VDSS Sodba in sklep Pdp 731/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-01-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat (poroč.), Ruža Križnar Jager

nadurno delo - voznik tovornjaka - bistvena kršitev določb postopka - mobilni delavci - evidenca o izrabi delovnega časa

Ker je dokazna ocena v zvezi z resničnostjo navedb o manipulaciji s tahografom na zahtevo tožene stranke pomanjkljiva, neustrezna in neprepričljiva, je podana smiselno uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP. Ugotovitev, ali je tožnik s tahografom manipuliral na zahtevo tožene stranke, je ključna za presojo verodostojnosti izpisov tahografa.

Sodišče prve stopnje je pri ugotavljanju obsega nadurnega dela tožnika v spornem obdobju pravilno sledilo tožnikovi lastnoročni evidenci delovnega časa, saj tožena stranka za to obdobje izpisov tahografa ni predložila. V pritožbi neutemeljeno navaja, da tožena stranka z izpisi tahografa ni razpolagala po krivdi tožnika. Sodišče prve stopnje je pravilno opozorilo, da je tožena stranka tista, ki je dolžna voditi in hraniti evidenco delovnega časa. Ta njena obveznost izhaja iz 18. člena Zakona o evidencah na področju dela in socialne varnosti (ZEPDSV) in iz 8. člena Zakona o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (ZDCOPMD). Navedeno stališče je potrjeno tudi v sodni praksi.

I. Pritožbi tožeče stranke se ugodi in se izpodbijana sodba delno razveljavi v II. in III. točki izreka ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno razveljavi v 3. alineji I. točke izreka glede odločitve o obrestnem zahtevku od prisojenega zneska (to je neto zneska od bruto zneska 81,38 EUR) za čas od 18. 10. 2015 do 17. 10. 2016.

III. V preostalem se pritožba tožene stranke zavrne in se v nerazveljavljenem delu potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

IV. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka sodbe toženi stranki naložilo, da tožniku za obdobje od aprila 2015 do decembra 2016 iz naslova nadur plača neto znesek, izračunan od skupnega bruto zneska 2.543,33 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 18. dne v mesecu za nadure prejšnjega meseca dalje do plačila. V II. točki izreka je v presežku do vtoževanega zneska 6.599,94 EUR bruto zavrnilo tožbeni zahtevek. V III. točki izreka je naložilo tožniku, da toženi stranki povrne stroške postopka v višini 578,89 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15-dnevnega izpolnitvenega roka dalje do plačila.

2. Zoper zavrnilni del sodbe v II. točki izreka in zoper odločitev o stroških postopka v III. točki izreka sodbe se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik. Navaja, da je v prevozništvu običajna praksa, da podatki tahografa oz. voznikove kartice ne odražajo točnega delovnega časa, saj delodajalci mesečno plačilo pogojujejo s številom prevoženih kilometrov. Ker vozniki v času naklad in razklad označujejo počitek, čeprav dejansko delajo, taki podatki niso verodostojni. Sodišče prve stopnje je zagrešilo metodološko napako, ker je poklonilo vero izpisom tahografa. Poleg tega tožena stranka teh podatkov sodišču ni predložila v obliki, ki bi onemogočala naknadni vpis oz. spremembo podatkov. Sodišče prve stopnje v količini opravljenih ur ni upoštevalo 30-minutnega odmora, ki se všteva v delovni čas, in ni zadovoljivo pojasnilo, zakaj tožnikova evidenca ni verodostojna oz. zakaj je pri odločitvi ni upoštevalo. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da zahtevku ugodi, podredno pa, da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo tožnika, v katerem navaja, da lastnoročna evidenca tožnika ne more biti bolj verodostojna od tahografov. Tožena stranka je sodišču prve stopnje predložila izpise tahografov v obliki, kot jih je prejela s strani podjetja A. s. p., in jih ni prirejala. Ta pritožbeni očitek je novota. Verodostojnost lastnoročne evidence je vprašljiva, saj je v celoti odvisna od volje tožnika, v njej je vštet tudi čas, ki se ne všteva v delovni čas po zakonu. Pritožbena navedba, da bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati 30‑minutni odmor, je pritožbena novota. Pritožbenemu sodišču predlaga, da zavrne pritožbo tožnika kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem jo tožnik s pritožbo izpodbija. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

4. Zoper ugodilni del sodbe v I. točki izreka in zoper odločitev o stroških postopka v III. točki izreka sodbe se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožena stranka. Navaja, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog tožene stranke, da tožnik predloži svojo voznikovo kartico oz. izpiske s kartice, s katerimi tožnik zagotovo razpolaga. Neutemeljeno je zavrnilo predlog za postavitev izvedenca finančne stroke. Tožnikove navedbe so bile pavšalne in jih sodišče prve stopnje ni moglo preizkusiti, saj je zgolj navedel, koliko nadur je opravil v posameznem mesecu. Manjkajoče trditvene podlage ne morejo nadomestiti listinski dokazi. Tožena stranka je za obdobje od 23. 3. 2015 do 3. 6. 2016 predložila izpiske tahografov, za preostalo vtoževano obdobje pa tožena stranka po krivdi tožnika ni razpolagala z evidenco delovnega časa. Delavci sami morajo voditi evidenco delovnega časa in najmanj na vsakih 28 dni prazniti voznikovo kartico pri izvajalcu A. s. p. To morajo početi v skladu s Pravilnikom o prepisovanju podatkov o delovnem času iz zapisovalnih naprav in vodenju evidence. Tožnik navedb o presnemavanju kartice in dolžnosti tožnika, da kartico prazni, v vlogah ni prerekal. Iz lastnoročnih evidenc ni razvidno, koliko časa je tožnik dejansko delal. Edina pravilna evidenca je tahograf. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je tožnik delal v neenakomerno razporejenem delovnem času. Tožnik je očitno v nadure vštel tudi počitke, ki se ne vštevajo v delovni čas. Sodišče prve stopnje je upoštevalo le 45-minutni odmor, ne pa tudi drugih odmorov, ki jih je imel na posamezni dan tožnik. Sodišče prve stopnje je prekoračilo tožbeni zahtevek za plačilo nadur za mesec januar 2016 in obrestni zahtevek za april in september 2015. Tožena stranka je v skladu z dogovorom tožniku ves čas zaposlitve izplačevala višje dnevnice, imel je tudi več plačanega letnega dopusta. Takšnega dogovora tožnik ni prerekal. Tožnik je nadure koristil v obliki prostih dni. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe razveljavi ter zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

5. Pritožba tožnika je v celoti, pritožba tožene stranke pa delno utemeljena.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, navedenih v pritožbah. V skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava.

7. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen od 25. 11. 2014 do 19. 1. 2017 na delovnem mestu voznik tovornega vozila v mednarodnem prometu za polni delovni čas 40 ur tedensko. Tožnik v tem sporu zahteva plačilo nadur za obdobje od aprila 2015 do decembra 2016. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku, pri čemer je obseg dela tožnika v obdobju od aprila 2015 do maja 2016 ugotovilo na podlagi izpisov tahografa (B12, B15), v obdobju od junija 2016 do decembra 2016 pa na podlagi tožnikove lastnoročne evidence delovnega čas (A1-A3).

8. Delodajalec mora skladno s 44. in 126. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.) zagotavljati delavcu za opravljanje dela v pogodbi o zaposlitvi dogovorjeno plačilo. V skladu s 128. členom ZDR-1 pripadajo delavcu tudi dodatki za delo v posebnih pogojih dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, med drugim tudi dodatek za nadurno delo, pri čemer se višina dodatkov določi s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti. Kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo (Ur. l. RS; št. 92/13 in nasl.) v 61. členu določa, da delavcu pripada dodatek za nadurno delo v višini 30 %, pri čemer je osnova za izračun dodatka osnovna plača delavca za polni delovni čas oz. iz tega izračunana ustrezna urna postavka.

9. Sodišče prve stopnje je glede obdobja od aprila 2015 do maja 2016 sledilo izpisom tahografa, čeprav je razpolagalo tudi s tožnikovo evidenco delovnega časa. Iz dokazne ocene teh listinskih dokazov v sodbi izhaja, da so izpiski tahografa najbolj verodostojna evidenca delovnega časa tožnika, saj elektronski tahograf nanjo avtomatično zapisuje čas vožnje vozila in vsa ostala opravila oz. ostali čas, ki se šteje v delovni čas mobilnega delavca; da je evidenca opravljenega dela in časa dela, ki jo vodi sam delavec, v celoti odvisna od volje delavca in tako obstaja večja verjetnost napačnih oz. nepravilnih zapisov; ter da ni res, da na izpiskih tahografa ni zabeleženo vse delo, ampak le čas vožnje. V zvezi z verodostojnostjo izpisov tahografa je tožnik zatrjeval, da podatki iz tahografa niso zanesljivi, ker je v prevozništvu običajna praksa, da vozniki na tahografe nastavljajo magnete ter v času naklada oziroma razklada pritiskajo na pavzo, zaradi česar pride do nepravilnega prikazovanja časa, ki se šteje v delovni čas. V zvezi s temi navedbami tožnika je sodišče prve stopnje zavzelo napačno stališče, da tožnik ni zatrjeval, da je to počel tudi sam oz. da bi bila takšna praksa tudi pri toženi stranki. Po presoji pritožbenega sodišča povzetih navedb tožnika ni mogoče razumeti drugače kot tako, da je tudi sam manipuliral s tahografom in da je to od njega zahtevala tožena stranka.

10. Kljub temu pa je iz obrazložitve izpodbijane sodbe razvidno, da je sodišče prve stopnje te navedbe o dejstvih upoštevalo in na podlagi izvedenih dokazov ugotavljalo, ali so ta dejstva resnična. Pri tem je sprejelo povsem neustrezno, pomanjkljivo in neprepričljivo dokazno oceno. 8. člen ZPP določa, da sodišče odloči, katera dejstva se štejejo za dokazana, po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Sodišče prve stopnje je tožnika v zvezi z manipuliranjem s tahografom zaslišalo, vendar izpovedi ni sledilo. V dokazni oceni je zapisalo, da tožnik ni predlagal nobenih dokazov, ki bi potrdili njegovo izpoved, tožena stranka pa je njegove trditve zanikala. Tožnik je za dokazovanje dejstev v zvezi z manipuliranjem s tahografom predlagal svoje zaslišanje, zato ne drži, da ni predlagal nobenih dokazov. Za dokaz zatrjevanega dejstva je dovolj že tožnikova izpoved in na njeni podlagi je procesno dokazno breme glede navedenega dejstva prešlo na toženo stranko. Ta zgolj z zanikanjem dejstva ne more dokazati nasprotnega, dokazna ocena sodišča prve stopnje pa drugih dokazov tožene stranke ne navaja (čeprav je iz spisa razvidno, da je bil v zvezi s tem zaslišan B.B.). Ker je dokazna ocena v zvezi z resničnostjo navedb o manipulaciji s tahografom na zahtevo tožene stranke pomanjkljiva, neustrezna in neprepričljiva, je podana smiselno uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP. Ugotovitev, ali je tožnik s tahografom manipuliral na zahtevo tožene stranke, je ključna za presojo verodostojnosti izpisov tahografa.

11. Pritožbene navedbe, da tožena stranka podatkov tahografa sodišču prve stopnje ni predložila v obliki, ki bi onemogočala naknadni vpis oz. spremembo podatkov, ni mogoče upoštevati, ker tega dejstva v dosedanjem postopku tožnik ni zatrjeval (prvi odstavek 337. člena ZPP). Enako velja za pritožbeno navedbo, da sodišče prve stopnje pri ugotovitvi količine opravljenih ur ni upoštevalo 30‑minutnega odmora, ki se všteva v delovni čas. Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz s strani tožnika zatrjevanega obsega nadurnega dela, izračunanega brez upoštevanja časa odmora (pripravljalna vloga tožnika z dne 14. 12. 2018 - list. št. 50).

12. Zaradi ugotovljene bistvene kršitve določb pravdnega postopka je pritožbeno sodišče pritožbi tožnika ugodilo in razveljavilo zavrnilni del sodbe v II. točki izreka, posledično pa še odločitev o stroških postopka v III. točki izreka izpodbijane sodbe, ki je odvisna od odločitve o glavni stvari, ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 354. člena ZPP). Pritožbeno sodišče ugotavlja, da samo ne bi moglo učinkoviteje in hitreje od sodišča prve stopnje na podlagi ustrezne in prepričljive dokazne ocene vseh izvedenih dokazov ugotoviti, ali je evidenca tožene stranke, ki temelji na izpisih tahografa, verodostojna. Ugotavljanje dejanskega stanja je v prvi vrsti vezano na sojenje na prvi stopnji in ne na pritožbeno raven, pritožbeno sodišče le preverja pravilnosti in popolnost ugotovljenega dejanskega stanja s strani sodišča prve stopnje. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje upoštevati, da je tožnik podal trditve o manipulaciji s tahografom na zahtevo tožene stranke, in bo moralo ponovno oceniti verodostojnost izpisov tahografa na podlagi vestne in skrbne dokazne ocene izvedenih dokazov. Razveljavitev dela izpodbijane sodbe glede na datum vložitve tožbe (12. 6. 2017) ne bo povzročila kršitve pravice strank do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (drugi odstavek 355. člena ZPP).

13. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo dokazni predlog tožene stranke, naj tožnik predloži svojo tahografsko kartico, saj se podatki na njej po šestih mesecih avtomatsko izbrišejo oz. presnamejo z novimi podatki. Pravilno je zavrnilo tudi predlog, naj tožnik predloži izpise tahografske kartice, saj podatki, kot izhaja iz pojasnila A. s. p., za obdobje od 4. 6. 2016 s kartice niso bili preneseni, zato tožnik z njimi ne more razpolagati. Ker tožena stranka izvedenca finančne stroke ni predlagala (ampak ga je predlagal tožnik), ona sama ne more uspešno nasprotovati procesni odločitvi sodišča, da ta dokazni predlog zavrne.

14. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno vztraja, da tožnik ni podal zadostne trditvene podlage, iz katere bi izhajala utemeljenost njegovega tožbenega zahtevka za plačilo dodatka za nadurno delo. Tožnik je v tožbi za vsak posamezni mesec vtoževanega obdobja navedel, koliko nadur je opravil (list. št. 2 in 3), v pripravljalni vlogi z dne 14. 12. 2018 pa je na primeru opravljenega dela dne 16. 3. 2015 pojasnil, kako je za vsak posamezen dan izračunal obseg opravljenih ur dela (list. št. 50). Na podlagi poziva sodišča prve stopnje je v vlogi z dne 14. 2. 2019 ponovno pojasnil, kako je prišel do mesečnega izračuna ur opravljenega dela in navedel, da je obseg mesečnega fonda nadur izračunal ob upoštevanju polnega delovnega časa v trajanju 176 ur (list. št. 62). Pojasnil je tudi, da dnevnega obsega nadurnega dela ne more izračunati, ker je delovni čas neenakomerno razporejen. Ves čas postopka pred sodiščem prve stopnje se je tožnik skliceval na svojo lastnoročno evidenco delovnega časa (A1-A3). Tudi po presoji pritožbenega sodišča je trditvena podlaga, ki jo je tožnik podal v tem sporu, zadostna in je toženi stranki omogočala, da je podala konkretne nasprotne navedbe (kar nenazadnje potrjuje tudi s pritožbo v delu, v katerem nasprotuje verodostojnosti lastnoročne tožnikove evidence). Glede na navedeno je neutemeljeno pritožbeno navajanje, da je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih listinskih dokazov samo brez podlage v navedbah ugotavljalo obseg tožnikovega nadurnega dela.

15. Sodišče prve stopnje je pri ugotavljanju obsega nadurnega dela tožnika v obdobju od junija 2016 do decembra 2016 pravilno sledilo tožnikovi lastnoročni evidenci delovnega časa, saj tožena stranka za to obdobje izpisov tahografa ni predložila. V pritožbi neutemeljeno navaja, da tožena stranka z izpisi tahografa ni razpolagala po krivdi tožnika. Sodišče prve stopnje je pravilno opozorilo, da je tožena stranka tista, ki je dolžna voditi in hraniti evidenco delovnega časa. Ta njena obveznost izhaja iz 18. člena Zakona o evidencah na področju dela in socialne varnosti (ZEPDSV; Ur. l. RS, št. 40/06) in iz 8. člena Zakona o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (ZDCOPMD; Ur. l. RS, št. 276/05 in nasl.). Navedeno stališče je potrjeno tudi v sodni praksi (prim. z odločbami pritožbenega sodišča Pdp 503/2016, Pdp 582/2015, Pdp 219/2016, Pdp 220/2016, Pdp 221/2015, Pdp 416/2017, Pdp 48/2016). Glede na navedeno zakonsko obveznost, je bila tožena stranka dolžna poskrbeti, da se podatki s tožnikove tahografske kartice redoma presnemavajo pri izvajalcu A. s. p., kot se je zavezala v sklenjeni pogodbi z navedenim izvajalcem (B13). Če te svoje obveznosti ni izpolnila oz. ni ustrezno ukrepala med trajanjem delovnega razmerja, to ne more iti na škodo delavca na način, da bi se štelo, da njegova edina evidenca ni upoštevna. Tožena stranka se neutemeljeno sklicuje na Pravilnik o prepisovanju podatkov o delovnem času iz zapisovalnih naprav in vodenju evidence (Ur. l. RS, št. 25/06 in nasl.), ki prav tako ne določa obveznosti delavca, da vodi evidenco delovnega časa. Nasprotno, v prvem odstavku 2. člena navedeni pravilnik izrecno določa, da delodajalci evidentirajo delovni čas in v ta namen vzpostavijo in vodijo pisno evidenco delovnega časa. Ne drži pritožbena navedba, da tožnik navedb o dolžnosti vodenja evidence s strani tožnika ni prerekal, saj je to storil v pripravljalni vlogi z dne 14. 12. 2018 (list. št. 51).

16. Neutemeljena je pritožbena navedba, da iz tožnikove lastnoročne evidence ni razvidno, koliko časa je tožnik delal. To je iz te evidence jasno razvidno, saj je v njej zapisan čas pričetka in konca vožnje, čas nakladanja in razkladanja ter čas odmorov. Sodišče prve stopnje je zato pravilno na podlagi lastnoročne evidence tožnika ugotovilo, koliko nadurnega dela je tožnik v vtoževanem obdobju opravil.

17. Ni mogoče upoštevati pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je tožnik delal v neenakomerno razporejenem delovnem času in da je opravil v določenih mesecih vtoževanega obdobja manj ur od zakonskega minimuma polnega delovnega časa. Tožena stranka teh dejstev v postopku pred sodiščem prve stopnje ni navedla niti po tem, ko je tožnik v vlogi z dne 14. 2. 2019 izpostavil, da je delal v neenakomerno razporejenem delovnem času. Enako ni mogoče upoštevati pritožbenih navedb, da sodišče prve stopnje v delovni čas ne bi smelo všteti odmorov, saj tudi teh dejstev ni zatrjeval v dosedanjem postopku (prvi odstavek 337. člena ZPP).

18. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo ugovor tožene stranke, da je bilo tožniku nadurno delo že plačano s preplačilom iz naslova dnevnic in iz naslova plačanega dopusta, saj izvedeni dokazi dogovora v tej smeri niso potrdili. Tožnik je v izpovedi obstoj takšnega dogovora zavrnil, iz izpovedi zakonite zastopnice tožene stranke C.C. in priče B.B. pa tudi ne izhaja, da bi bil dogovor sklenjen. Pritožbena navedba, da tožnik ni prerekal obstoja takšnega dogovora, je glede letnega dopusta neutemeljena, saj ga je prerekal na prvem naroku za glavno obravnavo, glede dnevnic pa nebistvena, ker s takšnimi navedbami glede na pravilno uporabo materialnega prava ne more uspeti. Če je tožena stranka sama tožniku iz naslova dnevnic (enako velja tudi za stroške prevoza na delo in z dela) vede obračunala in plačala več, kot mu pripada, se v sporu ne more uspešno sklicevati, da je tožnik v tem okviru prejel plačilo dodatka za nadurno delo in da mu zato iz tega naslova dolguje manj.

19. Tožena stranka v pritožbi izpostavlja, da je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo na več mestih odločilo mimo postavljenega tožbenega zahtevka in s tem kršilo načelo dispozitivnosti iz prvega odstavka 2. člena ZPP. Ne drži, da je tožniku za mesec januar 2016 prisodilo 68,86 EUR, čeprav je zahteval le 62,60 EUR. Prisodilo mu je točno toliko, kot je zahteval (4. alineja I. točke izreka sodbe), in pojasnilo, da mu glede na postavljen zahtevek več ni moglo prisoditi (16. točka obrazložitve sodbe). Prav tako ne drži, da je tožnik za mesec april 2015 zakonske zamudne obresti zahteval od 18. 5. 2016 dalje, sodišče pa mu jih je prisodilo od 18. 5. 2015 dalje. Iz tožbenega zahtevka je razvidno, da je tožnik za mesec april 2015 zahteval 669,82 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 5. 2015 dalje, sodišče prve stopnje pa je v okviru tega zahtevka tudi razsodilo. Pravilno pa pritožba opozarja na prekoračitev tožbenega zahtevka glede zakonskih zamudnih obresti od vtoževanega dodatka za nadurno delo za september 2015. Tožnik je obrestni zahtevek postavil od 18. 10. 2016 dalje (1. alineja na 4. strani tožbe), prisodilo pa mu jih je že od 18. 10. 2015 dalje, kot je razvidno iz 3. alineje I. točke izreka izpodbijane sodbe. V tem delu je tako prekoračilo tožbeni zahtevek (čeprav je prekoračitev posledica očitne pisne pomote tožnika pri zapisu datuma - letnice v tožbi). Zato je pritožbeno sodišče delno razveljavilo 3. alinejo I. točke izreka sodbe sodišča prve stopnje glede odločitve, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati zakonske zamudne obresti od neto zneska, izračunanega od 81,38 EUR bruto, natekle v času od 18. 10. 2015 do 17. 10. 2016 (357. člen ZPP), tako da je od tega zneska (za september 2015) tožena stranka dolžna plačati zakonske zamudne obresti od 18. 10. 2016 dalje do plačila.

20. V preostalem je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo nerazveljavljen del sodbe sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da niso podani niti s pritožbo tožene stranke uveljavljani razlogi niti tisti, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

21. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

Zoper sklep je dovoljena pritožba iz razlogov, določenih v drugem odstavku 357. a člena ZPP. Sklep se sme izpodbijati samo iz razloga, da je sodišče druge stopnje razveljavilo odločbo sodišča prve stopnje in zadevo vrnilo v novo sojenje, čeprav bi kršitve postopka glede na njeno naravo lahko samo odpravilo (prvi in drugi odstavek 347. člena ZPP) ali bi glede na naravo stvari in okoliščine primera lahko samo dopolnilo postopek oz. odpravilo pomanjkljivosti (prvi odstavek 355. člena ZPP) ali če bi moralo samo opraviti novo sojenje (drugi odstavek 354. člena in drugi odstavek 355. člena ZPP).

Pritožba se lahko vloži v 15 dneh od vročitve prepisa sklepa pri sodišču prve stopnje v zadostnem številu izvodov za sodišče in nasprotno stranko, o njej bo odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije. Če se pošlje pritožba po pošti priporočeno ali brzojavno, se šteje dan oddaje na pošto za dan izročitve sodišču, na katero je naslovljena. Pritožba mora obsegati navedbo sklepa, zoper katerega se vlaga, izjavo, da se sklep izpodbija v celoti ali v določenem delu, pritožbene razloge in podpis pritožnika. Če pritožba ni razumljiva in ne vsebuje vsega, kar je treba, da bi se lahko obravnavala, jo sodišče zavrže, ne da bi pozivalo vložnika, naj jo popravi ali dopolni. Ob vložitvi pritožbe mora biti plačana sodna taksa, če je predpisana. Če ta ni plačana niti v roku, ki ga določi sodišče v nalogu za njeno plačilo in tudi niso izpolnjeni pogoji za njeno oprostitev, odlog ali obročno plačilo, se šteje, da je pritožba umaknjena. Če pritožbo vloži pooblaščenec, je ta lahko samo odvetnik ali druga oseba, ki je opravila pravniški državni izpit.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 44, 126, 128.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8, 339.

Zakon o evidencah na področju dela in socialne varnosti (2006) - ZEPDSV  - člen 18.

Zakon o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (2005) - ZDCOPMD  - člen 8.

Kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo (2013) - člen 61.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.