VDSS Sodba Pdp 625/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-03-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Ruža Križnar Jager (poroč.), Marko Hafner

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - neupravičen izostanek z dela - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - sodna razveza

Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da očitana kršitev delovnih obveznosti po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (neupravičen izostanek z dela) ni tako huda in resna, da bi onemogočala nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama. Isto pa velja za drugo očitano kršitev po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (neobveščanje delodajalca o razlogu odsotnosti z dela), ki je prav tako podana, čeprav je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da ni. Za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi mora biti namreč izpolnjen tudi drugi pogoj, naveden v prvem odstavku 109. člena ZDR-1, to je, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene stranke z dne 20. 6. 2016 nezakonita (I. točka izreka) in da delovno razmerje tožniku pri toženi stranki ni prenehalo 28. 5. 2016 in je trajalo do 3. 10. 2016 (II. točka izreka). Razsodilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku za čas od 28. 5. 2016 do 3. 10. 2016 priznati vse pravice iz delovnega razmerja, mu obračunati bruto nadomestila plače in po odbitku davkov in prispevkov izplačati mesečna neto nadomestila plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 15. dne v mesecu do plačila ter ga za isto obdobje prijaviti v zavarovanje za vpis v matično evidenco pri ZPIZ Slovenije, vse v roku 8 dni (III. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške tega postopka v znesku 491,86 EUR, v roku 8 dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi, do plačila (IV. točka izreka).

2. Tožena stranka zoper navedeno sodbo vlaga pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo razveljavi ter tožbeni zahtevek tožeče stranke kot neutemeljen zavrne. Navaja, da je nepravilna ugotovitev sodišča, da naj bi pogovori s tožnikom potekali od konca maja 2016, saj prokuristka tožene stranke tega ni izjavila, temveč so se na pobudo delodajalca začeli potem, ko je tožnik brez pojasnila ali odobritve izostal z dela več kot pet delovnih dni, to je 3. 6. 2016. Tožena stranka tožniku ni odredila, naj na delo ne prihaja. Sodišče je ugotovilo, da je tožnik z dela izostal neupravičeno in svojega izostanka vnaprej ni pojasnil, hkrati pa zavzelo nepravilno stališče, da to ni tako huda kršitev, ki bi opravičevala izredno odpoved ter da bi lahko tožena stranka za čas odsotnosti tožniku odobrila koriščenje dopusta za nazaj, kar je nesprejemljivo. Tožnik je po zaključenem bolniškem staležu na delo prišel 26. 5. 2017. Naslednjega dne pa je prišel do tožene stranke nepripravljen za delo in A.A. prosil, da naj mu za prejšnji dan piše bolniški stalež. A.A. je tožniku povedal, da za priznavanje bolniške odsotnosti ni pristojen in ga je napotil do recepcije tožene stranke. Nesporno je, da tožnik ni dvignil zahtevnice za dopust niti bolniškega lista, čeprav je bil seznanjen s pravili tožene stranke glede urejanja odsotnosti in je v preteklosti že ravnal v skladu s temi pravili. Tožnik s toženo stranko ni komuniciral. Dne 3. 6. 2016 pa mu je bilo v telefonskem pogovoru, do katerega je prišlo na iniciativo tožene stranke, rečeno, da mora prinesti bolniško potrdilo. Druge odsotnosti tožnik ni imel dogovorjene in je šele 7. 6. 2016 dostavil odločbo, iz katere je izhajalo, da mu bolniški stalež od 26. 5. 2016 dalje ni priznan. Tožnik od 27. 5 do 6. 6. 2016 ni prihajal na delo in toženi stranki ni sporočil, da ga ne delo ne bo, niti je ni obvestil o razlogih odsotnosti ali prosil za dopust ali zgolj seznanil s svojim statusom. Tudi sodišče je ocenilo, da tožnik svoje odsotnosti z dela ni opravičil in da to predstavlja hujšo kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti storjenih iz malomarnosti (ali naklepa). Tožena stranka se ne strinja s kvalifikacijo krivde, kot jo je ugotovilo sodišče, saj tožnikovo ravnanje v konkretnih okoliščinah predstavlja namerno kršenje pogodbenih in drugih delovnih obveznosti. Meni, da v konkretnem primeru niso bile podane okoliščine in interesi, zaradi katerih bi bilo mogoče nadaljevati delovno razmerje. Tožnik je s svojim ravnanjem pokazal, da se nanj delodajalec ne more zanesti kot na zaupanje vrednega delavca. Takšno ravnanje je slab vzgled za ostale zaposlene in predstavlja resno grožnjo delodajalčevemu trudu, da se zagotavlja red in spoštovanje pravil. Sodišče je nepravilno presodilo, da tožnik za delo dejansko ni bil sposoben, s takšnim zapisom pa je sodišče prišlo samo s sabo v nasprotje. Če delavec za delo ni bil sposoben, ni mogoče govoriti o neopravičenih izostankih, ki pa jih je sodišče v predhodnem delu svoje obrazložitve potrdilo kot neupravičene. Sodišče je tako kot tožena stranka pri odločanju vezano na dokončne odločbe, izdane s strani pristojnih organov ZZZS in ga zavezujejo. Edino relevantno dejstvo v tem postopku je, da tožniku bolniški stalež s strani pristojnega organa ni bil priznan. Navaja, da delavec z neprihajanjem na delo ruši načrtovani delovni proces. Tožnik je bil 26. 5. 2017 po zaključenem bolniškem staležu v službi in je tožena stranka računala na njegovo prisotnost. Poleg tega je bil potrebno tožnikovo delo nadomeščati. Tožena stranka se ne strinja s stališčem sodišča, da bi lahko tožniku odobrila koriščenje dopusta za nazaj in mu na tak način opravičila odsotnost. Ob tem, da tožnik tega niti ni predlagal, je to nesprejemljivo, še posebej pri toženi stranki, ki ima tovrstna pravila zelo natančno določena in postopke urejene ter jih zaposleni spoštujejo. Odločitev sodišča je nepravilna tudi v delu, ki določa, da je dolžna tožena stranka tožniku za čas od 28. 5. do 3. 10. 2016 obračunati bruto nadomestilo plače, pri čemer ni pojasnilo kakšno nadomestilo in na kakšni osnovi. Zato je sodba v tem delu neizvršljiva.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe kot neutemeljene in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožene stranke zavrne kot neutemeljeno. Tožnik je z vlogo z dne 13. 11. 2017 odgovoru na pritožbo priložil pravnomočno sodbo DSS, opr. št. XI Ps 1507/2016 z dne 6. 9. 2017, s katero je sodišče odpravilo odločbi imenovanega zdravnika z dne 3. 6. 2016 in dne 29. 6. 2016 in odločbo ZZZS z dne 16. 8. 2016 ter ugotovilo, da je tožnik v obdobju od 26. 5. 2016 do 30. 9. 2016 začasno nezmožen za delo zaradi poškodbe pri delu za polni delovni čas, torej tudi v času, ko mu tožena stranka v tem konkretnem delovnem sporu očita neupravičeno odsotnost z dela. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah zatrjevanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb postopka niti tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

6. Pritožbeni očitek o smiselno zatrjevani bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljen. Sodišče prve stopnje je navedlo jasne razloge za odločitev o nezakonitosti izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Med razlogi o obstoju odpovednega razloga po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 in razlogi, zakaj očitana kršitev ni tako huda, da bi onemogočala nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama ni nasprotja, zato je izpodbijano sodbo mogoče preizkusiti.

7. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev ter sprejelo materialno pravno pravilno odločitev. Pritožbeno sodišče v pretežnem delu soglaša z ugotovitvami sodišča prve stopnje, razen z eno od ugotovitev, ki je protispisna, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju. V zvezi s pritožbenimi navedbami pa v skladu s prvim odstavkom 360. člena še navaja:

8. Tožena stranka je tožniku, ki je bil pri njej zaposlen na delovnem mestu obtrgovalec, dne 20. 6. 2016 izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ker je neupravičeno izostal z dela zaporedoma osem delovnih dni od 27. 5. 2016 do vključno 8. 6. 2016, odsotnosti pa ni upravičil z ustreznim zdravniškim potrdilom. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da odpovedni razlog za izredno odpoved po 4. alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 212013 in nasl.) ni podan. Je pa podan utemeljen odpovedni razlog za izredno odpoved po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 zaradi neupravičenega izostanka z dela (v trajanju 8 dni). Nadalje je sodišče prve stopnje presodilo, da očitana kršitev delovnih obveznosti ni tako huda in resna, da bi onemogočala nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama (prvi odstavek 109. člena ZDR-1) in bi zato utemeljevala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Zato je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Taka odločitev sodišča prve stopnje je pravilna.

9. V skladu z določbo 110. člena ZDR-1 lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (2. alineja) ali če delavec najmanj pet dni zaporedoma ne pride na delo, o razlogih za svojo odsotnost pa ne obvesti delodajalca, čeprav bi to moral in mogel storiti (4. alineja).

10. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil tožnik pred spornim izostankom z dela (to je pred 27. 5. 2016) po odločbi imenovanega zdravnika z dne 23. 5. 2015 začasno nezmožen za delo zaradi poškodbe pri delu do 25. 5. 2016. Tožnik je 26. 5. 2016 prišel na delo. Dne 27. 5. 2016 pa je bil tožnik na pregledu pri specialistu plastične rekonstrukcijske in estetske kirurgije B.B., ki je predlagal bolniški stalež in operativni poseg ter tožnika vpisal v seznam čakajočih na operativni poseg (A11). Istega dne je bil na pregledu pri osebni zdravnici C.C., ki je imenovanemu zdravniku predlagala podaljšanje bolniškega staleža. Tožnik je istega dne, to je 27. 5. 2016, pred pričetkom dela v popoldanski izmeni prišel k toženi stranki in izmenovodji predlagal, da mu za prejšnji dan (26. 5.) evidentira dopust. Potem ko ga je izmenovodja napotil na recepcijo, se tožnik v proizvodne prostore ni več vrnil in na delo v naslednjih dneh ni več prihajal. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnik tožene stranke o razlogih za odsotnost z dela od 27. 5. 2016 ni obvestil, na recepciji tožene stranke pa se je istega dne dogovarjal zgolj za evidentiranje odsotnosti za dne 26. 5. 2016.

11. Sodišče prve stopnje je pravilno izpostavilo, da morata biti za zakonitost razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 kumulativno izpolnjena dva pogoja, in sicer izostanek z dela najmanj pet dni zaporedoma in neobveščanje delodajalca o razlogu za delavčevo odsotnost s strani delavca, čeprav bi delavec delodajalca o tem moral in mogel obvestiti.

12. Pritožba utemeljeno opozarja na protispisno ugotovitev sodišča prve stopnje, da so razgovori med tožnikom in prokuristko tožene stranke D.D. ter E.E., ki za toženo stranko opravlja kadrovske zadeve, potekali od konca maja 2016, kar naj bi izhajalo iz izpovedi D.D.. Iz izpovedi te priče to ne izhaja. Iz zapisnika o glavni obravnavi z dne 22. 11. 2016 je namreč razvidno, da D.D. ni izjavila, da naj bi razgovori s tožnikom potekali od konca maja 2016, temveč ravno nasprotno. Na izrecno vprašanje pooblaščenke tožene stranke, ali je od 26. 5. do 3. 6. 2016 kadarkoli govorila s tožnikom, je zaslišana odgovorila nikalno. Pojasnila je, da je na podlagi razgovora s tožnikom tožnik še istega dne, to je 3. 6. 2016, toženi stranki prinesel bolniški list. Sodišče prve stopnje je na podlagi te ugotovitve sicer zmotno zaključilo, da je bila tožena stranka na navedeni način seznanjena o razlogu za odsotnost tožnika z dela in da zato ni podan odpovedni razlog po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, kar ne drži. Tožena stranka je bila namreč, če se upošteva dejanska izpoved priče D.D., o razlogu za tožnikovo odsotnost z dela seznanjena šele 3. 6. 2016 (in ne že koncem maja 2016), kar pomeni, da je podan tudi odpovedni razlog za izredno odpoved tudi po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. To pa ne vpliva na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje o nezakonitosti izpodbijane izredne odpovedi, saj po presoji pritožbenega sodišča tudi ta kršitev ni tako huda in resna, da bi onemogočala nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama, kar bo obrazloženo v nadaljevanju.

13. Tožena stranka je tožniku v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, poleg očitka, da je ni obvestil o razlogih za odsotnost, očitala tudi, da je od 27. 5. 2016 do vključno 8. 6. 2016 neprekinjeno izostal z dela, odsotnosti pa ni upravičil z ustreznim zdravniškim potrdilom. Odsotnost delavca z dela, če za to nima upravičenega razloga, pomeni kršitev njegove temeljne obveznosti, to je obveznosti opravljanja dela, za katerega ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi (33. člen ZDR-1). Obenem pa pomeni tudi kršitev prvega odstavka 34. člena ZDR-1, po kateri mora delavec upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja. Posledica te kršitve je lahko odpoved pogodbe o zaposlitvi, tudi izredna, kolikor gre za hujšo kršitev, storjeno naklepoma ali iz hude malomarnosti (2. alineja prvega odstavka 110. člena ZDR-1).

14. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje o tožnikovi neupravičeni odsotnosti v spornem obdobju. Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da tožnikovi razlogi za odsotnost z dela (da mu je osebna zdravnica svetovala, naj ostane doma; da je bila odločitev imenovanega zdravnika, ki je s sklepom z dne 3. 6. 2016 zavrgel predlog osebne zdravnice za podaljšanje bolniškega staleža, napačna in se je zato tudi pritožil) niso opravičljivi. Še zlasti ob ugotovitvi, da je bil tožnik s strani osebne zdravnice seznanjen, da se mora ravnati po zadnji odločbi, s katero je bil njegov bolniški stalež zaključen z dnem 25. 5. 2016. Odsotnosti z dela v dneh 7. in 8. 6. 2016 po pravilni ugotovitvi sodišča sicer res ni mogoče šteti za neupravičen izostanek, saj je tožena stranka v elektronskem sporočilu z dne 7. 6. 2016 navedla, da ga na delo ne pričakujejo več. Ne glede na to pa je ob pravilni ugotovitvi, da tožnik odsotnosti z dela v obdobju od 27. 5. 2016 do 6. 6. 2016 ni upravičil, sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožnikovo ravnanje predstavlja kršitev po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, to je hujšo kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja.

15. Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da očitana kršitev delovnih obveznosti po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (neupravičen izostanek z dela) ni tako huda in resna, da bi onemogočala nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama. Isto pa velja za drugo očitano kršitev po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (neobveščanje delodajalca o razlogu odsotnosti z dela), ki je sicer iz razlogov, ki so navedeni v 11. točki obrazložitve te sodbe, prav tako podana, čeprav je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da ni. Za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi mora biti namreč izpolnjen tudi drugi pogoj, naveden v prvem odstavku 109. člena ZDR-1, to je, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi.

16. Pri presoji, ali je v konkretnem primeru izpolnjen tudi ta pogoj za zakonitost odpovedi, so poleg interesov obeh pravdnih strank pomembne tudi okoliščine, v katerih je prišlo do kršitve, teža in posledice kršitve. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo in ovrednotilo dejstvo, da tožnik v spornem obdobju za delo dejansko ni bil sposoben. Tožnik je bil pred spornim izostankom dlje časa v bolniškem staležu zaradi poškodbe pri delu, ki je bil z odločbo imenovanega zdravnika sicer res zaključen s 25. 5. 2016, vendar je tožnik v postopku zatrjeval, da za delo pri toženi stranki tudi nadalje ni bil sposoben. Zato se je 27. 5. 2016 zglasil pri osebni zdravnici, ki je na podlagi ambulantnega izvida specialista plastične rekonstrukcijske in estetske kirurgije B.B., dr. med. z dne 27. 5. 2016 imenovanemu zdravniku podala predlog za podaljšanje bolniškega staleža. Iz izvida specialista izhaja, da ta ocenjuje, da je pri tožniku ob poškodbi prišlo tudi do poškodbe kosti, brez zamika in da se je razvila popoškodbena degeneracija sklepa, zaradi česar je gibljivost v tem sklepu tako boleča. Specialist je tožniku pojasnil, da je težavo možno odpraviti kirurško z zatrditvijo tega sklepa. Zato mu je svetoval bolniški stalež z možnostjo izhodov do operativnega posega. Tožnik pa je bil prednostno vpisan v seznam čakajočih za operativni poseg. Tožnikova osebna zdravnica C.C., dr. med. je pojasnila, da tožniku kljub priporočilu specialista bolniškega staleža ni mogla odpreti in da je bilo to v pristojnosti imenovanega zdravnika. Zato je tudi podala predlog za podaljšanje bolniškega staleža, ker je menila, da za delo ni bil sposoben. Drži sicer pritožbena navedba tožene stranke, da je odsotnost z dela za nazaj praviloma mogoče upravičiti le z ustreznimi listinami, ki jih izdajo za to pristojne osebe v skladu z Zakonom o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (ZZVZZ; Ur. l. RS, št. 9/92, s spremembami), vendar pa je mogoče nezmožnost za delo v postopku dokazovati tudi z drugimi dokazi. Pri tem je pomembno zlasti dejstvo, da tožnik, ki je bil že daljše obdobje v bolniškem staležu, tudi v spornih dneh dejansko ni bil sposoben za delo. Pritožbeno sodišče zgolj pripominja, da je bilo o tožnikovi nezmožnosti za delo v spornem obdobju kasneje tudi pravnomočno odločeno s sodbo DSS, opr. št. XI Ps 1507/2016 z dne 6. 9. 2017. Pritožbeno sodišče tako soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da v konkretnem primeru ni podan drugi pogoj za zakonitost izredne odpovedi kot skrajnega ukrepa (prvi odstavek 109. člena ZDR-1). Zato so pritožbene navedbe tožene stranke, ki trdi nasprotno, neutemeljene.

17. V skladu z navedenim je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo nezakonitost izpodbijane odpovedi in posledično ugodilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku, ki se je nanašal na priznanje pravic iz delovnega razmerja, vključno s priznanjem pripadajočega nadomestila plače za obdobje od 28. 5. 2016 (ko je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki nezakonito prenehalo) do 3. 10. 2016 (ko se je tožnik zaposlil pri drugem delodajalcu).

18. Ne drži pritožbena navedba, da iz izpodbijane sodbe ne izhaja, kaj je pravni temelj za priznanje nadomestila plače za čas od 28. 5. 2016 do 3. 10. 2016. Iz sodbe je namreč jasno razbrati, da je podlaga za ugoditev temu delu zahtevka nezakonita izredna odpoved. Ker je bila torej s strani tožene stranke podana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, sodišče prve stopnje pa je na podlagi 118. člena ZDR-1 pogodbo o zaposlitvi sodno razvezalo, je skladno s prvim odstavkom 118. člena ZDR-1 nastopila pravna podlaga za priznanje vtoževanih terjatev - reparacijski zahtevek. V posledici ugotovitve nezakonitega prenehanja delovnega razmerja je delodajalec dolžan vzpostaviti stanje, ki je obstajalo pred izdajo nezakonite odpovedi in zagotoviti delavcu takšen pravni položaj, kot da nezakonitega ravnanja delodajalca ne bi bilo (tako tudi sodba in sklep VSRS opr. št. VIII Ips 91/2008). Zato je tožnik za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja upravičen do nadomestila plače, ki bi jo prejel, če bi v času nezakonitega prenehanja delovnega razmerja delal.

19. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

20. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k razjasnitvi zadeve, tožnik v skladu s prvim odstavkom 155. člena ZPP sam krije stroške te vloge.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 33, 34, 110, 110/1, 110/1-2, 110/1-4, 118, 118/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.