VDSS Sklep Pdp 187/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-03-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Marko Hafner

DELOVNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV

začasna odredba - zavarovanje denarne terjatve

Toženec se brani z navedbami, da je tožeča stranka vseskozi vedela oziroma bi morala vedeti, da mu izplačuje previsok znesek akontacij, a je kljub temu po lastni volji in ob poznavanju predpisov tako ravnala, ne da bi si pridržala pravico zahtevati vrnitev izplačanih zneskov. Zato pravna podlaga, ki jo citira sodišče prve stopnje in ob tem izpostavlja potrebno skrbnost tožene stranke pri poslovanju s svojimi denarnimi sredstvi, ni očitno brezpredmetna. Po 191. členu OZ namreč kdor kaj plača, čeprav ve, da ni dolžan, nima pravice zahtevati nazaj, razen če si je pridržal pravico zahtevati nazaj ali če je plačal, da bi se izognil sili. Glede toženca pa je sodišče prve stopnje izpostavilo 190. člen OZ, po katerem je tisti, ki je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, prejeto dolžan vrniti.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, da se tožencu prepoveduje razpolaganje z dobroimetjem, ki ga ima na računu ... do višine vtoževane terjatve (to je do zneska 4.056,19 EUR), da se organizaciji za plačilni promet banka A. d. d. izda nalog, s katerim se tožencu odreče izplačilo denarnega zneska, s katerim bi se dobroimetje na računu zmanjšalo pod znesek vtoževane terjatve, vse do pravnomočnega zaključka te zadeve; da se navedeni organizaciji za plačilni promet izda še nalog, s katerim se tožencu prepove zapreti navedeni račun ter prenesti dobroimetje do višine vtoževane terjatve na drug račun pri drugi organizaciji za plačilni promet; ter da začasna odredba stopi v veljavo takoj in velja do pravnomočnosti sodbe v tej zadevi. Odločilo je še, da tožeča stranka sama krije svoje stroške zavarovanja.

2. Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka iz vseh treh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Navaja, da se sklep ne da preizkusiti, saj se sodišče ni opredelilo do vseh pomembnih navedb in dejstev, na katera se je sklicevala - zlasti glede denarnega toka. Sodišče je napačno zaključilo, da tožeča stranka ni uspela izkazati verjetnega obstoja terjatve, pri čemer je upoštevalo pavšalne in nedokazane trditve toženca glede t.i. črnega fonda, ki pa ga sploh ni bilo. Vsa sredstva akontacij za stroške so bila izplačana s transakcijskega računa tožeče stranke na bančni račun toženca. Finančni tok je bil transparenten in sledljiv. Tudi termin ''črni stroški'' ni primeren. Tožnik je predložil le prazno in nepodpisano listino z naslovom Pregled črnih stroškov. Tožeča stranka navaja še, da 191. člen OZ ni uporabljiv, saj ni šlo za nikakršen dolg. Šlo je za mandat oziroma pooblastilno razmerje, v katerem je bil toženec pooblaščen, da v imenu in za račun tožeče stranke poravna bodoče, negotove stroške. Toženec je sredstva prejel na zaupanje. Obema strankama je bilo jasno, da je dolžan v primeru presežka tožeči stranki sredstva vrniti. Toženec si je protipravno prilastil denar, ki mu je bil zaupan v zvezi z zaposlitvijo. Obstoj terjatve je torej izkazan že z izkazanim denarnim tokom (z bančnimi izpiski) in obračuni stroškov, ki jih je sestavil toženec. Tožeča stranka vtožuje razliko, ki ni bila porabljena. Predlaga, da se pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da se predlogu za izdajo začasne odredbe ugodi.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) v zvezi s 366. členom ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava.

5. Izpodbijani sklep nima pomanjkljivosti, zaradi katerih ga ne bi bilo mogoče preizkusiti. Pritožbeni očitek neobrazloženosti v smislu kršitve 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podan. Pritožba navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo, do vseh pomembnih navedb in dejstev, na katera se je sklicevala, kar pa ne drži. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi sodišča prve stopnje, iz katerih je predlog za izdajo začasne odredbe tožeče stranke pravilno zavrnilo.

6. Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz 43. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nasl.) in uporabilo 270. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ, Ur. l. RS, št. 51/98 in nasl.), ki določa pogoje za izdajo začasne odredbe v zavarovanje denarne terjatve. Pravilno je ugotovilo, da že temeljni pogoj za izdajo začasne odredbe (če upnik izkaže za verjetno, da terjatev obstoji ali da bo nastala) iz prvega odstavka navedenega člena ZIZ ni podan, zato presoja nadaljnjih pogojev za izdajo začasne odredbe (da mora upnik verjetno izkazati nevarnost, da je zaradi dolžnikovega odtujevanja, skrivanja ali kakšnega drugačnega razpolaganja s premoženjem uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena) iz drugega odstavka istega člena ZIZ niti ni bistvena.

7. Tožeča stranka vtožuje 4.056,19 EUR iz naslova preveč plačanih akontacij, kar utemeljuje s tem, da je toženec pri njej od septembra 2015 do vključno maja 2017 opravljal delo voznika tovornega vozila in je pred vsako vožnjo kot akontacijo prejel denarna sredstva za stroške na poti. Po opravljeni vožnji je sestavil obračun službenih poti ter k obračunu priložil račune za stroške na poti, ki so bili plačani iz akontacije. Čeprav je bil zavezan razliko med prejeto akontacijo in dejansko nastalimi stroški tožeči stranki v celoti vrniti, tega ni storil, zato je tožeča stranka zoper toženca vložila tožbo za vračilo tega zneska. Toženec je prikazoval višje stroške od dejanskih ter posledično v blagajno tožeče stranke vračal manj, kot bi moral. Denarna terjatev predstavlja kapitalizirano vrednost razlike med prejetimi zneski akontacij za bodoče negotove stroške tožeče stranke na poti in plačanimi ter z ustreznimi računi izkazanimi stroški na poti. Tožeča stranka je v zavarovanje terjatve predlagala izdajo začasne odredbe zoper toženca.

8. Po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje v tej fazi postopka še ni verjetno izkazan ne temelj in tudi ne višina vtoževane terjatve. Sodišče prve stopnje je resda navedlo, da naj bi se po toženčevih trditvah, ki jih je podal že pred vložitvijo predloga za izdajo začasne odredbe, pri tožeči stranki vodil tudi fond t.i. "črnih stroškov", ki so obsegali stroške na poti, za katere niso bili izdani računi (npr. stroški "dovoljenj" za vožnjo po cesti in za prečkanje določenih cestnih poti, stroški parkiranja na določenih parkiriščih in podobno), a utemeljeni razlog za zavrnitev predlagane začasne odredbe ni le v teh okoliščinah, na katere se sklicuje toženec, pač pa tudi v ostalih, prav tako še neraziskanih okoliščinah, na katere se sklicuje tožeča stranka. Pritožba poenostavljeno prikazuje, da je verjetni obstoj terjatve izkazan že z izkazanim denarnim tokom (z bančnimi izpiski) in obračuni stroškov, ki jih je sestavil toženec.

9. Toženec se brani tudi z navedbami, da je tožeča stranka vseskozi vedela oziroma bi morala vedeti, da mu izplačuje previsok znesek akontacij, a je kljub temu po lastni volji in ob poznavanju predpisov tako ravnala, ne da bi si pridržala pravico zahtevati vrnitev izplačanih zneskov. Zato pravna podlaga, ki jo citira sodišče prve stopnje in ob tem izpostavlja potrebno skrbnost tožene stranke pri poslovanju s svojimi denarnimi sredstvi, ni očitno brezpredmetna. Po 191. členu Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nasl.) namreč kdor kaj plača, čeprav ve, da ni dolžan, nima pravice zahtevati nazaj, razen če si je pridržal pravico zahtevati nazaj ali če je plačal, da bi se izognil sili. Glede toženca pa je sodišče prve stopnje izpostavilo 190. člen OZ, po katerem je tisti, ki je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, prejeto dolžan vrniti. Pritožba poudarja še to, da naj bi šlo za mandat oziroma pooblastilno razmerje, v katerem je bil toženec pooblaščen, da v imenu in za račun tožeče stranke poravna bodoče, negotove stroške.

10. Iz navedenega izhajajo pravna in dejanska vprašanja, zaradi katerih v tej fazi postopka, ko sodišče še ni začelo z izvajanjem dokazov, ni mogoče ugotoviti verjetnega obstoja vtoževane terjatve.

11. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tožnikovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. odstavek 365. člena ZPP).

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 270.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 43.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 191.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.