VDSS Sodba Pdp 624/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-03-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

voznik avtobusa - regres za letni dopust - izvedensko mnenje - zakonske zamudne obresti

Sodišče prve stopnje je svojo odločitev v zvezi s tožnikovim prikrajšanjem v vtoževnem obdobju iz naslova regresa za letni dopust, dnevnic in potnih stroškov utemeljeno oprlo na izračun sodne izvedenke za ekonomsko stroko in podano izvedensko mnenje z dopolnitvijo pravilno ocenilo kot strokovno, razumljivo in preverljivo. Sodna izvedenka je svoje mnenje podala tudi ustno in prepričljivo odgovorila na pripombe pravdnih strank. Pritožbene navedbe, da bi moralo sodišče v celoti slediti le dopolnitvi izvedenskega mnenja, so neutemeljene. Sodišče mora izvedensko mnenje presoditi kritično tudi glede na ostalo procesno dokazno gradivo in splošno izkustveno znanje. V obrazložitvi sodbe je sodišče prve stopnje pojasnilo, kateri izračun izvedenke je upoštevalo in zakaj.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe v IV. točki izreka delno spremeni tako, da se na novo glasi:

"IV. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 2.588,35 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka dalje do plačila."

II. V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

III. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka sodbe razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 8 dni plačati znesek v višini 15.558,63 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 10. 2016 dalje do plačila in obračunati znesek v višini 3.399,40 EUR bruto iz naslova regresa za letni dopust ter izplačati pripadajoči neto znesek, zmanjšan za že plačanih 1.500,00 EUR neto, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od tako dolgovanega neto zneska od 1. 10. 2016 dalje do plačila. V II. točki izreka sodbe je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika v delu, kjer od tožene stranke zahteva plačilo v višini 2.599,37 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 10. 2016 dalje in iz naslova regresa za letni dopust v višini 2,63 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 10. 2016, ter v delu, kjer zahteva pačilo celotnega neto zneska regresa od pripadajočega zneska 3.399,40 EUR bruto, brez upoštevanja že plačanih 1.500,00 EUR neto ter zakonske zamudne obresti od 1.500,00 EUR od 1. 10. 2016 dalje. V III. točki izreka sodbe je zavrnilo tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe, kjer tožena stranka (tožeča stranka po nasprotni tožbi) zahteva, da ji tožnik (toženec po nasprotni tožbi) plača znesek v višini 3.736,98 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 1.802,13 EUR od 24. 3. 2017 in od zneska 1.934,85 EUR od 2. 4. 2019 dalje. V IV. točki izreka sodbe pa je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati pravdne stroške v višini 2.655,13 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi od poteka tega roka dalje do plačila.

2. Tožena stranka se pritožuje zoper I., III. in IV. točko izreka sodbe iz vseh treh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, zahtevku iz nasprotne tožbe pa v celoti ugodi oziroma jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da sodba nima razlogov, da je obrazložitev neustrezna in da so razlogi o odločilnih dejstvih med seboj v nasprotju. V sodbi obstaja nasprotje med tem, kaj se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin in med samimi listinami. Tožbeni zahtevek tožnika je v delu, v katerem mu je sodišče ugodilo, nesklepčen, zato bi ga moralo sodišče zavreči. Iz tožbenega zahtevka niti iz vlog tožnika ni razvidno, kar tožnik z njimi uveljavlja. Sodišče je prekoračilo tožbeni zahtevek, saj je tožnik izrecno uveljavljal izgubo na plači. Opozarja, da se je sodišče postavilo nad postavljeno sodno izvedenko in njeno dopolnilno mnenje z dne 19. 3. 2019 v celoti ignoriralo. Izvedenskega mnenja z dne 4. 1. 2019 ne bi smelo upoštevati, saj je izvedenka v dopolnilnem mnenju in na zaslišanju pojasnila, da ga v celoti preklicuje. Zato bi moralo upoštevati le dopolnilno mnenje z dne 19. 3. 2019. Ker sodišče temu izvedenskemu mnenju ni sledilo in je samovoljno ugotavljalo določena dejstva, je bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Meni, da bi moralo sodišče upoštevati vsa izplačila, tudi plače, ki jih je prejel tožnik od tožene stranke in njenega direktorja. Poudarja, da je v skladu z dogovorom s tožnikom preveč izplačane plače poračunala in pobotala s stroški, do katerih je bil tožnik upravičen. Sodišče je storilo bistveno kršitev določb postopka, ker je pisne pripombe tožnika, ki jih je sodišču posredoval šele 23. 4. 2019, štelo za pravočasne. Navaja, da je tožniku iz naslova regresa izplačala znesek 2.600,00 EUR. To potrjuje predložena listinska dokumentacija, zato mu iz tega naslova ne dolguje ničesar. Prav tako ni podlage za priznanje zakonskih zamudnih obresti za čas od 1. 10. 2016 dalje, saj je šele od prejemu tožbe izvedela za dolg. Nadalje navaja, da ji je tožnik mesečno posredoval svoje obračune nastalih stroškov, ki jih je sproti revidirala in mu priznane stroške sproti plačevala. Napačna je ugotovitev sodišča, da je imela v Pravilniku zapisano, da voznikom pripadajo dnevnice v višini 36 EUR. Dejansko je dnevnica za tujino znašala 40 EUR. V primeru, da je ob hotelski nastanitvi vključen zajtrk, pa je bila dnevnica zmanjšana za 10 %. Tožnik je dejansko od tožene stranke prejemal več, kot je bil upravičen. Zahtevek v zvezi s plačilom stroškov telefona je nesklepčen, saj ni razvidno, kakšen znesek tožnik uveljavlja iz tega naslova. Iz Pravilnika izhaja, da se za uporabo mobilnega telefona vsakomesečno obračunava znesek 20,00 EUR. Izpovedbe prič glede izplačevanja v višjem znesku so neverodostojne in neupoštevne. Tudi zahtevek za plačilo nadomestnega voznika je nesklepčen, sodišče pa je z odločitvijo prekoračilo tožbeni zahtevek. Sodišče je spregledalo, da tožnik ni razpolagal z gotovino v takšni višini, da bi lahko plačal nadomestnega voznika v znesku 150,00 EUR in je vse plačeval z njenimi sredstvi. Prav tako ni upoštevalo, da iz internega Pravilnika izhaja, da nadomestilo za dodatnega voznika predstavlja znesek v višini 70,00 EUR pod pogojem obvezne navedbe voznika in datuma izvajanja. Tudi v zvezi s tem se sodišče zmotno sklicuje na preklicano izvedensko mnenje z dne 4. 1. 2019. Enako velja za stroške bencina, parkirnine, cestnin. Iz izvedenskega mnenja z dne 19. 3. 2019 izhaja, da tožniku iz naslova gotovinskih stroškov ne pripada znesek 4.433,75 EUR, ampak ji mora ta znesek vrniti. Poseganje sodišča v ugotovitve izvedenke ni dopustno. Nadalje navaja, da 32. točke obrazložitve ni mogoče preizkusiti. Sodišče zmotno zamenjuje regres in dnevnice. Iz izvedenskega mnenja z dne 19. 3. 2019 izhaja, da je tožena stranka iz naslova regresa in ostalih potnih stroškov tožniku plačala 35.436,47 EUR. Sodišče pa je napačno ugotovilo, da naj bi tožena stranka iz naslova dnevnic in ne regresa ter potnih stroškov plačala zgolj 32.829,47 EUR. Sodišče se sklicuje na znesek v višini 2.500,00 EUR, glede katerega je opozorila, da je to nakazilo s strani tožnika za postopek brezpredmetno. Gre za opcijske vožnje, glede katerih je tožnik sam izpovedal, da iz tega naslova ne vtožuje ničesar. Iz listinske dokumentacije izhaja, da je tožena stranka tožniku iz naslova neto plač izplačala 36.830,18 EUR in ne 30.138,20 EUR, kot je to zmotno ugotovilo sodišče. Zmotna je tudi odločitev o teku zakonskih zamudnih obresti, ki bi jih sodišče lahko priznalo le od izdaje sodbe dalje. Sodišče pri nasprotni tožbi v zvezi z nočitvami ni upoštevalo internega Pravilnika. Tožnik pri svojih obračunih za nočitve ni nikoli posredoval ustreznih računov. Tožena stranka pa mu je skladno s Pravilnikom priznavala stroške za nočitev do 35 EUR oziroma 25 EUR, zato jih je tožnik dolžan povrniti. Poudarja, da je med njima obstajal dogovor, da mu bo razliko nevrnjenega dela preplačila iz naslova plače poračunala z nastalimi stroški. Tožnik toženi stranki vsega ni povrnil, ker je predhodno odpovedal pogodbo o zaposlitvi. Iz dopolnitve izvedenskega mnenja izhaja, da znaša prikrajšanje tožnika iz naslova vseh stroškov in regresa za letni dopust 3.613,02 EUR. Razlika v višini 3.736,98 EUR predstavlja terjatev tožene stranke do tožnika, zato bi moralo sodišče njenemu zahtevku ugoditi. Zmotna je tudi odločitev o stroških postopka, saj seštevek uspeha pravdnih strank ne dosega 100 %. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožnik je odgovoril na pritožbo tožene stranke. Predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.), ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb postopka niti tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Glede vseh odločilnih dejstev je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo, razen v delu odločitve o stroških postopka.

6. Tožena stranka sodišču prve stopnje na več mestih v pritožbi v zvezi z obrazložitvijo sodbe očita absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki pa ni podana. Ta je podana takrat, če bi imela izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ne bi bilo mogoče preizkusiti, zlasti če bi bil izrek sodbe nerazumljiv, če bi nasprotoval samemu sebi ali razlogom sodbe ali če sodba sploh ne bi imela razlogov ali v njej ne bi bili navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali bi bili ti razlogi nejasni in med seboj v nasprotju. Izpodbijana sodba ima razloge o vseh odločilnih dejstvih, obrazložena je z vsemi dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči ter jo je mogoče preizkusiti.

7. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek o absolutni bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj sodišče prve stopnje ni protispisno povzemalo in ugotavljalo dejstev. Po vsebini pa pritožba ob sklicevanju na navedeni bistveni kršitvi določb pravdnega postopka uveljavlja predvsem nestrinjanje z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje, kar pomeni uveljavljanje drugih pritožbenih razlogov, ki je prav tako neutemeljeno.

8. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen od 15. 5. 2012 do 31. 8. 2016 kot voznik avtobusa in je za toženo stranko opravljal prevoze v tujini. Ker mu tožena stranka v spornem obdobju ni plačala regresa za letni dopust, vseh pripadajočih dnevnic in potnih stroškov, jih je uveljavljal v tem individualnem delovnem sporu. Sodišče prve stopnje je njegovemu tožbenemu zahtevku v pretežnem delu ugodilo. Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe, s katerim je tožena stranka od tožnika zahtevala vračilo preveč plačanih potnih stroškov, ker je ugotovilo, da mu je te stroške plačala, čeprav je vedela, da mu jih ni dolžna (OZ; 191. člen Obligacijskega zakonika; Ur. l. RS, št. 83/01 s spremembami) oziroma ker do preplačila sploh ni prišlo. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna. Pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje.

9. V pritožbi tožena stranka neutemeljeno meni, da tožnik v tem sporu ni postavil zadostne in dovolj konkretizirane trditvene podlage zlasti v zvezi z zahtevki iz naslova potnih stroškov (stroški telefona, stroški nadomestnega voznika, gotovinski stroški). Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da je tožnik dovolj določno postavil tožbeni zahtevek in navedel zadostno trditveno podlago, da ga je bilo mogoče obravnavati. Pravilno je tudi stališče sodišča, da ni bistveno, da je tožnik v tožbenem zahtevku znesek v višini 13.826,00 EUR označil kot prikrajšanje pri plači, glede na to, da iz tožbenih navedb jasno izhaja, da navedeni znesek zahteva iz naslova potnih stroškov. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da tožba ni sklepčna. Sodišče prve stopnje tudi ni prekoračilo tožbenega zahtevka tožnika, zato je neutemeljen tudi ta pritožbeni očitek tožene stranke.

10. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev v zvezi s tožnikovim prikrajšanjem v vtoževnem obdobju iz naslova regresa za letni dopust, dnevnic in potnih stroškov utemeljeno oprlo na izračun sodne izvedenke za ekonomsko stroko A.A. in podano izvedensko mnenje z dopolnitvijo pravilno ocenilo kot strokovno, razumljivo in preverljivo. Sodna izvedenka je svoje mnenje podala tudi ustno in prepričljivo odgovorila na pripombe pravdnih strank. Pritožbene navedbe, da bi moralo sodišče v celoti slediti le dopolnitvi izvedenskega mnenja z dne 19. 3. 2019, so neutemeljene. Sodišče mora izvedensko mnenje presoditi kritično tudi glede na ostalo procesno dokazno gradivo in splošno izkustveno znanje. V obrazložitvi sodbe je sodišče prve stopnje pojasnilo, kateri izračun izvedenke je upoštevalo in zakaj. Dokazna ocena je jasna in prepričljiva, zato pritožbeno sodišče z njo soglaša.

11. Sodišče prve stopnje sodni izvedenki ni naložilo, da preverja trditve tožene stranke glede preveč izplačane plače tožniku, ker so bile podane prepozno, to je po roku, ki ga je določilo za posredovanje vprašanj sodni izvedenki in ker niti niso bistvene za odločitev v obravnavani zadevi. Pravilno je namreč stališče sodišča prve stopnje, da se plačilo, ki je nakazano z namenom plačila plače, ne more šteti kot plačilo z namenom plačila stroškov. Sodna izvedenka pa je v dopolnitvi izvedenskega mnenja z dne 19. 3. 2019 na podlagi pravočasnih pripomb pravdnih strank med skupnimi nakazili tožene stranke na tožnikov račun prikazala tudi nakazilo iz naslova plače, ki pa ga sodišče prve stopnje v skladu z navedenim stališčem pravilno ni upoštevalo pri izračunu tožnikovega prikrajšanja iz naslova stroškov (dnevnic in ostalih potnih stroškov). Pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje nedopustno posegalo v izvedensko mnenje sodne izvedenke, so neutemeljene.

12. Neutemeljen je pritožbeni očitek sodišču prve stopnje, da je upoštevalo nepravočasne pripombe tožnika na dopolnilno izvedensko mnenje z dne 19. 3. 2019 in v zvezi s tem ponovno zaslišalo sodno izvedenko. Sodišče prve stopnje je na podlagi poizvedb pri Pošti Sloveniji, ki je opravila tehtanje poštnih pošiljk, ugotovilo resničnost tožnikovih navedb, da je pri vročanju dopolnitve izvedenskega mnenja pooblaščenki tožnika izpadel en list papirja, tj. poziv sodišča na podajo pripomb z opozorilom o prekluziji. Zato je pravilno upoštevalo naknadno podane tožnikove pripombe na dopolnilno izvedensko mnenje in v zvezi s temi sodno izvedenko ponovno zaslišalo na glavni obravnavi 11. 6. 2019. Tudi sicer pripombe in ugovori zoper izvedensko mnenje niso dokazni predlogi in navedbe, pač pa dokazni ugovori, ki niso vezani na določeno fazo postopka. Pravila o prekluziji, določena v 286.a členu ZPP, jih zato ne zadenejo.

13. Sodišče prve stopnje je v zvezi z neizplačanim regresom za letni dopust za leta 2012, 2013, 2014, 2015 in 2016 pravilno sledilo izračunu sodne izvedenke v dopolnitvi izvedenskega mnenja z dne 19. 3. 2019. Kot je pojasnila sodna izvedenka, je v prvotnem izračunu v izvedenskem mnenju z dne 4. 1. 2019 prišlo do napake, saj je bila upoštevana formula za izračun sorazmernega regresa za leto 2012 tudi pri ostalih letih, kar pa je napačno, saj je bil tožnik v letih 2013, 2014, in 2015 pri toženi stranki zaposlen polno leto, zato mu za ta leta pripada celotni regres. Po izračunu sodne izvedenke znaša skupni znesek regresa za letni dopust za vtoževano obdobje 3.399,40 EUR bruto. Sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da je tožena stranka tožniku iz tega naslova že plačala 2.600,00 EUR, kot vztraja tudi v pritožbi, ampak zgolj 1.500,00 EUR. Glede na to, da predloženi bančni izpiski nakazil tožene stranke (B10-B12) tega ne potrjujejo in da tega niso potrdile niti zaslišane priče, je prepričljiva dokazna ocena sodišča prve stopnje, da sama tabela plačil tožene stranke (B3) ne dokazuje, da je tožniku obračunala in izplačala regres za letni dopust v višini 2.600,00 EUR. Pri nakazilih, kot izhajajo iz izpiskov plačil z računa tožene stranke pri B. banki (B12), pa je sodišče prve stopnje pravilno upoštevalo namen nakazila ob plačilu in ugotovilo, da je tožena stranka tožniku z namenom plačila regresa plačala znesek 1.500,00 EUR (in ne obračunala), ne pa tudi ostalih zneskov tj. 400,00 EUR in 700,00 EUR. Ob upoštevanju teh ugotovitev je sodišče prve stopnje toženi stranki pravilno naložilo, da tožniku obračuna regres za letni dopust v višini 3.399,40 EUR bruto in mu izplača pripadajoči neto znesek, zmanjšan za že prejetih 1.500,00 EUR neto iz naslova regresa. Sodišče prve stopnje je tožniku zakonske zamudne obresti pravilno priznalo od 1. 10. 2016 dalje, kot je zahteval, saj regres zapade v plačilo 1. julija. Pravilno je namreč stališče sodišča prve stopnje, da za nastanek zamude ni potreben predhodni poziv delodajalcu, ker je rok plačila določen že zakonsko (drugi odstavek 131. člena Zakona o delovnih razmerjih – ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 s spremembami).

14. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno izpodbija odločitev sodišča prve stopnje glede neizplačanih dnevnic in ostalih potnih stroškov z navedbami, da bi moralo sodišče upoštevati le izračun izvedenke v dopolnilnem izvedenskem mnenju z dne 19. 3. 2019. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo izračun sodne izvedenke v prvotnem izvedenskem mnenju z dne 4. 1. 2019, saj je bil podan ob upoštevanju pravilih izhodišč, in sicer glede na določbe Kolektivne pogodbe za cestni promet Slovenije (Ur. l. RS; št. 14/12 s spremembami) in Uredbe o davčni obravnavi potnih povračil stroškov in drugih dohodkov iz delovnega razmerja (Ur. l. RS, št. 140/06 s spremembami), ki sta v spornem obdobju veljali za toženo stranko. Kot je ugotovilo sodišče prve stopnje je tožena stranka v internem Pravilniku (B2) povračilo dnevnic in stroškov nočitve uredila manj ugodno kot Kolektivna pogodba in Uredba, zato se pri izračunu upošteva višino dnevnic in stroškov nočitve iz Uredbe. Poleg tega se delavec minimalnim pravicam ne more odpovedati.

15. Navedena izhodišča in dejstvo, da je imel tožnik zagotovljen en obrok, je sodna izvedenka upoštevala pri izračunu pripadajočih dnevnic v izvedenskem mnenju z dne 4. 1. 2019, zato ga je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo kot pravilnega. Pri tem pa je glede na utemeljen ugovor tožene stranke, da je sodna izvedenka dnevnice izračunala tudi za dneve, za katere jih tožnik ni zahteval, sodišče prve stopnje te zneske pravilno odštelo od izračunanega končnega zneska pripadajočih dnevnic v izvedenskem mnenju z dne 4. 1. 2019. S tem sodišče prve stopnje ni neupravičeno poseglo v izračun sodne izvedenke, saj je šlo za preprost matematičen izračun, ki ga je lahko samo opravilo. Tožniku bi tako v spornem obdobju glede na Uredbo pripadale dnevnice v višini 43.337,08 EUR.

16. Glede stroškov nočnin je sodišče prve stopnje ugotovilo, da jih tožena stranka ni dolžna povrniti tožniku, ker jih tožnik ni plačal z lastno kartico, ampak s kartico tožene stranke. V zvezi s stroški nočnin pa je pravilna tudi odločitev sodišča prve stopnje, da tožnik toženi stranki ni dolžan vrniti stroške nočnin, ki presegajo 35 EUR oziroma 25 EUR, če je spal v avtobusu, ki jih tožena stranka zahteva od tožnika z nasprotno tožbo. Sodišče prve stopnje je pri odločitvi upoštevalo, da glede na ureditev v Uredbi in Kolektivni pogodbi tožniku iz tega naslova pripadajo dejanski stroški in ne le znesek v višini 35 EUR, ki izhaja iz internega Pravilnika tožene stranke, tožena stranka pa ni zatrjevala, da mu višjih stroškov ne priznava, ker tožnik ni predložil ustreznega računa.

17. Tožena stranka v pritožbi ugotovitve sodišča prve stopnje glede stroškov telefona in nadomestnega voznika izpodbija z navedbami, da sodišče zmotno ni upoštevalo internega Pravilnika, v katerem so določeni nižji zneski, kar pa ni utemeljeno. Drži, da je v internem Pravilniku tožene stranke določeno, da delavcem pripadajo stroški telefona v višini 20,00 EUR, vendar je sodišče prve stopnje po oceni ostalih izvedenih dokazov pravilno zaključilo, da je tožnik v obdobju od maja 2012 do avgusta 2014 upravičen do stroškov telefona v višini 50 EUR na mesec, od septembra 2014 dalje pa v višini 20 EUR na mesec. Zadostno podlago za takšen zaključek je imelo sodišče prve stopnje v izpovedi C.C., ki je pojasnila, da se je delavcem za telefon sprva plačevalo 50 EUR na mesec, nato pa se je s septembrom 2014 ta znesek znižal na 20 EUR. Njeno izpoved potrjujejo obračuni potnih stroškov tožene stranke, zato ji je sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo. Tožnikovi stroški telefona tako v spornem obdobju znašajo 1.635,00 EUR. Navedbam tožene stranke, da tožniku iz naslova nadomestnega voznika pripadajo le stroški v višini 70,00 EUR in ne 150,00 EUR, sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo, saj je ugotovilo, da je te navedbe podala prepozno, tj. šele v pripombah na izvedensko mnenje, tožnikovih navedb pa pred tem ni specificirano prerekala. Poleg tega je tožnikove trditve o dogovoru, da voznikom pripadajo stroški nadomestnega voznika v višini 150 EUR, potrdil tudi D.D., zato pritožbeno sodišče ne dvomi v pravilnost dokaznega zaključka, da skupni stroški iz tega naslova znašajo 2.110,00 EUR. Sodišče prve stopnje je v 26. točki obrazložitve sodbe pojasnilo tudi, da je upoštevalo izračun iz izvedenskega mnenja z dne 4. 1. 2019 in ne iz 19. 3. 2019, ker je v dopolnitvi upoštevan nepravočasni ugovor tožene stranke glede dogovorjene višine.

18. Tudi glede ostalih vtoževnih gotovinskih stroškov (bencina, parkirnine, cestnin) je sodišče prve stopnje v točkah od 27 do 31 obrazložitve sodbe pojasnilo, kateri izračun sodne izvedenke je upoštevalo in zakaj. Razlogi sodišča so tudi v tem delu jasni in prepričljivi, zato pritožbeno sodišče z njimi soglaša. Pri tem je sodišče prve stopnje upoštevalo, da je sodna izvedenka določene zneske neupravičeno odštela od izračunanih skupnih gotovinskih stroškov, zato jih je odštelo sodišče samo, saj gre za preprosto računsko operacijo. V bistvenem gre za stroške, glede katerih je sodišče prve stopnje po oceni izvedenih dokazov ugotovilo, da tožena stranka ni dokazala, da tožnik do njih ni upravičen, sodna izvedenka pa jih je po pripombah tožene stranke (zmotno) upoštevala pri izračunu. Pritožbene navedbe, da sodišče ne bi smelo posegati v izračun sodne izvedenke, so neutemeljene, saj mora sodišče, kot že poudarjeno, izvedensko mnenje kritično presoditi in ga dokazno oceniti tudi v povezavi z ostalimi dokazi. Pritožbeno sodišče se s sprejeto dokazno oceno sodišča prve stopnje strinja. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje znašajo skupni gotovinski stroški tožnika 2.306,02 EUR.

19. Upoštevajoč navedeno tožniku v spornem obdobju skupaj iz naslova dnevnic (43.337,08 EUR) in potnih stroškov (6.051,02 EUR) pripada 48.388,10 EUR. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožniku iz naslova vseh stroškov plačala 32.829,47 EUR, zato je tožnik prikrajšan za znesek 15.558,63 EUR. Tudi v tem delu je sodišče prve stopnje prepričljivo pojasnilo, kateremu izračunu sodne izvedenske je sledilo in zakaj je izračun delno napačen. Ugotovilo je, da sodna izvedenska pri izračunu tožnikovega prikrajšanja ni izhajala iz namena nakazil in ni upoštevala, da je tožnik določen znesek (ki ga je prejel iz naslova plačila stroškov) toženi stranki vrnil, zato je samo izračunalo tožnikovo prikrajšanje. Ker je šlo tudi v tem delu za preprosto računsko operacijo, s tem ni nedopustno poseglo v izračun sodne izvedenke. Pritožbeno sodišče pritrjuje presoji sodišča prve stopnje o tožnikovem prikrajšanju, saj je pri izračunu izhajalo iz pravilnih izhodišč, in sicer je od ugotovljenega skupnega zneska dnevnic in potnih stroškov odštelo znesek, ki ga je tožena stranka tožniku nakazala iz naslova stroškov, ne pa tudi iz naslova plač in regresa, za kar se neutemeljeno zavzema tožena stranka. Pravilno je namreč stališče sodišča prve stopnje, da se znesek, ki ga je tožena stranka tožniku plačala z namenom plačila plače in regresa, ne upošteva pri ugotavljanju prikrajšanja iz naslova stroškov (dnevnic in potnih stroškov). To velja še toliko bolj, ker je tožena stranka vedela, s kakšnim namenom je tožniku nakazala določene zneske, saj je trdila, da je mesečno sproti revidirala obračune potnih stroškov tožnika. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo naravo tožnikovega vračila toženi stranki v višini 2.500,00 EUR. Glede na to, da ne držijo navedbe tožene stranke, da je tožnik sam potrdil, da je ta znesek vrnil iz naslova dogovora, da se mu plačuje višja plača za potrebe kredita ali iz naslova opcijskih voženj in da tožena stranka tega v postopku ni dokazala, pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da gre za znesek, ki ga je tožnik toženi stranki vrnil iz naslova plačila stroškov.

20. Pravilna je tudi odločitev o teku zakonskih zamudnih obresti, ki jih je sodišče prve stopnje priznalo od 1. 10. 2016 dalje, kot je zahteval tožnik. Tožena stranka je bila sicer v zamudi s plačilom z naslednjim dnem od zapadlosti posameznih mesečnih stroškov v plačilo, pri čemer so zadnji stroški (za mesec junij 2016) zapadli v plačilo 18. 8. 2016. Ker pa tožnik ni uveljavljal zakonskih zamudnih obresti od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov do plačila, ampak od skupnega prikrajšanja od 1. 10. 2016 dalje, mu jih je sodišče prve stopnje pravilno priznalo od tega dne dalje.

21. Tožena stranka neutemeljeno izpodbija odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahtevka iz nasprotne tožbe, s katero je od tožnika zahtevala vračilo zneska v višini 3.736,98 EUR, ki naj bi ga preplačala iz naslova potnih stroškov oziroma plač. Sodišče prve stopnje se je pravilno oprlo na določbo 191. člena OZ, ki določa, da kdor kaj plača, čeprav ve, da ni dolžan, nima pravice zahtevati nazaj, razen če si je pridržal pravico zahtevati nazaj ali če je plačal, da bi se izognil sili. Pri tem je upoštevalo, da je tožena stranka sama navajala, da je mesečno revidirala obračune potnih stroškov in da je tožniku stroške nakazala po tem, ko je revidirala obračune. Zato je pravilno zaključilo, da to pomeni, da je tožena stranka vedela, če je tožniku iz naslova potnih stroškov plačala več, kot bi mu pripadalo. Ker se tožena stranka na okoliščine glede pridržanja pravice zahtevati plačani znesek nazaj ali plačila zaradi izognitve sili v postopku na prvi stopnji niti ni sklicevala, od tožnika ne more uveljaviti vračila preveč plačanega zneska. Nenazadnje sodišče prve stopnje v postopku ni ugotovilo, da bi bil tožnik preplačan, ampak je ugotovilo tožnikovo prikrajšanje. To pa pomeni, da je odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahtevka iz nasprotne tožbe pravilna.

22. Utemeljena pa je pritožba zoper odločitev o stroških postopka v delu, ki se nanaša na porazdelitev uspeha pravdnih strank v postopku. Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo, da znaša tožnikov uspeh v postopku 79 %, pri izračunu uspeha tožene stranke pa je prišlo do računske pomote, in sicer ta namesto 19 % pravilno znaša 21 %. Tožena stranka ne izpodbija obrazložitve posameznih stroškovnih postavk po OT, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje ugotovilo, da znašajo njeni stroški postopka 3.339,00 EUR. Ob upoštevanju 21 % uspeha v postopku pa znašajo njeni stroški postopka 701,19 EUR. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje znašajo stroški postopka tožnika ob upoštevanju 79 % uspeha 3.044,74 EUR. Po medsebojnem pobotu stroškov iz naslova tožbe tožnika, je tako tožena stranka dolžna tožniku plačati 2.343,55 EUR stroškov postopka. Ob upoštevanju tožnikovih stroškov iz nasprotne tožbe v višini 244,88 EUR, pa mora tožena stranka tožniku povrniti stroške postopka v višini 2.588,35 EUR v roku 8 dni z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka tega roka daje do plačila.

23. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi delno ugodilo in odločitev o stroških (IV. točka izreka sodbe) spremenilo tako, kot izhaja iz izreka predmetne sodbe (5. alineja 358. člena ZPP). Ker v preostalem niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je v preostalem pritožbo zavrnilo in potrdilo nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

24. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka. Tožena stranka zato, ker je s pritožbo uspela le v majhnem delu, medtem ko odgovor tožnika na pritožbo tožene stranke ni bistveno prispeval k rešitvi spora (določbe 154., 155. in 165. člena ZPP).

Tako odločba Vrhovnega sodišča RS III Ips 2/2016 z dne 20. 5. 2016.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 191.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.