VDSS Sodba Pdp 604/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-01-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Samo Puppis

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - rok za podajo odpovedi - konkurenčna prepoved - pisno soglasje

Tožnik je med trajanjem delovnega razmerja s tem, ko je v lastnem imenu in za svoj račun na podlagi sklenjene avtorske pogodbe sodeloval z drugo družbo pri projektu izdaje avtobiografije, opravljal delo, ki sodi v okvir dejavnosti tožene stranke in s katero ji je konkuriral. Do tožene stranke ni bil lojalen in je posegel v njene poslovne interese. Ker za opravljanje dela ni imel pisnega soglasja tožene stranke, je s takšnim ravnanjem kršil konkurenčno prepoved, kot je določena v 39. členu ZDR-1.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 7. 2016, da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo, mu za čas prenehanja delovnega razmerja do poziva priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ga prijaviti v matično evidenco ZPIZ, mu plačati vse izostale plače, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dospelosti vsakokratnih neto denarnih terjatev do plačila in za sporno obdobje plačati vse prispevke in davke iz delovnega razmerja, s tem, da pri plačilu upošteva dohodek, ki ga je tožnik prejel avgusta 2016 v znesku 650,63 EUR in pripadajoče prispevke, ter nadomestilo, ki ga pri Zavodu za zaposlovanje prejema za čas od 1. 9. 2016 v znesku 673,95 EUR ter pripadajoče prispevke (točka I izreka). Odločilo je, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (točka II izreka).

2. Zoper navedeno sodbo (razen v delu odločitve o stroških postopka, ki jih krije tožena stranka) se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP, to je zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, oziroma podrejeno razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da bo do morebitnih škodljivih posledic prišlo šele z izdajo knjige, ki pa v času odpovedi pogodbe o zaposlitvi še ni bila izdana. V tem času bi tožena stranka tožnika lahko opozorila, da bodo posledice, če bo knjiga izdana oziroma bi bilo lahko ravnanje tožnika ocenjeno le kot lažja kršitev. Sodišče je nepravilno uporabilo 2. alinejo prvega odstavka 110. člena ZDR-1, ki sankcionira kršitve obveznosti v množinski obliki, kar pomeni, da bi moralo biti izkazanih več kršitev. Kršitev, ki je opredeljena v izredni odpovedi, pa je ena sama. Zato odpovedni razlog ni podan. Vztraja na stališču, da dejanje ni pomenilo konkurence toženi stranki, saj je ta odstopila od projekta. Tudi če je utemeljena ocena sodišča, da bi tožnik moral vedeti za uvrstitev projekta v program tožene stranke za leto 2016, gre še vedno zgolj za lažjo kršitev. Uveljavlja, da je sodišče zmotno ocenilo, da je tožena stranka izvedela za kršitev šele, ko je bila seznanjena z avtorsko pogodbo z družbo A.. Pri analitični oceni izpovedi obremenilnih prič, ki so vse zaposlene pri toženi stranki, je razvidno, da so zagotovo poznale tožnikove namere in aktivnosti v zvezi s spornim projektom, vendar so se na zaslišanju zelo trudile, da tega ne bi potrdile. Po drugi strani iz izreka odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhaja, da je v kršitev vključeno opravljanje del na projektu, dokazni postopek pa izkazuje, da so bile toženi stranki znane določene aktivnosti tožnika. Elektronsko sporočilo z dne 2. 11. 2015, namenjeno B.B., kaže namene tožnika in njegove aktivnosti, pa tudi dejstvo, da tožnik ni ničesar bistvenega prikrival. Tožnik meni, da tožena stranka ni želela prekiniti tožnikovih aktivnosti, temveč je čakala na ugoden trenutek, da mu odpove pogodbo o zaposlitvi iz razloga prejšnjih konfliktov med tožnikom in direktorico tožene stranke. Meni, da je do kršitve prišlo šele z izdajo knjige. Sodišče je storilo bistveno kršitev določb postopka pri oceni, da je tožnik v lastno korist uporabljal gradiva in materiale tožene stranke, pri tem pa ne pove katere niti to ne izhaja iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnik se do tega ne more opredeliti, zato so razlogi sodbe pomanjkljivi. Izpostavlja pa, da je večino gradiv pridobil od C.C. in D.D. kot hranitelja zapuščine E.E. in da je imel od njiju vsa dovoljenja za uporabo gradiva na način, kot ga je uporabil. V zvezi z uporabo prostorov in sredstev tožene stranke pa tožnik opozarja, da je tožena stranka spreminjala stališča do projekta. Bila je seznanjena, da tožnik komunicira s C.C. in D.D. in da hrani in obdeluje pridobljeno dokumentacijo. Prav tako se je vključila v pogovore z družbo A., kar je bilo za tožnika signal, da hramba in obdelava gradiva s sredstvi tožene stranke ni nič spornega. Sodišče je pri oceni teže kršitev dalo prevelik pomen očitanemu škodljivemu ravnanju, pri tem pa ni razlikovalo, katera ravnanja sodijo izven dopuščenega zbiranja, hrambe in obdelave gradiva za sporni projekt. Sodišče bi lahko kot kršitev ocenilo operativna ravnanja tožnika po sklenitvi avtorske pogodbe z družbo A., saj naj bi takrat prišlo do kršitve. Sodišče pa enači tako zbiranje in obdelavo gradiva, s katerim je bila tožena stranka seznanjena in pa ravnanja v fazi izdaje knjige. Tudi izpoved zakonite zastopnice, da je tožnik 20 let raziskoval življenje F.F. in da je knjižnica to financirala, izkazuje, da je bilo pridobivanje in obdelava gradiva dopuščena oziroma je bila to celo naloga tožnika. Tožnik je pojasnil, da je v delovnem času opravljal to, medtem ko je besedila pisal v prostem času. Za popolno ugotovitev dejanskega stanja bi moralo biti ugotovljeno, v kateri sklop spadajo katera dejanja. Prav tako ne zadostuje pavšalna ugotovitev, da je tožnik opravljal to med delovnim časom. Ugotovljeno bi moralo biti, katera škodljiva ravnanja in v katerem času je opravljal tožnik. Zakonita zastopnica pa tega ni znala konkretizirati. Glede lastništva projekta opozarja, da že tožena stranka priznava, da je projekt šteti kot skupen oziroma soprojekt z družbo A.. Navaja, da je v vlogah opozoril, da je bil sam iniciator in nosilec projekta, kar ni bilo sporno. Tožena stranka si je pri tem lastila projekt iz naslova delovnega razmerja tožnika in na tej podlagi sklepala, da gre za njen projekt. Navaja, da bi tožena stranka tudi v primeru izvedbe projekta sodelovala zgolj na način, da bi se na njenih delovnih sredstvih hranila in obdelovala dokumentacija. Tako bi po vsebinski plati minimalno sodelovala pri projektu. Sodišče se je nekritično postavilo na stran institucije, iz argumentov pa je razbrati, da delovno razmerje samo po sebi ne dopušča svobode umetniškega in znanstvenega ustvarjanja, kar je v nasprotju s 59. in 60. členom URS, ki govorita o varstvu avtorske in sorodnih pravic. Navaja, da tudi v primeru, če je podana kršitev 39. člena ZDR-1, je dejstvo, da je tožena stranka spreminjala stališča do projekta, tožniku dopuščala zbiranje in obdelavo gradiva, o svojih stališčih pa ga je pomanjkljivo obveščala, tako da je bil tožnik upravičeno v dobri veri. Izbris stavka v elektronskem sporočilu z dne 24. 11. 2015 ne kaže na prikrivanje pomembnih dejstev pri delu na projektu, saj je iz celotnega tožnikovega ravnanja razbrati, da svojega dela na projektu ni prikrival. Tožena stranka ni uspela dokazati, da je bil tožnik pred kršitvijo seznanjen s programom dela za leto 2016. Zato tudi v tem primeru kršitve ni mogoče opredelilo kot hujše kršitve. Priglaša stroške pritožbe

3. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo tožnika, v katerem prereka njegove pritožbene navedbe, predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah zatrjevanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena ZPP (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki jih uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Glede vseh odločilnih dejstev je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju od leta 1997, nazadnje na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 2. 2016 za opravljanje dela na delovnem mestu "bibliotekar VII/2" v oddelku G.. Tožniku je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 21. 7. 2016 na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 7. 2016. Tožena stranka je tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi po 2. alinei prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13, s spremembami). V skladu s 110. členom ZDR-1 lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (2. alineja).

7. Tožena stranka je tožniku v izredni odpovedi očitala, da je brez pisnega soglasja tožene stranke opravljal dela na projektu izdaje romansirane avtobiografije H. z naslovom I. za družbo A., s katero je prav tako brez pisnega soglasja tožene stranke v svojem imenu in za svoj račun sklenil pogodbo za delo na tem projektu. Naloge, ki jih je tožnik opravljal na tem projektu in za svoj račun, sodijo v dejavnost, ki jo opravlja tožena stranka in pomenijo ali bi lahko pomenila zanjo konkurenco. V zvezi s tem je bila tožniku očitana hujša kršitev pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja po 39. členu (konkurenčna prepoved), 33. (vestno opravljanje dela) in 37. členu ZDR-1 (prepoved škodljivega ravnanja), storjena iz hude malomarnosti.

8. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje je tožena stranka tožniku v izredni odpovedi utemeljeno očitala, da je tožnik med trajanjem delovnega razmerja opravljal delo, ki sodi v okvir dejavnosti tožene stranke in s katerim ji je konkuriral. Ker pa tožnik za opravljanje dela ni imel pisnega soglasja tožene stranke, mu je tožena stranka utemeljeno očitala kršitev konkurenčne prepovedi in s tem hujšo kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, storjeno iz hude malomarnosti oziroma naklepa. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil v obravnavani zadevi poleg odpovednega razloga po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 podan tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izredne odpovedi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 (tj. da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka), je zaključilo, da je izpodbijana izredna odpoved zakonita. Pritožbeno sodišče se strinja s pravnimi stališči in dejanskimi zaključki sodišča prve stopnje, v nadaljevanju pa v skladu z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP odgovarja le na bistvene pritožbene navedbe tožnika.

9. Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da je bila izpodbijana izredna odpoved podana pravočasno. Po drugem odstavku 109. člena ZDR-1 mora delodajalec podati izredno odpoved najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga.

10. Sodišče prve stopnje je po oceni izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da se je direktorica tožene stranke z očitano kršitvijo, to je, da ima tožnik z družbo A. sklenjeno avtorsko pogodbo za delo na projektu izdaje romansirane avtobiografije H. z naslovom I. in z dejstvom, da tožnik naloge na tem projektu opravlja v svojem imenu in za svoj račun, seznanila 5. 7. 2016, to je na sestanku oddelka G., na katerem so bila obravnavana polletna poročila o delu zaposlenih, med njimi tudi tožnikovo. Tožnik je namreč v polletnem poročilu o delu, ki ga je posredoval vodji G. oddelka B.B., navedel, da je njegovo delo v času od januarja do junija 2016 med drugim obsegalo tudi redakcijo besedila H. z naslovom I., pripravo slikovnega gradiva za knjigo, sestavljanje spremne besede in pojasnilih pripomb. Da je tožnik šele na sestanku dne 5. 7. 2016 izpostavil, da opravlja naloge na navedenem projektu na podlagi avtorske pogodbe z družbo A. izhaja iz skladnih izpovedi direktorice J.J. in tedanje vodje G. oddelka B.B.. Ne nazadnje pa je to potrdil tudi tožnik, ko je izpovedal, da je o dejstvu izvrševanja delovnih nalog na projektu in sklenitve pogodbe o avtorskem delu z družbo A. izpostavil šele na sestanku, ko se mu je očitala nezadostna angažiranost pri domoznanskem delu.

11. Navedenih ugotovitev tožnik v pritožbi ne izpodbija, ne strinja pa se s presojo sodišča prve stopnje, da je tožena stranka za kršitev izvedela šele, ko je bila seznanjena z avtorsko pogodbo. V zvezi s tem se tožnik sklicuje na elektronsko sporočilo predstavnika A. družbe K.K. z dne 2. 11. 2015, ki ga je posredoval vodji B.B. in ki po njegovem mnenju izkazuje njegove aktivnosti na spornem projektu ter da toženi stranki v zvezi s tem ni ničesar prikrival. Dokazna ocena elektronskega sporočila z dne 2. 11. 2015, kot jo je sprejelo sodišče prve stopnje, je prepričljiva in jo kot tako sprejema tudi pritožbeno sodišče. Pravilna je presoja sodišča prve stopnje, da vsebina elektronskega sporočila

ne izkazuje pričetka tožnikovega samostojnega dela na predvidenem projektu, ampak dokazuje, da odločitev o izdaji knjižnega dela oziroma o skupnem sodelovanju še ni bila sprejeta. Navedeno izhaja tudi iz izpovedi K.K., ki je pojasnil, da je z elektronskim sporočilom želel zgolj preveriti možnosti tožene stranke v zvezi s pristopom k projektu in odkupom knjig, zaradi česar je bil za dne 12. 11. 2015 predlagan sestanek s toženo stranko, ki je bil tudi realiziran. Glede na navedeno je sodišča prve stopnje pravilno ugotovilo, da elektronskega sporočila z dne 2. 11. 2015 ni mogoče šteti za seznanitev tožene stranke s tožnikovim samostojnim delom na projektu. Enako velja za elektronsko sporočilo K.K. z dne 24. 11. 2015, ki ga je tožnik posredoval nadrejeni B.B.. Tudi to sporočilo, iz katerega izhaja, da pogovori družbe A. vodijo v pozitivno smer, da pa bo na pisne dogovore potrebno še počakati, ne potrjuje, da je tožnik dejansko pričel z delom na projektu oziroma, da je o tem obvestil toženo stranko ali jo seznanil, da je za delo na tem projektu z družbo A. sklenil avtorsko pogodbo. Pritrditi je tudi presoji sodišča prve stopnje, da dejstvo, da je tožnik, še preden je prejeto elektronsko sporočilo z dne 24. 11. 2015 posredoval nadrejeni, iz sporočila izbrisal besedilo o tem, da želi družba A. z njim skleniti pogodbo že sedaj, pomeni, da je tožnik želel to dejstvo celo prikriti in ne z njim seznaniti tožene stranke.

12. Glede na to, da je tožena stranka šele na sestanku dne 5. 7. 2016 ugotovila razlog za izredno odpoved, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka tožniku podala dne 20. 7. 2016 pravočasna, to je podana znotraj subjektivnega in objektivnega roka po drugem odstavku 109. člena ZDR-1.

13. Med pravdnima strankama ni bilo sporno, da je tožnik med trajanjem delovnega razmerja pri toženi stranki opravljal delo na projektu izdaje romansirane avtobiografije H. (z naslovom) I. za družbo A. na podlagi pogodbe o avtorskem delu z dne 10. 2. 2016 (A17) in da za takšno delo ni pridobil pisnega soglasja tožene stranke. Sporno pa je bilo, ali je tožnikovo delo na tem projektu pomenilo opravljanje dela, ki sodi v dejavnost, ki jo dejansko opravlja tožena stranka in pomeni ali bi lahko pomenilo za toženo stranko konkurenco.

14. V prvem odstavku 39. členu ZDR-1 (konkurenčna prepoved) je določeno, da delavec med trajanjem delovnega razmerja ne sme brez pisnega soglasja delodajalca za svoj ali tuj račun opravljati del ali sklepati poslov, ki sodijo v dejavnost, ki jo dejansko opravlja tožena stranka in pomenijo ali bi lahko pomenili za delodajalca konkurenco.

15. Sodišče prve stopnje je na podlagi skladne izpovedi B.B. in J.J. ugotovilo, da je tožena stranka projekt izdaje romansirane avtobiografije H. (z naslovom) I. načrtovala od leta 2013 dalje in ga vključila v programski in finančni načrt za leto 2014 (B8) ter v predvideno realizacijo načrta za leto 2014 (B9). Zaradi manjšega obsega finančnih sredstev od predvidnega projekt ni bil realiziran, predvidela pa se je njegova kasnejša izvedba. Navedeno potrjuje tudi programski in finančni načrt tožene stranke za leto 2016 (B10), ki v okviru domoznanske dejavnosti in v sodelovanju z družbo A. predvideva projekt izdaje knjige I. na način, da bo tožena stranka pripravila spremno besedo in opravila uredniško delo. V ta namen se je zakonita zastopnica tožene stranke dne 12. 11. 2015 sestala s predstavniki družbe A., na katerem je družba A. izrazila interes za sodelovanje pri projektu, v katerega bi bila tožena stranka vključena zlasti v uredniškem delu, in sicer z gradivom, redakcijo, urejanjem besedila, medtem ko bi družba A. sama uredila podrobnosti z nosilci avtorskih pravic in poiskala vire financiranja. Na podlagi skladnih izpovedi J.J., B.B. in K.K. je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil tedaj sprejet okvirni dogovor o skupnem sodelovanju na projektu, in sicer sozaložništvu, pod pogojem uspešne sklenitve dogovora z ostalimi sodelujočimi. Iz tega razloga je bila sklenitev pogodbe o sodelovanju tožene stranke in družbo A. preložena na kasnejši čas, ko se bodo uredila razmerja z ostalimi subjekti, s strani tožene stranke pa je bilo izpostavljeno, da bo v primeru, če bo pogodba sklenjena, skrbnik pogodbe tožnik in bo delo lahko opravljal tudi v službenem času. Tožena stranka od družbe A. ni prejela nobenega odgovora to tedaj, ko je zakonita zastopnica, po tem, ko je izvedela za tožnikovo sodelovanje pri predvidenem skupnem projektu, dne 8. 7. 2016 družbo A. zaprosila za pojasnilo, katere dejavnosti potekajo v zvezi s projektom in zakaj o tem ni bila obveščena. Na sestanku ji je bilo pojasnjeno, da je tožnik družbi A. zagotovil, da bo vse potrebne informacije o aktivnostih na projektu posredoval toženi stranki, česar pa ni storil.

16. Pritožbeno sodišče se strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je projekt izdaje romansirane avtobiografije sodil v okvir dejavnosti tožene stranke. Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz Zakona o knjižničarstvu (ZKnj-1; Ur. l. RS, št. 87/2001 in nadalj.), ki v 2. členu opredeljuje knjižnično dejavnost in 7. člena Odloka o ustanovitvi javnega zavoda N. (Ur. l. RS, št. 82/2004 in nadalj.), ki določa še dodatne naloge tožene stranke, in sicer med drugim tudi zbiranje, obdelovanje, varovanje in posredovanje domoznanstvenega gradiva ter pripravo in izdelavo vseh vrst publikacij v knjižni in neknjižni obliki. Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da med te naloge sodi tudi uredniško delo, ki ga je opravljal tožnik brez pisnega soglasja tožene stranke na podlagi sklenjene pogodbe o avtorskem delu z družbo A.. Da sta projekt izdaje romansirane avtobiografije in njegova vsebina sodila v okvir dejavnosti tožene stranke, pa sta skladno izpovedali tudi J.J. in B.B.. Sodišče prve stopnje je pri odločitvi pravilno upoštevalo tudi, da je tožena stranka že dve desetletji zagotavljala sredstva za zbiranje najrazličnejšega gradiva o F.F. in njenem življenju in predstavljala zbrano gradivo. Ne nazadnje je tožena stranka tožnika v okviru njegovih delovnih obveznosti sama napotila k D.D. kot hranitelju zapuščine E.E., med katerimi je bil tudi izvirnik tipkopisa I..

17. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje sprejelo pravilen dokazni zaključek, da je tožnik med trajanjem delovnega razmerja s tem, ko je v lastnem imenu in za svoj račun na podlagi sklenjene avtorske pogodbe sodeloval z družbo A. pri projektu izdaje romansirane avtobiografije, opravljal delo, ki sodi v okvir dejavnosti tožene stranke in s katero ji je konkuriral. Do tožene stranke ni bil lojalen in je posegel v njene poslovne interese. Ker za opravljanje dela ni imel pisnega soglasja tožene stranke, je s takšnim ravnanjem kršil konkurenčno prepoved, kot je določena v 39. členu ZDR-1. Zato so pritožbene navedbe, da bi do kršitve prišlo šele z izdajo knjige, neutemeljene. Tožnik v pritožbi neutemeljeno navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje razmejiti, katera tožnikova ravnanja sodijo v okvir dopuščenega zbiranja, hrambe in obdelave gradiva za sporni projekt in razmejiti delo, ki ga je opravljal na projektu v službenem času in izven službenega časa. Takšna razmejitev del na projektu ni bistvena in ne vpliva na pravilnost presoje očitane kršitve. Bistveno za ugotovitev kršitve konkurenčne prepovedi je, da je tožnik delo, ki sodi v okvir dejavnosti tožene stranke in s katero ji je konkuriral, opravljal v svojem imenu in za svoj račun na podlagi sklenjene avtorske pogodbe z družbo A., in to med trajanjem delovnega razmerja, za kar pa ni imel pisnega soglasja s strani tožene stranke. Zmotno je tudi pritožbeno stališče, da bi toženi stranki za ugotovitev kršitve morala nastati škoda. Pravilna je namreč presoja sodišča prve stopnje, da nastanek škode ni zakonski pogoj za ugotovljeno kršitev konkurenčne prepovedi, zato so pritožbene navedbe, ki se nanašajo na nastanek škode toženi stranki neutemeljene.

18. Prav tako na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje ne vplivajo okoliščine, ki jih tožnik izpostavlja v pritožbi, to je, da je bila tožena stranka seznanjena, da tožnik komunicira s C.C. in D.D., hraniteljema zapuščine E.E. in da hrani in obdeluje pridobljeno dokumentacijo. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da se je dogovarjanje o skupnem sodelovanju pri projektu med toženo stranko in družbo A. sicer res pričelo na tožnikov pobudo, vendar je tožnik pri nadaljnjem dogovarjanju sodeloval zgolj kot predstavnik tožene stranke. To izhaja tudi iz tožnikove izpovedi, da ga je k D.D. napotila tožena stranka in da je gradivo pregledal kot predstavnik tožene stranke. Da je družba A. tožnika štela kot predstavnika tožene stranke je potrdil tudi K.K., predstavnik družbe A.. Med pravdnima strankama tudi ni bilo sporno, da bi tožnik po sklenitvi pogodbe o sodelovanju med toženo stranko in družbo A. delo na projektu opravljal v okviru svojih obveznosti. Ker pa do sklenitve slednje ni prišlo, tožnik pa je na projektu delal v svojem imenu in za svoj račun brez soglasja tožene stranke, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je očitek o kršitvi konkurenčne prepovedi tožniku utemeljen. Zmotno je tudi pritožbeno stališče, da ne gre za kršitev konkurenčne prepovedi, ker naj bi tožena stranka opustila navedeni projekt. Tudi če bi tožena stranka opustila projekt izdaje romansirane avtobiografije, kar sicer iz dokaznega postopka ne izhaja, to ne vpliva na presojo očitane kršitve. Tožnik bi tudi v takem primeru za opravljanje del na projektu, ki sodi v okvir dejavnosti tožene stranke in s katerim ji konkurira potreboval njeno pisno soglasje. Tudi sicer pa iz dokaznega postopka izhaja, da je tožena stranka v programskem in finančnem načrtu za leto 2016 v okviru domoznanske dejavnosti in v sodelovanju z družbo A. predvidela projekt izdaje romansirane avtobiografije.

19. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnikovo ravnanje, ko je v lastno korist uporabljal gradiva in materiale tožene stranke ter je po avtorski pogodbi delo opravljal celo v delovnem času (kar potrjuje tožnikova izpoved in njegovo elektronsko sporočilo z dne 11. 7. 2017 - B7) predstavlja tudi kršitev prvega odstavka 33. člena ZDR-1, ki določa vestno opravljanje dela in 37. člena ZDR-1, ki določa prepoved škodljivih ravnanj. Drugačno vztrajanje tožnika v pritožbi je neutemeljeno.

20. Tožnik v pritožbi neutemeljeno nasprotuje presoji sodišča prve stopnje, da je njegovo ravnanje v zvezi z delom na projektu izdaje romansirane biografije predstavljalo hujšo kršitev pogodbenih obveznosti. Opredelitev kršitev pogodbenih oziroma drugih obveznosti iz delovnega razmerja kot hujših, je pravni standard, ki mu je potrebno določiti vsebino z upoštevanjem vseh pomembnih okoliščin primera. Pritrditi je presoji sodišča prve stopnje, da je tožena stranka tožnikovo ravnanje, ki je v lastnem imenu in za svoj račun sodeloval z družbo A. pri projektu izdaje romansirane avtobiografije, ki je bila del programskega načrta tožene stranke za leto 2016, ob tem, da je tožnik takšno delo opravljal med delovnim časom in pri tem uporabljal sredstva in gradiva tožene stranke, utemeljeno štela kot hujšo kršitev delovnih obveznosti, ki jo je tožnik storil najmanj iz hude malomarnosti oziroma naklepno. To pa predstavlja utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Tožnik v pritožbi neutemeljeno navaja, da enkratno dejanje ne more biti razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj iz 110. člena ZDR-1 ne izhaja, da bi delavec moral storiti več takšnih dejanj.

21. Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da je delo opravljal v dobri veri. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da se je tožnik zavedal, da gre za projekt tožene stranke in da ga tožena stranka namerava realizirati v letu 2016. Na podlagi skladnih izpovedi J.J., B.B. in M.M. je ugotovilo, da je bil programski in finančni načrt za leto 2016, v katerem je tožena stranka v okviru domoznanske dejavnosti in v sodelovanju z družbo A. predvidela projekt izdaje knjige O., objavljen na internetni strani, zato se pritožbeno sodišče strinja s presojo sodišča prve stopnje, da je bil tožnik z njim seznanjen. Pritožbene navedbe, da tožnik z navedenim programom ni bil pravočasno seznanjen, so neutemeljene. Pritožbeno sodišče pa se strinja tudi s presojo sodišča prve stopnje, da je tožnik s tem, ko je iz elektronskega sporočila z dne 24. 11. 2015, ki ga je posredoval v vednost nadrejeni, izbrisal del besedila o nameravani sklenitvi avtorske pogodbe z družbo A. in tožene stranke o tem ni seznanil niti ob njeni sklenitvi, toženi stranki namenoma želel prikriti okoliščino sklenitve avtorske pogodbe.

22. Sodišče prve stopnje je navedlo tudi jasne in prepričljive razloge za odločitev, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov pogodbenih strank ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka (prvi odstavek 109. člena ZDR-1). Ugotovitev, da je tožena stranka zaradi očitanega ravnanja popolnoma izgubila zaupanje v tožnika, je sodišče prve stopnje utemeljilo predvsem z izpovedjo zakonite zastopnice tožene stranke J.J., ki je pojasnila, da je zato, ker je tožnik brez soglasja in vednosti tožene stranke opravljal dela na projektu, ki je bil predviden kot njen projekt, in je to delo opravljal celo med službenim časom ter je prejemal plačilo za delo, ki ga ni opravljal, zaupanje med njima porušeno do te mere, da s tožnikom ne bi bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka.

23. V skladu z vsem navedenim je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je bila izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana zakonito, zato je tožbene zahtevke za ugotovitev njene nezakonitosti, vključno z zahtevkom za reintegracijo in reparacijo, utemeljeno zavrnilo. Ker niso podani s pritožbo uveljavljeni razlogi, kot tudi ne razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v skladu z določbo 353. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

24. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnik v pritožbenem postopku ni uspel, zato v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sam krije stroške pritožbe. Ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k razjasnitvi zadeve, tožena stranka v skladu s 5. odstavkom 40. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/2004 s spremembami) sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Iz elektronskega sporočila izhaja, da se je družba A. dogovorila glede pravic in vzpostavila stik z avtorsko agencijo ter imela sestanek s predstavniki občine L., medtem ko nekatere druge odgovore še čaka; da K.K. tožnika poziva, da mu sporoči, kakšne so možnosti vključitve tožene stranke glede dela in morebitnega odkupa ter kakšen honorar bi pričakoval ter v zvezi s tem predlaga sestanek s toženo stranko in da bo družba A. sprejela odločitev glede nadaljnjih korakov in izdaje, ko ji bodo bili znani stroški in predvideni prihodki v obliki zagotovljenega odkupa.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 37, 39, 39/1, 109, 109/1, 109/2, 110, 110/1, 110/1-2.

Zakon o knjižničarstvu (2001) - ZKnj-1  - člen 2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.