VDSS Sodba in sklep Pdp 865/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-03-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - elementi kaznivega dejanja - sodna razveza - datum sodne razveze - samostojni podjetnik - denarno povračilo

Pritožba neutemeljeno navaja, da bi moralo sodišče pri odločitvi za sodno razvezo, kakor tudi pri določitvi datuma sodne razveze, upoštevati tudi druge okoliščine, ne zgolj aktiviranje statusa s. p. Vrhovno sodišče RS je v sodbi VIII Ips 33/2014 z dne 22. 4. 2014, navedlo, da so odločitev nižjih sodišč o datumu sodne razveze na dan aktiviranja s. p. potrjevale tudi druge okoliščine, kar pa ne pomeni, da je nezakonita odločitev sodišča, ki se glede datuma sodne razveze primarno opre na datum aktiviranja s. p. Da je takšna odločitev sodišča prve stopnje pravilna, izhaja tudi iz več drugih odločb1 v sodni praksi, kar kaže na to, da gre za ustaljeno stališče sodne prakse. Pritožbeno sodišče še izpostavlja, da je imel tožnik status samostojnega podjetnika neprekinjeno od 27. 3. 2015 dalje, torej tudi v času odločanja sodišča prve stopnje dne 22. 5. 2018. Pritožbeno sodišče je v podobni zadevi v sodbi Pdp 632/2013 z dne 26. 9. 2013 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 33/2014 že zavzelo tudi stališče, da okoliščina, da posameznik po aktiviranju s. p. s tem ni pridobival prihodkov, ni odločilna za presojo trajanja delovnega razmerja. Tudi to, da tožnik za odprtje s. p. ni prejel subvencije za (samo)zaposlitev, ne pomeni, da se zato datum aktiviranja s. p. ne bi smel upoštevati kot datum sodne razveze.

I. Pritožba tožnika se v delu, ki se nanaša na plačilo bruto zneska 231.639,69 EUR, šteje kot predlog za izdajo dopolnilne sodbe in se zadeva v tem delu vrne sodišču prve stopnje v odločanje.

II. V preostalem delu se pritožbi tožnika in tožene stranke zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je odločilo, da je izredna odpoved tožniku z dne 5. 3. 2015 nezakonita (I. točka izreka); da pogodba o zaposlitvi med tožnikom in toženo stranko preneha veljati z dnem 26. 3. 2015 (II. točka izreka); da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo dne 5. 3. 2015, temveč je trajalo do dne 26. 3. 2015, v presežku (za reintegracijo oziroma za razvezo pogodbe o zaposlitvi z dnem izdaje sodbe sodišča prve stopnje) je zahtevek zavrnilo (III. točka izreka); da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 15 dni za čas od 5. 3. 2015 do 26. 3. 2015 priznati vse pravice iz delovnega razmerja, vključno z bruto plačo, določeno v pogodbi o zaposlitvi in vsemi dodatki, mu izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 4. 2015 dalje do plačila ter ga za navedeno obdobje prijaviti v zavarovanje, v delu, ki se nanaša na odvod davkov in prispevkov, je tožbo zavrglo, v presežku (za zakonske zamudne obresti od 15. 4. 2015 do 19. 4. 2015 ter za reparacijski zahtevek od 26. 3. 2015 dalje) je zahtevek zavrnilo (IV. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku v roku 15 dni obračunati denarno povračilo v znesku 24.724,35 EUR bruto ter izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 21. 10. 2015 do plačila, v presežku (razlika do vtoževanega zneska 82.296,20 EUR bruto) je zahtevek zavrnilo (V. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 15 dni povrniti stroške postopka v znesku 3.621,59 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (VI. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe in zoper odločitev o stroških postopka se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP, predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe in ugoditev zahtevku, podredno pa razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da tožena stranka ni podala konkretnih trditev, zakaj reintegracija pri toženi stranki ni več mogoča niti trditev, zakaj ni mogoče nadaljevanje delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Obveznost, da tožena stranka tožnika po prenehanju njegovega mandata zaposli na ustreznem delovnem mestu, izhaja tudi iz tožnikove pogodbe o zaposlitvi. Ker sodišče tožniku ni ugodilo pri zahtevku za reintegracijo, je kršilo določbi 49. člen Ustave RS, ki zagotavlja svobodo dela in 66. člena Ustave RS, ki zagotavlja varstvo dela. Navaja, da glede odločitve o sodni razvezi z dnem 26. 3. 2015 sodba ni ustrezno obrazložena, kar pomeni kršitev 22. člena Ustave RS, ker je sodišče odločitev o datumu sodne razveze utemeljilo le na okoliščini, da je tožnik 27. 3. 2015 postal samostojni podjetnik. Pri tem ni upoštevalo, da je tožnik odprl s. p. zato, ker se ni mogel prijaviti na Zavodu RS za zaposlovanje zaradi izpodbijane izredne odpovedi, s tem pa tudi ni mogel pridobiti nadomestila za primer brezposelnosti. Tožnik je s. p. odprl zato, da je preko tega plačeval dajatve za socialna zavarovanja, pri čemer iz s. p. ni ustvarjal prihodka. Sodišče bi moralo pri določitvi datuma sodne razveze upoštevati tudi druge okoliščine, kot je tožnikova pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas in obveza tožene stranke, da mu po prenehanju funkcije direktorja zagotovi ustrezno delovno mesto. Pri odmeri višine denarnega povračila je sodišče zmotno ugotovilo, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen od 17. 10. 2013 do sodne razveze, saj je bil zaposlen od 23. 1. 2013, zaradi česar bi mu moralo sodišče priznati 5 oziroma 6 bruto plač denarnega povračila. Meni, da je sodišče premalo upoštevalo tudi okoliščine, da je tožnik star 59 let in da kljub številnim prošnjam ni mogel dobiti nove pogodbe o zaposlitvi, zaradi česar sedaj dela kot trgovski potnik v A. (Srbija). Navaja, da sodišče ni odločilo o drugem podrednem zahtevku za plačilo odškodnine, in neutemeljeno ni priznalo stroškov za poravnalni narok dne 22. 10. 2015, nagrade za pripravljalno vlogo dne 9. 2. 2016 in nagrade za pripravljalno vlogo dne 4. 10. 2016. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

3. Zoper ugodilni del sodbe se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP, predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe in zavrnitev zahtevka, podredno pa razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Nasprotuje zaključku sodišča, da ni izkazana kršitev delovnih obveznosti, ki bi utemeljevala obstoj odpovednega razloga po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, niti hujša kršitev delovnih obveznosti iz hude malomarnosti, ki predstavlja odpovedni razlog po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Glede kršitve po prvi alineji zatrjuje, da tožnik ni poskrbel, da bi se tožena stranka poslužila ustreznih pravnih sredstev in zahteval, da družba B. zagotovi aseptično delovanje proizvodne linije pudingov C., niti da bi tožena stranka od navedene družbe zahtevala ustrezno odškodnino. Tudi po prejemu ponudbe D.D. tožnik ni izvedel potrebnih ukrepov, da bi ta za znesek 96.800,00 EUR popravil proizvodno linijo, s čimer je toženi stranki dnevno nastajala bistveno večja poslovna škoda. Kljub vedenju o nedelovanju linije je tožnik tudi še vedno naročal embalažo za proizvodnjo produktov na nedelujoči liniji, zaradi česar je toženi stranki nastala še dodatna škoda v znesku najmanj 262.016,40 EUR, saj je embalaža zaradi poteka rokov neuporabna. Glede kršitve po drugi alineji poudarja, da je družba v letu 2014 ustvarila izgubo v znesku 6,4 milijona EUR in bila v začetku februarja 2015 tik pred stečajem. Vztraja, da tožnik ni dosegel zastavljenih ciljev, pri čemer so slabi poslovni rezultati družbe posledica tožnikove hude malomarnosti. Za direktorja družbe velja skrbnost vestnega in poštenega gospodarstvenika, kar je višji standard skrbnosti, kateremu tožnik s svojim ravnanjem ni zadostil. Zato je po določbi 263. člena ZGD-1 predvidena njegova odškodninska odgovornost, pri čemer po določbi 263. člena ZGD-1 ni bistveno, ali je ravnanje uprave odobril nadzorni svet, saj se s tem tožnik kot direktor (poslovodni organ) ne more razbremeniti odgovornosti.

4. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe tožnika.

5. Pritožba tožnika se v delu, ki se nanaša na plačilo odškodnine v bruto znesku 231.639,69 EUR, šteje kot predlog za izdajo dopolnilne sodbe, v ostalem delu pritožba ni utemeljena. Pritožba tožene stranke ni utemeljena.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano odločitev sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) v zvezi s 366. členom ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba tožnika, da je v bistvenem delu pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje (razen v delu, ki se nanaša na trajanje tožnikovega delovnega razmerja pri toženi stranki, kar pa ni vplivalo na pravilnost odločitve) in nanj pravilno uporabilo materialno pravo. Pravilno pa pritožba tožnika opozarja, da sodišče prve stopnje ni odločilo o drugem podrednem zahtevku tožnika za plačilo odškodnine. Sicer se pritožbeno sodišče strinja z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje, glede pritožbenih navedb, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP) pa dodaja.

7. Tožnik v obravnavani zadevi vtožuje nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki mu jo je dne 5. 3. 2015 na podlagi odpoklica z mesta direktorja z dne 5. 2. 2015 podala tožena stranka. Izredno odpoved je tožena stranka utemeljila na podlagi prve alineje prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.), v okviru katere je tožniku očitala, da ni poskrbel za zagon polnilne linije izdelkov C. in na podlagi druge alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1, v okviru katere je tožniku očitala hudo malomarnost glede nedoseganja zastavljenih ciljev pri poslovanju tožene stranke, zaradi česar se je v februarju 2015 znašla tik pred stečajem. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da je izredna odpoved nezakonita, saj tožena stranka ni dokazala odpovednega razloga ne po prvi ne po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, saj pri tožniku ni ugotovilo očitanih kršitev delovnih obveznosti. Na predlog tožene stranke je na podlagi določbe 118. člena ZDR-1 pogodbo o zaposlitvi razvezalo na dan 26. 3. 2015, saj je tožnik naslednjega dne postal samostojni podjetnik in tožniku prisodilo denarno povračilo v višini 3 bruto plač v zadnjih treh mesecih, skupno 24.724,35 EUR.

8. Tožnik utemeljeno navaja, da sodišče prve stopnje ni odločilo o njegovem odškodninskem zahtevku v bruto znesku 231.639,69 EUR. Z odškodninskim zahtevkom tožnik zahteva povračilo škode, ki mu je nastala zaradi nezakonitega odpoklica z mesta direktorja tožene stranke dne 5. 2. 2015. Škodo predstavljajo neizplačane bruto plače v obdobju od odpoklica z mesta direktorja dne 5. 2. 2015 do poteka mandata direktorja tožene stranke dne 24. 1. 2018. Tožnik je odškodninski zahtevek za plačilo navedenega zneska uveljavljal, če sodišče ne bi ugodilo primarnemu oziroma prvemu podrednemu zahtevku, ki sta se nanašala primarno na reintegracijo in podredno na sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi z dnem izdaje odločbe sodišča prve stopnje. Tožnikovemu primarnemu oziroma prvemu podrednemu zahtevku ni bilo v celoti ugodeno, zato bi moralo sodišče prve stopnje odločiti tudi o drugem podrednem zahtevku. Posledično je pritožbeno sodišče pritožbo v tem delu na podlagi določbe tretjega odstavka 327. člena ZPP štelo kot predlog za izdajo dopolnilne sodbe in zadevo v tem delu vrnilo sodišču prve stopnje v odločanje.

9. Neutemeljena je pritožbena navedba, da sodba v delu, ki se nanaša na datum sodne razveze, ni ustrezno obrazložena, kar po vsebini pomeni očitek bistvene kršitve določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Če sodišče ne sledi materialnopravnim ugovorom stranke, obenem pa je iz obrazložitve sodbe jasno, katera pravna izhodišča ter katera ugotovljena dejstva so bila ključna za sprejem odločitve, sodišče ne stori navedene kršitve postopka niti ne krši 22. člena Ustave RS, kot zmotno navaja tožnik. Sodišče prve stopnje je natančno pojasnilo, na katerih okoliščinah je utemeljilo svojo odločitev, da se pogodba o zaposlitvi sodno razveže z dnem 26. 3. 2015, in sodba v tem delu vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih. Tožnik po vsebini nasprotuje dokazni oceni in materialnopravni presoji sodišča prve stopnje glede ključnih dejstev, kar pa pomeni uveljavljanje drugih pritožbenih razlogov, do česar se pritožbeno sodišče opredeljuje v nadaljevanju.

10. Pritožbeno sodišče soglaša z odločitvijo sodišča prve stopnje, da se pogodba o zaposlitvi razveže z dnem 26. 3. 2015. Sodišče prve stopnje je pri odločitvi za sodno razvezo utemeljeno sledilo predlogu tožene stranke za sodno razvezo, pri čemer je tožena stranka po presoji pritožbenega sodišča dovolj jasno navedla, da je izgubila vse zaupanje v tožnika, ki je bil zaposlen na mestu direktorja tožene stranke, zato delovno razmerje oziroma nadaljevanje delovnega razmerja med strankama ni več mogoče (pripravljalni vlogi z dne 10. 6. 2015 in 19. 12. 2017).

11. Pritožba neutemeljeno navaja, da bi moralo sodišče pri odločitvi za sodno razvezo, kakor tudi pri določitvi datuma sodne razveze, upoštevati tudi druge okoliščine, ne zgolj aktiviranje statusa s. p. Vrhovno sodišče RS je v sodbi VIII Ips 33/2014 z dne 22. 4. 2014, na katero se sklicuje tožnik, navedlo, da so odločitev nižjih sodišč o datumu sodne razveze na dan aktiviranja s. p. potrjevale tudi druge okoliščine, kar pa ne pomeni, da je nezakonita odločitev sodišča, ki se glede datuma sodne razveze primarno opre na datum aktiviranja s. p. Da je takšna odločitev sodišča prve stopnje pravilna, izhaja tudi iz več drugih odločb

v sodni praksi, kar kaže na to, da gre za ustaljeno stališče sodne prakse. Pritožbeno sodišče še izpostavlja, da je imel tožnik status samostojnega podjetnika neprekinjeno od 27. 3. 2015 dalje, torej tudi v času odločanja sodišča prve stopnje dne 22. 5. 2018. Pritožbeno sodišče je v podobni zadevi v sodbi Pdp 632/2013 z dne 26. 9. 2013 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 33/2014 že zavzelo tudi stališče, da okoliščina, da posameznik po aktiviranju s. p. s tem ni pridobival prihodkov, ni odločilna za presojo trajanja delovnega razmerja. Tudi to, da tožnik za odprtje s. p. ni prejel subvencije za (samo)zaposlitev, ne pomeni, da se zato datum aktiviranja s. p. ne bi smel upoštevati kot datum sodne razveze.

12. Tožnik se glede odločitve za sodno razvezo namesto reintegracije in glede samega datuma sodne razveze neutemeljeno sklicuje na kršitev 49. oziroma 66. člena Ustave RS. Sodna razveza pogodbe o zaposlitvi je namreč možnost, ki jo ZDR-1 dopušča predlagati tudi delodajalcu, pri odločitvi o sodni razvezi pa se upoštevajo interesi obeh strank. Zato je zavrnitev reintegracije dopustna tudi v primeru, ko se delavec zavzema za reintegracijo, pa sodišče presodi, da je glede na interese strank primernejša sodna razveza. Pravica delavca do reintegracije torej ni absolutna. Zgolj zaradi zavrnitve zahtevka za reintegracijo in odločitve za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi, ki jo je sodišče prve stopnje tudi ustrezno obrazložilo (25. točka obrazložitve), ni podana kršitev 49. oziroma 66. člena Ustave RS. Tudi odločitev sodišča prve stopnje, da se pogodba o zaposlitvi razveže pred datumom sodbe sodišča prve stopnje, ne pomeni kršitve ustavne določbe 49. člena ZDR-1, da je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto oziroma da je s tem sodišče kršilo ustavno določeno obveznost države, da zagotavlja varstvo zaposlitve iz 66. člena Ustave RS. ZDR-1 predvideva datum sodne razveze najkasneje do dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje, kar pa ne pomeni, da se delovno razmerje vselej ugotovi do tega datuma. Zato odločitev sodišča prve stopnje, da pogodbo o zaposlitvi razveže prej (kar je jasno in natančno obrazložilo), ne pomeni kršitve pravice, da je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto.

13. Sicer drži, da sodišče prve stopnje pri odmeri višine denarnega povračila ni upoštevalo, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen od 23. 1. 2013 in ne šele od 17. 10. 2013 in je zato trajanje tožnikovega delovnega razmerja nekoliko daljše, 2 leti in 2 meseca in ne le 1 leto in 4 mesece, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje. Ne glede na to pa je po presoji pritožbenega sodišča, upoštevajoč sodno prakso

, v kateri je bil znesek 3 bruto plač praviloma prisojen v primeru zaposlitev, ki so trajale več kot dve leti, takšen znesek glede na trajanje zaposlitve še vedno primerno denarno povračilo, upoštevajoč tudi dejstvo, da je tožnik visoko izobražen (diplomirani ekonomist), a tudi starejša oseba (59 let v času odločanja), ki ima tudi izkušnje na vodstvenih delovnih mestih.

14. Pritožba se neutemeljeno zavzema tudi za priznanje dodatnih stroškov postopka na prvi stopnji. Sodišče prve stopnje je po določbi 2. točke tarifne številke 20 Odvetniške tarife (OT, Ur. l. RS, št. 2/15 in nasl.), tožniku pravilno priznalo 150 točk za zastopanje na poravnalnem naroku dne 22. 10. 2015, ki mu ni sledil prvi narok za glavno obravnavo. Ta je bil izveden šele 21. 12. 2015, za zastopanje na njem pa je bilo tožniku priznanih 300 točk. Pripravljalna vloga z dne 9. 2. 2016 za rešitev spora ni bila potrebna. Dopis družbe E. se je glede na vsebino pripravljalne vloge nanašal na stroj za pripravo topljenega sira, glede tega pa tožena stranka tožniku v izredni odpovedi ni očitala ničesar. Potrebna ni bila niti pripravljalna vloga z dne 4. 10. 2016. Tožnik je v pripravljalni vlogi z dne 30. 9. 2016 že navedel, da ugotovitve iz izvedenskega mnenja sprejema, zato ni bilo potrebno še izrecno nasprotovanje navedbam tožene stranke, ki je izvedenskemu mnenju nasprotovala. Dodatno pa je pooblaščenec tožnika pripravljalno vlogo tožene stranke prejel 26. 9. 2016 in bi lahko v pripravljalni vlogi z dne 30. 9. 2016 že odgovoril tudi na navedbe tožene stranke.

15. Tožena stranka sicer uveljavlja bistvene kršitve postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP ter po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, vendar navedenih očitkov ne konkretizira, zato jih pritožbeno sodišče ne more preizkusiti. V pritožbi po vsebini nasprotuje le dejanskim ugotovitvam in zaključku sodišča prve stopnje, da niso podani razlogi za izredno odpoved niti po prvi niti po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

16. V zvezi z odpovednim razlogom po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 je tožena stranka tožniku v izredni odpovedi očitala, da je v času od 24. 1. 2013 do 15. 4. 2013 kot predsednik uprave tožene stranke, v času od 15. 4. 2013 do 5. 2. 2015 pa kot direktor tožene stranke, pri vodenju gospodarske dejavnosti, zato da bi toženi stranki povzročil veliko premoženjsko škodo, saj je želel inkriminirati svojo predhodnico F.F., zlorabil svoj položaj ter dano zaupanje glede upravljanja tožene stranke in ni opravil svoje dolžnosti, s tem, ko ni poskrbel za zagon polnilnega stroja pudingov C., kljub temu, da je vedel, da se z neobratovanjem polnilnega stroja toženi stranki povzroča velika škoda, in kljub temu, da je bilo tudi s strani nadzornega sveta zahtevano, da se vzpostavi sterilno obratovanje navedene polnilne linije pudingov, zaradi njegovega ravnanja pa je toženi stranki nastala velika premoženjska škoda.

17. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da tožena stranka tožniku v izredni odpovedi ni konkretno očitala, da je njegova kršitev delovnih obveznosti (tudi) v tem, da se ni poslužil ustreznih pravnih sredstev in od družbe B. zahteval odškodnino zaradi nedelujoče polnilne linije C.. Prav tako v izredni odpovedi tožniku ni očitala, da je kljub vedenju, da polnilna linija ne deluje, še vedno naročal embalažo za polnjenje izdelkov na liniji. Obeh teh kršitev tako sodišče prve stopnje upravičeno ni posebej presojalo.

18. Glede zagotovitve aseptičnosti delovanja polnilne linije pa je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo in natančno pojasnilo, da si je tožnik prizadeval za usposobitev in zagon polnilne linije (22. točka obrazložitve). Očitek tožene stranke, da naj bi tožnik nakazal, da bi naj pri sanacije družbe ravnali na način, ki ne bi pripeljal do rešitve, je sodišče prve stopnje pravilno opredelilo kot nedokazan. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno ugotovilo, da je bil dogovor z D.D. za popravilo linije dosežen še v času, ko je bil tožnik direktor družbe. V tem času je bil nato izveden test izdelkov v januarju 2015, ko se je izkazalo, da so proizvedeni izdelki sterilni. Na podlagi navedenega je sodišče pravilno zaključilo, da tožnik ni kršil določbe 263. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1, Ur. l. RS, št. 42/2006 in nasl.) niti prve alineje prvega odstavka 5. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 17. 10. 2013, ki sta od tožnika zahtevala delovanje v dobri veri in s skrbnostjo dobrega gospodarstvenika. Zaradi neobstoja kršitev pogodbenih obveznosti oziroma drugih obveznosti iz delovnega razmerja tudi odpovedni razlog po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 ni podan.

19. V zvezi z odpovednim razlogom po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 pa je tožena stranka tožniku očitala, da kot direktor družbe ni izpolnjeval zastavljenih obveznosti ter nalog oziroma ni dosegel zastavljenih ciljev. Konkretno mu je očitala, da se je ekonomija obsega poslovanja zmanjšala, da tožnik ni poskrbel za ustrezno notranjo reorganizacijo in ustrezne kadrovske spremembe, zlasti v komercialnem sektorju, da se je v času, ko je opravljal delo direktorja, likvidnost tožene stranke znatno poslabšala, prav tako pa so se povečale njene obveznosti do dobaviteljev; posledično tožnik ni ravnal v skladu z določbo 263. člena ZGD-1, saj ni ravnal v dobro družbe s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika, kršil pa je tudi določbo drugega odstavka 4. člena pogodbe o zaposlitve, po kateri je odgovoren za doseg zastavljenih ciljev družbe. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da dokazni postopek ni potrdil, da je tožnik iz hude malomarnosti huje kršil pogodbene obveznosti ali druge obveznosti obveznosti iz delovnega razmerja. Do očitkov iz izredne odpovedi, pri katerih v pritožbi vztraja tožena stranka, se je sodišče prve stopnje izčrpno in natančno opredelilo v 17. točki obrazložitve in pritožbeno sodišče se z dokazno oceno sodišča prve stopnje v celoti strinja in se nanjo v celoti sklicuje. Pritožbeno sodišče še pojasnjuje, da se pritožba neutemeljeno sklicuje na domnevno odobritev nadzornega sveta. Sodišče prve stopnje, upoštevajoč ugotovitve v dokaznem postopku, svojega zaključka ni oprlo na odobritve nadzornega sveta, temveč na pravilno ugotovitev, da tožena stranka tožniku sploh ni dokazala, da njegova ravnanja sploh pomenijo hujšo kršitev delovnih obveznosti.

20. Ker niso podani v pritožbi uveljavljani razlogi, niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče obe pritožbi zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

21. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka. (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Sodba pritožbenega sodišča Pdp 802/2017 z dne 9. 11. 2017 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 28/2018 z dne 19. 6. 2018; sodbi pritožbenega sodišča Pdp 80/2014 in Pdp 351/2014 z dne 5. 6. 2014; sodba pritožbenega sodišča Pdp 559/2018 z dne 22. 11. 2018.

Sodbe pritožbenega sodišča Pdp 5/2017 z dne 23. 3. 2017, Pdp 267/2017 z dne 24. 5. 2017 in Pdp 558/2017 z dne 20. 7. 2017.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2, 118.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.