VDSS Sodba Pdp 874/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-01-31

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), mag. Biserka Kogej Dmitrovič

nadure - nadurno delo - referenčno obdobje - vojska - policija - kompenzacija - višek ur

Neutemeljene so tožnikove pritožbene navedbe, da bi bilo mogoče kompenzirati le ure znotraj istega polletnega referenčnega obdobja. To bi pomenilo, da je za presežne ure iz referenčnega obdobja, ki po njegovem zaključku postanejo nadure, edina dopustna odmena plačilo 130 % osnove, ne pa tudi njihova kompenzacija in plačilo 30 % dodatka za nadurno delo. Kompenzacija opravljenih presežnih ur skupaj s plačilom 30 % dodatka izhaja iz dosedanje prakse Vrhovnega sodišča RS, pritožbenega sodišča in tudi ni v neskladju z mednarodnimi akti.

Položaja zaposlenih v Policiji in v Slovenski vojski se razlikujeta le v tem, da za zaposlene v Policiji velja Kolektivna pogodba in Stavkovni sporazum 2013, zato je kompenzacija presežnih ur v Policiji vezana na dogovor oziroma soglasje med javnim uslužbencem in delodajalcem. Za tožnika taka kolektivna pogodba ni veljala ne v času nastajanja nadur niti ne velja, zato ni mogoče za nazaj, za obdobje, ko je imela toženka drugačen sistem beleženja in preračunavanja delovnih ur, šteti, da kompenzirane proste ure niso bile izkoriščene na račun opravljenih in ugotovljenih nadur, če tožnik s tem ni izrecno soglašal. Tožnik je namreč s tem, ko je koristil proste ure, tožena stranka pa mu je plačala tudi 30 % dodatek za nadurno delo, dobil ustrezno odmeno za opravljene nadure.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom, ki ni pod pritožbo, dopustilo spremembo tožbe (točka I) in postopek ustavilo v delu, ki se nanaša na plačilo zakonskih zamudnih obresti od neto zneska, dobljenega v zvezi z bruto zneskom 48,34 EUR, tudi za čas od 5. 2. 2014 do 1. 2. 2016, za referenčno obdobje od 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010 obračunati 82,97 EUR bruto, od tega zneska odvesti vse predpisane davke in prispevke, ter ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 2. 2013 do plačila, za referenčno obdobje od 1. 7. 2012 do 31. 12. 2012 obračunati 28,34 EUR bruto, od tega zneska odvesti vse predpisane davke in prispevke, ter ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 2. 2013 do plačila, za referenčno obdobje od 1. 7. 2013 do 31. 12. 2013 obračunati 48,21 EUR bruto, od tega zneska odvesti vse predpisane davke in prispevke, ter ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 2. 2016 do plačila, za referenčno obdobje od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2014 obračunati 29,23 EUR bruto, od tega zneska odvesti vse predpisane davke in prispevke, ter ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 8. 2014 do plačila (II. točka izreka). S sodbo je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik od tožene stranke zahteval obračun 324,16 EUR bruto za obdobje od 1. 7. 2010 do 31. 12 2010, odvod predpisanih davkov in prispevkov ter izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 2. 2013 do plačila; za obdobje od 1. 7. 2012 do 31. 12. 2012 obračun 92,46 EUR bruto, odvod predpisanih davkov in prispevkov ter izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 2. 2013 do plačila; za obdobje od 1. 7. 2013 do 31. 12. 2013 obračun 161,28 EUR bruto, odvod predpisanih davkov in prispevkov ter izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 2. 2016 do plačila; za obdobje od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2014 obračun 100,03 EUR bruto, odvod predpisanih davkov in prispevkov ter izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 8. 2014 do plačila (III. točka izreka) in tožeči stranki naložilo, da mora v 8 dneh, od vročitve te sodne odločbe, povrniti toženi stranki stroške postopka v znesku 0,91 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila (IV. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP pritožuje tožnik. Navaja, da je sodišče prve stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj izrek sodbe ni razumljiv, ker nasprotuje samemu sebi in razlogom sodbe. Zaradi nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava prihaja sodba v več delih sama s sabo v nasprotje, zato je nerazumljiva in se ne da preizkusiti. Sodišče prve stopnje ni navedlo, na podlagi katere pravne podlage je sprejelo svojo odločitev, oziroma je pravna podlaga drugačna od odločitve. Uporabilo je predpis, ki ga ne bi smelo in sicer 2. odstavek 218. člena Pravil službe v Slovenski vojski o možnosti kasnejše izrabe presežka delovnih ur v 6 mesecih po koncu fiksnega referenčnega obdobja. Tega predpisa sodišče ne bi smelo uporabiti, ker daje tožniku manj pravic, kot mu jih zagotavljata ZDR-1 in ZObr. Na tej podlagi je sodišče dopustilo možnost toženi stranki, da v primeru manjka delovnih ur v kasnejšem referenčnem obdobju poračunava presežke ur iz prejšnjega obdobja v kasnejšem referenčnem obdobju. Takšna interpretacija ni pravilna in zakonita, saj se z možnostjo kasnejše izrabe oziroma poračuna presežnih ur razvrednoti pomen fiksnega referenčnega obdobja, v katerem mora delodajalec poskrbeti za izravnavo delovnih ur. To pomeni, da je zaposleni postavljen v še slabši položaj do delodajalca, kar delavcu ne nudi pravne varnosti. Tožena stranka bi lahko te ure kompenzirala le znotraj posameznega fiksnega referenčnega obdobja, saj do izravnave povprečne delovne obveznosti lahko pride le v posameznem referenčnem obdobju. Posamezna nadura in obveznost plačila je namreč zapadla v posameznem referenčnem obdobju, zato so ure, ki so po koncu referenčnega obdobja ostale neizkoriščene oziroma neizravnane, presežek ur, torej nadure. Te ure so dejansko že zapadle, saj se z nastankom nadur prvega dne novega referenčnega obdobja števec ur postavi na 0, nadure pa bi morale biti izplačane pri plači za prvi mesec novega referenčnega obdobja (tako sodba VS RS, opr. št. VIII Ips 13/2017). Ker se te ure niso izravnale v tekočem referenčnem obdobju, je to kršitev 7. odstavka 148. člena ZDR-1 in 2. odstavka 97.b člena ZObr. Tako pri tožniku ob zaključkih posameznih referenčnih obdobij ni prišlo do dolžne izravnave povprečja redne delovne obveznosti, ampak je v določenih referenčnih obdobjih ustvaril višek ur, tožena stranka pa je te ure prenašala iz enega v drugo referenčno obdobje, tako da je na račun viškov zmanjšala primanjkljaje ur, namesto da bi viške ur tožniku izplačala. S tem ko ni izdala letnega razporeda delovnega časa, ki bi ga po 2. odstavku 148. člena ZDR-1 morala do konca decembra za naslednje leto, tudi ni mogla spreminjati izravnave ur znotraj referenčnih obdobij. Kršila je 3. odstavek 148. člena ZDR-1, ker delavec ne ve, kako ima med letom razporejen delovni čas, ker ta sploh ni načrtovan. Nadalje je sodišče prve stopnje tudi napačno uporabilo izraze naknadna izraba ur, kompenzacija in smiselno tudi nadomestne izpolnitve v skladu z določili OZ, ki se v delovnem pravu ne smejo uporabiti. Tako je tožena stranka v nasprotju z zakoni poračunavala nadure v naslednjem referenčnem obdobju. Šele v letu 2017 je na podlagi odredbe ministrice vzpostavila fiksna referenčna obdobja, s tem pa za nazaj ni mogla vzpostaviti zakonitega načina obračunavanja delovnih ur, vendar je z vzpostavljenim računalniškim programom za obračun ur začela napačno uporabljati določbo 2. odstavka 218. točke Pravil službe v Slovenski vojski. Tožnik in toženka se nista nikoli dogovarjala o načinu izpolnitve presežka delovnih ur. Po stališču VS RS v sodbi opr. št. VIII Ips 80/2015 je delavec tisti, ki ima pravico odločati, ali bo presežek ur izrabil kot proste ure in zahteval 30 % dodatek, ali pa bo za presežne ure zahteval obračun in plačilo v višini 130 %, tega pa toženka ni storila. Sodišče ni upoštevalo sodbe VS RS, opr. št. VIII Ips 13/2017, da je kompenzacija vezana na dogovor. Nadalje tožnik še navaja, da je računalniški program tožene stranke nastavljen tako, da je v škodo delavcev, saj je ta program nezakonito, samovoljno in brez vedenja tožnika poračunaval presežek delovnih ur z manjkom ur v naslednjem referenčnem obdobju. Sodišče prve stopnje je tudi napačno razlagalo, da se omenjena sodba VS RS nanaša le na pripadnike Policije, saj so ti prejemali plačila nadurnega dela, pripadnikom Slovenske vojske pa se z obravnavano sodbo takšna plačila odrekajo in zato ti niso enako obravnavani kot pripadniki Policije. Zato so diskriminirani v izvrševanju svojih zakonskih pravic iz delovnega razmerja. Ne strinja se tudi z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da so zaradi spremembe tožbe zahtevki tožnika zastarali, prav tako pa tudi ne z odločitvijo o stroških postopka. Sodišče bi moralo odločiti, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka, ki jih je tožnik priglasil v tožbi in sicer do delnega umika tožbe. Tožena stranka si je sama povzročila stanje, da je bil tožnik primoran vložiti tožbo, tožbeni zahtevek pa je šele kasneje delno izpolnila.

3. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Navaja, da je neutemeljena in predlaga, da jo pritožbeno sodišče zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v tej določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako pa tudi ne v pritožbi zatrjevanih kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Sodišče prve stopnje ni storilo v pritožbi zatrjevane absolutne bistvene kršitve določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je vselej podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ni mogoče preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Takih pomanjkljivosti izpodbijana sodba nima. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi jasno navedlo pravno podlago, na podlagi katere je sprejelo svojo odločitev, zato je sodba razumljiva in se da preizkusiti.

7. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dejanskimi in pravnimi razlogi, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje sprejelo odločitev in tožbeni zahtevek zavrnilo. Ob upoštevanju določb o polnem delovnem času, delu preko polnega delovnega časa in začasni prerazporeditvi delovnega časa (147. in 148. člen Zakona o delovnih razmerjih - ZDR, Ur. l. RS št. 42/2002 in naslednji; oz. 148. in 149. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013; 96., 87., 97.a in 97.b člen Zakona o obrambi – ZObr, Ur. l. RS, št, 82/1994 in nasl.; Pravil službe v Slovenski vojski – PSSV Ur. l. RS, št. 60/2008 ter 8. člena Uredbe o delovnem času v organih državne uprave – Ur. l. RS, št. 115/2007 in nasl.) je pravilno ugotovilo, da je toženka tožniku vtoževane presežne ure v referenečnih obdobjih od 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010, od 1. 7. 2012 do 31. 12. 2012, od 1. 7. 2013 do 31. 12. 2013 in od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2014 plačala in je svojo obveznost v celoti izpolnila. Tožniku je omogočila koriščenje ur iz preteklih referenčnih obdobij in mu s tem, poleg 30 % dodatka za delo preko polnega delovnega časa plačala tudi 100 % plačilo teh ur. Pravilno je tudi stališče, da prenašanje presežnih ur v naslednja referenčna obdobja ni razvrednotenje fiksno določenih referenčnih obdobij.

8. Neutemeljene so tožnikove pritožbene navedbe, da bi bilo mogoče kompenzirati le ure znotraj istega polletnega referenčnega obdobja. To bi pomenilo, da je za presežne ure iz referenčnega obdobja, ki po njegovem zaključku postanejo nadure, edina dopustna odmena plačilo 130 % osnove, ne pa tudi njihova kompenzacija in plačilo 30 % dodatka za nadurno delo. Kompenzacija opravljenih presežnih ur skupaj s plačilom 30 % dodatka izhaja iz dosedanje prakse Vrhovnega sodišča RS, pritožbenega sodišča in tudi ni v neskladju z mednarodnimi akti.

9. VS RS je v zadevi opr. št. VIII Ips 80/2015, na katero se v pritožbi sklicuje tožnik, zavzelo stališče, da je v načelu delavec za delo upravičen do plačila, vendar pa je tudi kompenzacija opravljenih nadur s prostimi urami primerna odmena za nadurno delo, če delodajalec izplača še dodatek, ki je predviden za siceršnje plačilo nadurnega dela. Tožnik je, ne glede na to, da je ure kompenziral po odredbi delodajalca, zanje prejel nadomestilo plače in dodatek v višini 30 %, kar je ustrezno plačilo za opravljeno delo. Tudi iz zadeve VS RS opr. št. VIII Ips 13/2017 izhaja, da se presežek ur izplača v višini 130 % urne postavke ali pa izkoristi v obliki kompenzacije in se uslužbencu, policistu, saj se zadeva nanaša nanje, izplača zgolj dodatek v višini 30 % urne postavke, če je tako dogovorjeno med uslužbencem in delodajalcem.

10. Iz zadeve VS RS opr. št. VIII Ips 80/2015 ne izhaja, da gre za koriščenje presežnih ur v okviru istega referenčnega obdobja. Ker se presežne ure ob koncu referenčnega obdobja ugotovijo kot nadure, v primeru obveznega koriščenja znotraj referenčnega obdobja do nadur sploh ne more priti.

11. Pravilna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da je v zadevi VS RS opr. št. VIII Ips 13/2017 uporabljeno deloma drugačno materialno pravo, kot v obravnavani. Položaja zaposlenih v Policiji in v Slovenski vojski se razlikujeta le v tem, da za zaposlene v Policiji velja Kolektivna pogodba in Stavkovni sporazum 2013 (Ur. l. RS, št. 67/2013), zato je kompenzacija presežnih ur v Policiji vezana na dogovor oziroma soglasje med javnim uslužbencem in delodajalcem. Za tožnika taka kolektivna pogodba ni veljala ne v času nastajanja nadur niti ne velja, zato ni mogoče za nazaj, za obdobje, ko je imela toženka drugačen sistem beleženja in preračunavanja delovnih ur, šteti, da kompenzirane proste ure niso bile izkoriščene na račun opravljenih in ugotovljenih nadur, če tožnik s tem ni izrecno soglašal. Tožnik je namreč s tem, ko je koristil proste ure, tožena stranka pa mu je plačala tudi 30 % dodatek za nadurno delo, dobil ustrezno odmeno za opravljene nadure. Zmotno je tudi tožnikovo pritožbeno stališče, da je z možnostjo koriščenja nadur kot prostih ur in plačilom 30 % dodatka tožena stranka presežke ur iz referenčnega obdobja prenašala v drugo referenčno obdobje tako, da je brez njegovega vedenja in soglasja število presežkov zmanjševala na račun primanjkljajev, saj je ob zaključku fiksnega koledarskega referenčnega obdobja zmanjševanje presežkov na račun primanjkljajev končano. Takrat se namreč ugotovi število presežnih ur, ki se štejejo kot nadure in jih delodajalec ne more odšteti od novih primanjkljajev na način, da bi za eno uro dovolil izrabo ene proste ure, ampak je dolžan zagotoviti 30 % dodatek.

12. Tudi sodna praksa pritožbenega sodišča je zavzela stališče, da zaposleni do 100 % plačila nadure, če je opravljene in ob koncu referenčnega obdobja fiksno ugotovljene nadure izkoristil kot proste ure in zanje prejel 100 % nadomestilo (primerjaj zadeve VDSS opr. št. X Pdp 848/2017, Pdp 428/2017, Pdp 631/2017 in Pdp 479/2018), ni upravičen.

13. Ureditev, da je zaposleni upravičen do odmene za naduro v višini višjega plačila (v obravnavani zadevi – 130 % osnove) ali v obliki kompenzacije ur kot prostih dni ob plačilu 30 % dodatka, je skladna tudi z Evropsko socialno listino – Zakon o ratifikaciji evropske socialne listine (spremenjen), Ur. l. RS, št. 254/99 – MP 7/99 – MESL, ki ureja tudi plačilo nadurnega dela.

14. Iz navedenega izhaja, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija, in ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, zato je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP), pri tem pa je odgovorilo le na pritožbene navedbe, ki so za odločitev odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP).

15. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165., 154. in 155. člena ZPP. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 147, 148.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 148, 149.

Zakon o obrambi (1994) - ZObr  - člen 96, 97, 97a, 97b.

Uredba o delovnem času v organih državne uprave (2007) - člen 8.

Opr št. sodišča II stopnje: VDSS Sodba Pdp 867/2018, z dne 31.01.2019, ECLI:SI:VDSS:2019:PDP.867.2018

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.