VDSS Sodba Pdp 402/2020
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-09-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da posamični dogodki pomenijo nedopustno izključevanje tožnice iz vsakodnevne komunikacije oziroma iz socialnega in delovnega okolja. Pravilen je namreč zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka v skladu s 47. členom ZDR-1 zagotavljala takšno delovno okolje, v katerem tožnica ni bila izpostavljena nadlegovanju ali trpinčenju s strani tožene stranke, predpostavljenih ali sodelavcev. Posledično je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožnica v času od konca leta 2014 do avgusta 2016 ni bila izključena z dela in delovnega okolja z večkratnimi premestitvami, siljenjem k odpovedi in premestitvijo v drugo bolnico, ter da toženi stranki ni mogoče očitati, da je tožnica zaradi tega hudo zbolela za depresijo in posttravmatskim stresnim sindromom.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica in stranska intervenientka sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati tožnici odškodnino v višini 65.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva vložitve tožbe dalje do plačila, vse v roku 15 dni pod izvršbo (točka I izreka). Odločilo je, da je tožnica dolžna toženi stranki in stranski intervenientki povrniti stroške postopka, o katerih bo odločeno po pravnomočnosti sodbe s posebnim sklepom (točka II izreka).

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ne strinja se z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da naj bi tožnica z različnimi procesnimi ravnanji želela postopek zavlačevati. Sodišče prve stopnje je reletiviziralo pomen govoric na škodo tožnice. Zato je tožnica na naroku 7. 10. 2019 zahtevala, da se vsi dokazi (zaslišana prič) ponovno izvedejo, ker je bila globoko prizadeta zaradi izpovedi sodelavcev, ki so izpovedali zoper njo, čeprav so se dogodki odvijali drugače. Hotela je le pošten postopek, ne pa zavlačevanja, pri čemer je laično naivno menila, da se obveznosti prič glede izpovedovanja po resnici tudi vedno uresniči v praksi. Sodišče je izpovedi tožničinih sodelavk ocenilo kot verodostojne, izpovedi tožnice in A.A. pa kot neverodostojni, s čimer se tožnica ne strinja. Nadalje navaja, da posamični dogodki pomenijo nedopustno izključevanje tožnice iz vsakodnevne komunikacije oziroma iz socialnega in delovnega okolja. Takšnega krutega ravnanja je bila deležna od konca leta 2014 do avgusta 2016, ko se je dokončno psihično zlomila in odšla na bolniški stalež, v katerem je še vedno. Ne strinja se z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da ni šlo za namerne in škodljive govorice, usmerjene zoper njo, temveč naj bi šlo za govorice o različnih dogodkih, s katerimi naj bi bila tožnica povezana. Sodišče kljub zahtevi tožnice ni vztrajalo na tem, da bi priče, ki so jim bile govorice dobro znane, tudi konkretno opisale vsebino le teh, zato je dejansko stanje v tem delu ostalo nepopolno in nepravilno ugotovljeno. Navaja, da je dr. B.B. izpovedal, da so zoper tožnico na oddelku C. (OC.) krožile govorice, da naj bi zmanjkale infuzije in zdravila, ter da je bila tega obdolžena tožnica. Vse to dokazuje zlonamernost in škodoželjnost govoric. Izpoved priče dr. B.B. kaže tudi na neverodostojnost prič, razen priče A.A.. Sodišče nekritično povzema izjavo dr. D.D. v delu, v katerem ta izjava ni v prid tožnici. Tožena stranka ni sprožila ustreznih disciplinskih postopkov za ugotovitev, ali naj bi bila tožnica pacientki resnično nedovoljeno aplicirala morfij, kar bi bila dolžna storiti, nerazčiščene obtožbe pa so ostale generator škodljivih govoric zoper tožnico.

Glede pisnega opomina pritožba navaja, da je bil to hud madež za tožničino več kot 20-letno kariero ter uspešnem in predanem delu z najtežjimi pacienti. V zvezi z dogodki v času zdravljenja E.E. na OC. pritožba izpostavlja pot v F. (tujina) ter navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do tožničinih navedb. Gre za očitke tožnici o zamudi na delo oziroma neprihodu na delo ob dejstvu, da se je pot v F. zavlekla, zato se je tožnica v G. vrnila kasneje, kot je bilo sprva načrtovano. Tožnica je pred odhodom v F. nadomeščala sodelavko H.H. ter bila z njo dogovorjena, da v primeru zamude pride do zamenjave, delavka H.H. pa se tega dogovora ni spomnila. Zaradi tega dogodka je nadrejena delavka tožnici ponovno grozila z izgubo zaposlitve, glede na že prej izdan pisni opomin pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Nadalje navaja, da je zahteva nadrejene delavke, da tožnica v prostem času na oddelku ne nosi službene uniforme, diskriminatorna in pomeni najmanj nagajanje, če ne že šikaniranje.

Glede izrabe dopusta v decembru 2015 navaja, da je tožnici 30-dnevni dopust za nego pacientke E.E. na njenem domu odobril prof. dr. I.I., v to odobritev pa se je vmešala stranska intervenientka, njeni motivi in razlogi pa so bili enaki kot v prej opisanih dogodkih. Tožnici je bila tako vsiljena izraba plačanega rednega dopusta in izrednega neplačanega dopusta v enakem razmerju, s tem pa ji je stranska intervenientka onemogočila, da bi 15 dni letnega dopusta porabila za svoj odmor in počitek med redno izrabo dopusta. Ne strinja se tudi z ugotovitvami sodišča glede očitkov o malomarnem zdravljenju pacientke E.E. v zvezi z aplikacijo protibolečinskega zdravila (...). Tožnica pacientki ni aplicirala nobenega protibolečinskega zdravila, ampak je to storila, po navodilu zdravnice dr. D.D., J.J., kar izhaja iz njenega elektronskega sporočila in njene pisne izjave z dne 3. 5. 2018. Ne strinja se tudi z ugotovitvijo glede premestitev. Nenehne premestitve predstavljajo negotovo in nestabilno delovno okolje, stalna grožnja s premestitvijo pa pomeni hud pritisk na vsakega zaposlenega. Glede izginotja ključev pritožba navaja, da je J.J. pojasnila, da je neko soboto sredi dneva prišla v službo, kjer je imela za uro dela, nato pa so ji pred odhodom povedali, da so se izgubili ključi. To ni res, saj sta tožnica in sodelavka šele okoli 18.00 ure opazili, da so ključi zmanjkali. Tožnica težko dokaže morebitno vlogo tretjih oseb pri izginotju ključev in koliko je to povezano z morebitnim hotenim vplivom na njen delovnopravni položaj. Dejstvo pa je, da je bila tožena stranka dolžna (glede tega dogodka) izvesti širši postopek, ne pa, da je bilo edino njeno ukrepanje usmerjeno zoper tožnico. Sodišče tudi izginotju zdravil ne posveča nobene pozornosti in ne razišče tožničinih trditev. Glede izobraževanj meni, da je bila diskriminirana, ter da je tožena stranka glede tega neupravičeno uporabila svojo diskrecijo glede napotitev na izobraževanja. Priglaša stroške pritožbe.

3. V odgovoru na pritožbo stranska intervenientka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje. Meni, da so pritožbene navedbe prirejene za potrebe pritožbenega postopka. Odločitev sodišča prve stopnje je skladna z izvedenim dokaznim postopkom. V zvezi z opominom navaja, da je bil izrečen na podlagi pritožbe pacientke, da je tožnica svojo napako priznala in se opravičila. Dogodek je bil objektivno raziskan do te mere, da je bilo mogoče tožnici izreči opomin. Prav tako niso izkazane trditve o grožnjah s sankcijami zaradi njene odsotnosti konec septembra 2015. H.H. je ostala v popoldanski izmeni, potem ko jo je tožnica obvestila, da je ne bo, tožnici pa je bilo v razpored dela zabeleženo koriščenje ur. V zvezi z nošenjem delovne obleke v prostem času je bilo tožnici dobrohotno povedano, da naj ne uporablja službene obleke, v izogib temu, da se pri ostalih pacientih ne bi pojavljal občutek različnega tretmana. V zvezi z izrabo letnega dopusta je stranska intervenientka pojasnila, da o izrabi daljše odsotnosti ne odloča predstojnik, pač pa oddelčna in glavna medicinska sestra. Izraba dopusta je odvisna od kadrovske zasedbe, pri čemer tudi v navedenem obdobju tožnici ni bilo zavrnjeno koriščenje dopusta. Navaja, da so zmanjkali ključi, ki so bili zaupani tožnici, zato je bilo povsem običajno, da se o tem opravi razgovor s tožnico in ne s komerkoli drugim. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Tožnica je zoper toženo stranko (delodajalca) in (sedaj) stransko intervenientko K.K., njej nadrejeno delavko, vložila tožbo zaradi plačila odškodnine zaradi mobinga oziroma trpinčenja na delovnem mestu z odškodninskim zahtevkom v višini 25.000,00 EUR. Zoper toženo stranko uveljavlja še zahtevek za plačilo dodatnih 40.000,00 EUR, kar predstavlja "kazenski pribitek" zaradi odvračanja tožene stranke od ponovnih kršitev v smislu določbe 8. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.). Tožba je bila v delu, ki se nanaša na stransko intervenientko (takrat še drugotoženko) pravnomočno odstopljena v reševanje stvarno pristojnemu Okrožnemu sodišču v Ljubljani (sklep I Pd 766/2017 z dne 29. 8. 2017), v delovnem sporu pa K.K. sedaj nastopa kot stranska intervenientka na strani tožene stranke.

7. Tožnica uveljavlja odškodnino zaradi številnih nedopustnih ravnanj tožene stranke oziroma pri njej zaposlene stranske intervenientke, ki naj bi predstavljala mobing oziroma trpinčenje na delovnem mestu v smislu določbe 7. člena ZDR-1. Četrti odstavek 7. člena ZDR-1 določa, da je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu, pri čemer trpinčenje na delovnem mestu opredeljuje kot vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom.

8. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo, saj je ugotovilo, da očitana ravnanja ne predstavljajo mobinga oziroma trpinčenja na delovnem mestu.

9. Tožnica v pritožbi smiselno uveljavlja obstoj relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka s tem, ko navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje drugače dokazno oceniti izpovedi zaslišanih prič prof. dr. I.I., L.L., M.M., N.N., O.O., H.H., P.P. J.J., R.R., S.S., T.T., U.U., D.D., V.V., Z.Z., a.a., b.b. in c.c., saj niso verodostojne, izpovedi tožnice in priče A.A. pa šteti kot prepričljivi oziroma verodostojni (kršitev iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP).

10. Po določbi 8. člena ZPP sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi celotnega postopka odloči, katera dejstva se štejejo za dokazana in katera ne. Prosta dokazna ocena mora razumno in argumentirano prepričati. Izvedena mora biti v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene, tj. vestna, skrbna in analitično sintetična. Sodišče prve stopnje je sprejelo takšno dokazno oceno, pri čemer je:

- glede vprašanja, ali je stranska intervenientka žaljivo in neprimerno komunicirala s tožnico, ugotovilo, da stranska intervenientka tožnice ni žalila, ter da je z njo komunicirala enako kot z ostalimi zaposlenimi. Izpoved stranske intervenientke so potrdile prepričljive izpovedi prič oziroma pisne izjave (J.J., H.H., L.L., V.V., O.O., d.d., P.P. in U.U.). Stranska intervenientka je pri razgovorih s tožnico ravnala profesionalno in tožnice ni žalila z besedami ali načinom komunikacije. Ugotovilo je, da je v razgovorih tožnica krivdo zvračala na ostale, ter iz sobe pogosto predčasno odšla ("odvihrala"). S tožnico je zaradi večih odklonov sicer imela več razgovorov kot z ostalimi zaposlenimi, vendar pa je bistveno, da dokazna ocena temelji na identičnih izpovedih prič, da niso zaznale, da bi se do tožnice vedla drugače kot do ostalih in sicer neprimerno, arogantno, sovražno, posmehljivo ali žaljivo.

- glede razporejanja izven svojega matičnega oddelka je sodišče svojo dokazno oceno utemeljilo na tabeli rotacij (B 67) in identični izpovedi prič in pisnih izjav, da so bile rotacije običajne in da tožnica glede tega ni bila nobena izjema. Tako je L.L. v svoji izjavi pojasnil, da so bili premeščanj deležni vsi zaposleni, da to tudi njemu sprva ni bilo všeč, da pa se je kasneje tega privadil, priča O.O. pa, da so bili vsi večkrat premeščeni, morda kdo več kot drugi, vendar tožnica pri tem ni izstopala. Enako izhaja iz izpovedi M.M., H.H., P.P., U.U., Z.Z. in stranske intervenientke.

11. Na pravilnost dokazne ocene v ničemer ne vpliva izpoved dr. B.B., da so o tožnici na oddelku C. (OC.) krožile govorice, da naj bi zmanjkale infuzije in zdravila, ter da je bila tega obdolžena tožnica. Njegova izpoved namreč ne dokazuje neresničnosti izpovedi prič oziroma pisnih izjav ostalih zaposlenih pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je v tem delu ugotovilo, da je več prič, poleg dr. B.B. tudi R.R., L.L., P.P. in T.T., izpovedalo, da so se širile razne govorice, za katere pa niso vedeli, ali držijo ali ne. Pravilno je zaključilo, da četudi so se govorice nanašale na to, da je morda tožnica tista, ki je izgubila ključe, vzela zdravila, napačno nastavila zdravila ipd., to ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da govorice, zlasti takšne, ki niti niso povsem določene, niso pravno priznana škoda, na podlagi katerih, bi se lahko prisodila odškodnina zaradi trpinčenja na delovnem mestu, sodišče pa je po ugotovilo, da ni šlo za namerne in škodoželjne govorice, temveč za govorice o resničnih dogodkih, s katerimi je bila tožnica povezana (nekatere od teh dogodkov je tudi priznala, da jih je storila ali bila takrat v službi). Pravilno je tudi razlogovalo, da so bili o nekaterih dogodkih njeni sodelavci in nadrejeni obveščeni tudi preko medijev, zato je štelo, da ni mogoče očitati toženi stranki, da bi govorice zoper tožnico širila z namenom, da bi jo trpinčila ali kako drugače škodovala. Posledično je neutemeljena tudi pritožba v delu, v katerem tožnica izpostavlja, da bi moralo sodišče "bolj pritisniti" na priče ter tako natančneje ugotoviti vsebino teh govoric, saj je sodišče pravilno postopalo, ko ni dovolilo vprašanj preko meje, oziroma je priče zaslišalo (le) glede ugotovitve, ali je tožena stranka govorice širila z namenom škodovati tožnici, ne pa tudi o tem, kaj točno je bila vsebina govoric.

12. Glede na vse navedeno ni utemeljena pritožbena navedba v smislu uveljavljanja relativne bistvene kršitve določb postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, ker sodišče na naroku 7. 10. 2019 ni ugodilo tožničinemu predlogu, da se vsi dokazi (zaslišanja prič) ponovno izvedejo, ker naj bi bila tožnica globoko prizadeta zaradi izpovedi sodelavcev, ki so izpovedali zoper njo, čeprav so se dogodki odvijali drugače. Za takšno postopanje sodišča ni bilo nobene podlage, sodišče pa je tožničin predlog utemeljeno štelo kot poizkus zavlačevanja, ki ne bi mogel vplivati na drugačen izid spora.

13. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da posamični dogodki pomenijo nedopustno izključevanje tožnice iz vsakodnevne komunikacije oziroma iz socialnega in delovnega okolja. Pravilen je namreč zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka v skladu s 47. členom ZDR-1 zagotavljala takšno delovno okolje, v katerem tožnica ni bila izpostavljena nadlegovanju ali trpinčenju s strani tožene stranke, predpostavljenih ali sodelavcev. Posledično je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožnica v času od konca leta 2014 do avgusta 2016 ni bila izključena z dela in delovnega okolja z večkratnimi premestitvami, siljenjem k odpovedi in premestitvijo v drugo bolnico, ter da toženi stranki ni mogoče očitati, da je tožnica zaradi tega hudo zbolela za depresijo in posttravmatskim stresnim sindromom.

14. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje nekritično povzelo izjavo dr. D.D. v delu, v katerem ta izjava ni v prid tožnici, da ni sprožila ustreznih disciplinskih postopkov za ugotovitev, ali naj bi bila tožnica pacientki resnično nedovoljeno aplicirala morfij, kar bi bila dolžna storiti, zaradi česar naj bi bile nerazčiščene obtožbe "generator" škodljivih govoric zoper tožnico. V zvezi s tem je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je stranska intevenientka s tožnico opravila varnostni razgovor zaradi napačne aplikacije zdravila, pri čemer je šlo za ustaljeno ravnanje in tožnice ni obravnavala v smislu trpinčenja. Dr. D.D. je namreč o napačni aplikaciji (namesto fiziološke raztopine naj bi tožnica namestila raztopino glukoze) obvestila H.H., ki je potem to tožnici očitala kot napako. Tudi če bi se izkazalo, da obtožba na račun tožnice ni bila utemeljena, je šlo za ustaljen postopek po pravilniku glede odklonov (BI/3), ki zaposlenim nalaga, da odklone zaznajo, prijavijo in obravnavajo. Preverjanje zaznanega odklona namreč ne pomeni sistematičnega in graje vrednega ali očitno negativnega in žaljivega ravnanje ali vedenje proti tožnici. Po pravilnem stališču sodišča prve stopnje je dr. D.D. ravnala v skladu z internimi pravili tožene stranke in je o odklonu obvestila pristojne, sodišče prve stopnje pa je njeno izpoved ocenilo prepričljivo ter ni ugotovilo, da bi svojo izpoved v bistvenem pomenu spreminjala glede na pisno izjavo.

15. Nadalje pritožba neutemeljeno navaja, da je pisni opomin za tožnico pomenil hud madež po več kot 20-letni karieri ter uspešnem in predanem delu z najtežjimi pacienti. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem ugotovilo, da je bil tožnici izrečen pisni opomin v smislu določbe prvega odstavka 85. člena ZDR-1 zaradi slabega ravnanja s pacientko e.e.. Bistvena je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka opomin kasneje preklicala ter da na njegovi podlagi ni bilo nikakršnih posledic niti pravnih niti dejanskih, torej tudi ne napada na ohranitev ugleda v poklicu. Ne glede na to pa je sodišče prve stopnje ugotavljalo razlog za izdajo opomina in ugotovilo, da je tožena stranka preko Urada za pritožbe in pohvale prejela s strani pacientke pisno pritožbo za izredni nadzor ter je tudi zahtevala opravičilo tožnice, ker ni postopala tako, kot bi bilo potrebno. Sodišče je verjelo izpovedi priče P.P., da ji je pacientka sama povedala, da ji tožnica ni zamenjala plenic, glede urinske vrečke pa ji je rekla, da naj si jo sama zamenja. Zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da ni šlo za namišljen ali podtaknjen dogodek. Po opravičilu tožnice pa je kot že navedeno, tožena stranka opomin preklicala, kar je tudi po stališču pritožbenega sodišča lahko le v korist tožnice. Zato tožnica v pritožbi neutemeljeno očita stranski intervenientki, da je pisni opomin izrabila kot grožnjo tožnici, da bo v primeru ponovne kršitve izgubila službo.

16. V zvezi s tožničino zamudo oziroma neprihodom na delo zaradi spremljanja pacientke E.E. v F., je sodišče prve stopnje razčistilo sporna vprašanja ter ugotovilo, da je stranska intervenientka prepričljivo pojasnila, da tudi, ko je tožnica zamujala službo (prišla je šele zvečer) zaradi spremstva znane pacientke, ji je to evidentirala v razporedu dela kot izrabo ur. Tožnica zaradi tega torej ni utrpela nobenih sankcij, saj je sodišče prve stopnje pravilno razlogovalo, da v kolikor bi stranska intervenientka tožnico res trpinčila, bi ta dogodek lahko opredelila kot kršitev delovnih obveznosti, česar pa ni storila.

17. Nadalje pritožba neutemeljeno izpostavlja, da jo je stranska intervenientka diskriminatorno obravnavala, ker ji ni dovolila nošenja službene uniforme v prostem času. Bistvena je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da takšna zahteva ni protipravna, saj interna pravila tožene stranke določajo, da naj v prostem času zaposleni ne bi bili v službenih uniformah, poleg tega pa je to moteče tako za ostale zaposlene kot tudi za ostale paciente, ko se tožnica v službenih oblačilih v prostem času posveča le eni pacientki. Ne gre tudi spregledati izpovedi f.f., moža pacientke E.E., da se ni spominjal podrobnosti o odnosu drugih do tožnice niti ni potrdil zatrjevanj tožnice o ostalih dogodkih.

18. Neutemeljene so pavšalne pritožbene navedbe, da so številne premestitve oziroma razporeditve na druge oddelke znotraj OC. pri tožnici ustvarjale negotovo in nestabilno okolje, ter da je stalna grožnja s premestitvijo (tudi v bolnišnico g.) pomenila hud pritisk na vsakega zaposlenega. Ugotovljeno je bilo, da do tožničine premestitve v bolnišnico g. ni prišlo, da si je tožena stranka prizadevala, da bi tudi s premestitvijo vplivala na boljše delovno okolje, ker so nekateri zaposleni izpovedali, da so bila tožničina ravnanja neobičajna in celo moteča ter so se ostali sodelavci pritoževali čez njo. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi prof. dr. I.I., predstojnika OC., ugotovilo, da so rotacije povsem običajne in da jih narekuje delovni proces. Iz dokaznega postopka ne izhaja, da bi bila tožnica kadarkoli kazensko prerazporejena. Predstojnik OC. je tudi pojasnil, da sam razporeja diplomirane sestre glede na potrebe, ravno tako se razporeja zdravnike. Razporeditve potekajo ves čas in se odvijajo glede na potrebe delovnega procesa, ne kazensko. Enako sta izpovedali stranska intervenientka in dr. V.V., prav tako zaslišani ostali zaposleni. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni dolžna razlagati, zakaj opravlja rotacije tako kot se odloči. Gre za delovni proces, ki ga organizira tožena stranka in to je v njeni avtonomni pristojnosti. Bistveno pa je, po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje, da pri rotacijah tožnice ni šlo za samovoljno odločitev stranske intervenientke ali koga drugega pri toženi stranki in v smislu diskreditacije tožnice.

19. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je bila tožena stranka dolžna glede izginotja ključev izvesti širši postopek, ne pa, da je bilo edino njeno ukrepanje usmerjeno zoper tožnico. V zvezi s tem je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je na oddelku prišlo do izgube ključev in odtujitve zdravil, kar med strankama ni bilo sporno, zato je tožena stranka povsem upravičeno dogodke raziskovala in s tem v zvezi opravila razgovor tudi s tožnico, ki je bila takrat v službi, ko so ključi izginili. Zaradi teh dogodkov tožnica ni bila deležna kakšne disciplinske ali druge sankcije, ker pa ni šlo za zelo alarmantne zadeve, ni bilo potrebe po dodatnem ukrepanju tožene stranke. Glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da toženi stranki oziroma kateremu koli zaposlenemu ob tem ni mogoče očitati, da so ravnali v nasprotju s skrbnim poslovanjem z namenom, da bi trpinčili tožnico.

20. Pritožba nadalje povsem neutemeljeno izpostavlja, da je bila tožnica diskriminirana glede napotitev na izobraževanja. Glede tega je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bilo izobraževanj malo in da so si vsi želeli na izobraževanja, vse pa je bilo odvisno od finančnih sredstev, ki so na razpolago. Dejstvo, da so pri izobraževanju imele prednost diplomirane medicinske sestre, pa tudi po stališču pritožbenega sodišča ne pomeni nedopustne diskriminacije. Tožnica se je udeležila kongresa zdravstvene nege in nekaj notranjih izobraževanj ter pri tem ni bila obravnavana drugače od ostalih zaposlenih.

21. Pritožba stranski intervenientki neutemeljeno očita mobing zaradi dejstva, ker tožnica ni mogla v celoti izrabiti 30-dnevnega neplačanega dopusta v decembru 2015. V zvezi s tem je sodišče ugotovilo, da je prof. dr. I.I. izpovedal, da je sicer za tožnico predlagal en mesec dopusta, vendar je bila glavna sestra mnenja, da bo 14 dni zadostovalo in se je s tem strinjal. Potrebe tožene stranke, da se ne odobri 30 dni temveč le 14 dni, so bile resnične in ne izmišljene, zato tudi tega dejstva, da ji tožena stranka ni odobrila enomesečnega izredni neplačanega dopusta ni mogoče šteti kot trpinčenja tožnice. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so neutemeljene tožničine navedbe o tem, da samo tožnica ni dobila odobrenega dopusta takrat, ko ga je želela. L.L., tožničin sodelavec, je namreč izpovedal, da so tudi njemu zavrnili koriščenje dopusta, ko je zanj zaprosil. Stranska intervenientka pa je prepričljivo izpovedala, da se je trudila ugoditi tožničini želji po dopustu, vendar zaradi premestitve in dejstva, da je tožnica že prej koristila predpisani dvotedenski dopust v kosu, ni bila dolžna tožnici omogočiti še enkrat 2 tedna dopusta, vendar je kljub temu uspela delo tako organizirati, s tem, da je tožnica takrat oddelala 5 nočnih izmen, kar ni bilo praksa temveč izjema, ravno zato, da je ugodila tožničini želji.

22. Glede na to, da je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine zaradi mobinga v znesku 25.000,00 EUR, je posledično tudi pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 40.000,00 EUR, ki ga je tožnica postavila kot zahtevek zaradi generalne prevencije oziroma odvračanja tožene stranke od nadaljnjih ravnanj v smislu določbe 8. člena ZDR-1.

23. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

24. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP). Odgovor na pritožbo stranske intervenientke ni bistveno pripomogel k pravilni rešitvi v obravnavani zadevi, zato te stroške kot nepotrebne krije stranska intervenientka sama (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen  7, 7/4, 8, 47.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.