je popolnoma jasno, da so odnosi med tožnikom in toženo stranko tako skrhani, da ni več mogoče nadaljevanje delovnega razmerja. Seveda pa bo sodišče prve stopnje o razvezi pogodbe po 118. členu ZDR-1 odločalo lahko le, v kolikor bi ugotovilo, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga tožniku nezakonita.

12. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo in izpodbijani del sodbe razveljavilo, za kar je imelo pravno podlago v določilih 354. člena ZDR, saj novo sojenje pred sodiščem prve stopnje ne bo povzročilo hujše kršitve strankine pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja. Pritožbeno sodišče pa bi o denarnem povračilu v primeru sodne razveze odločilo prvič, zato bi bila tožniku odvzeta možnost pritožbe.

13. Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 89, 89/1, 89/1-3.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 357a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.