VDSS Sodba Pdp 794/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-01-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca

Ni na tožniku dokaznega bremena v zvezi s tem, da je dosegel pričakovane rezultate dela, pač pa je v prvi vrsti na delodajalcu dokazno breme v zvezi s tem, kaj sploh se od delavca pričakuje oziroma, kakšni so (bili) pričakovani rezultati dela in česa od pričakovanega delavec ne dosega (da lahko sploh dokazuje nasprotno) ter nato še, kakšne so možne posledice v zvezi s tem (npr. izračun plače).

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 8 dni plačati odpravnino v neto znesku 676,80 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 11. 2013 do plačila, v roku 8 dni, v presežku - za plačilo 169,21 EUR je zahtevek zavrnilo. Toženi stranki je naložilo še plačilo odškodnine za čas odpovednega roka v neto znesku 906,67 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 11. 2013 do plačila. Odločilo je še, da je tožena stranka dolžna tožniku izplačati razliko v plači za čas od junija 2009 do septembra 2013 v neto višinah, navedenih v izreku sodbe, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer za mesece od junija 2009 do novembra 2010 od 18. 12. 2010 do dneva plačila, za december 2010 do september 2013 pa od 18. dne v mesecu za pretekli mesec. V presežku - za plačilo 361,83 EUR je zahtevek iz tega naslova zavrnilo. Zavrnilo je tudi zahtevek za plačilo iz naslova poslovne uspešnosti za leto 2009, 2010, 2011 in 2012 v skupni višini 3.2000,00 EUR. Sklenilo je, da ni pristojno za obračun ter odvod davkov in prispevkov od bruto zneskov, da se pravdna dejanja v tej zvezi razveljavijo in tožba v tem delu zavrže. Odločilo je še, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 1.613,81 EUR, v roku 8 dni, po poteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

2. Zoper ugodilni del sodbe se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Izpostavlja kršitev 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da iz zahteve tožnika, ki jo je pred podajo izredne odpovedi naslovil na toženo stranko, ne izhaja, da mu delodajalec dvakrat zaporedoma ali v obdobju šestih mesecih ne bi pravočasno izplačal plače. Ta očitek se prvič pojavi šele v izredni odpovedi, kar ni dopustno. Zato je izredna odpoved nezakonita. Dogovor med delavcem in delodajalcem je bil, da se plača izplača najkasneje do 22. dne v mesecu. Tožena stranka je vseeno plačo izplačevala že prej - med 19. in 20. dnem v mesecu. Glede na pogodbeno dogovorjeni izplačilni dan ni bila v zamudi z izplačilom plač. V posledici nezakonite odpovedi tožniku ne pripada odpravnina in odškodnina za čas odpovednega roka. Sporno odpoved je mogoče šteti le kot redno odpoved delavca. Tožena stranka je vseskozi trdila, da je tožnik prejel celotno plačo po pogodbi o zaposlitvi. To dokazuje spisovna dokumentacija. Dokumentacija kaže nasprotno kot navaja sodišče v sodbi. Substanciranje dokaznih predlogov ne pomeni prepisovanja vsebine predloženih listin. Tožnik bi moral dokazati, da je bila prikrajšan pri plači. Po 14. členu pogodbe o zaposlitvi mu pripada neto plača 800,00 EUR za doseganje vnaprej predvidenih rezultatov dela. Ni prerekal navedb tožene stranke o tem oziroma je bil s površnimi navedbami glede tega prepozen. Tožnik je tisti, ki ni zadostil trditvenemu in dokaznemu bremenu. Dal je izdelati plačilne liste v skladu s svojimi navedbami. Ni podal dokaznega predloga za izvedenca finančne stroke. Ker je sodišče postavilo še izvedenca finančne stroke, je bil strošek za izdelavo plačilnih list nepotreben. Izvedenec je potrdil, da je tožnik v vseh mesecih prejel več kot 900,00 EUR neto, vseeno pa je menil, da je bil pri izplačilu plače prikrajšan. To ne drži, ker tožnik ni dosegel vnaprej predvidenih rezultatov dela. V četrtem odstavku 14. člena pogodbe o zaposlitvi je varovalka, da plača ne more nižja od 900,00 EUR neto, vključno s prehrano in prevozom. Relevantno je doseganje vnaprej določenih rezultatov dela, osebni angažma delavca, delovna uspešnost delavca, vse v povezavi z določili Pravilnika tožene stranke. Tožnik ni prerekal trditev, da ni dosegal pričakovanih rezultatov dela. Tudi ni izkazal osebnega angažmaja (prvi dve leti se je uvajal, kasneje se je polenil in ni bilo rezultatov). Tožena stranka je ugotovila bistveno zmanjšan promet tiska in nerazumno povečanje stroškov. Ker je po pogodbi o zaposlitvi znašal odpovedni rok tožnika dva meseca, tožnik pa je podal izredno odpoved in predlagal takojšnje prenehanje delovnega razmerja, je bil s tem odpovedni rok sporazumno skrajšan. Ker je odpoved šteti kvečjemu kot redno odpoved, tožniku ne pripada odpravnina. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne oziroma, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo poudarja, da tožena stranka ni jasno zatrjevala niti dokazovala, da tožnik ni dosegel predvidenih rezultatov dela.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v navedeni določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, niti ne tistih, ki jih uveljavlja pritožba, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče o tem primeru odloča drugič. Prvič je s sklepom Pdp 376/2016 na pritožbo tožene stranke ugodilni del sodbe razveljavilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in posledično nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku upoštevalo stališča pritožbenega sodišča o uporabi 14. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 17. 2. 2009 glede vtoževane razlike v plači, kar je povezano tudi z odmero odpravnine in odškodnine namesto odpovednega roka (v posledici tožnikove izredne odpovedi), ter tožbenemu zahtevku iz navedenih naslovov v pretežnem delo ponovno ugodilo.

7. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje. Neutemeljen je torej pritožbeni očitek kršitve določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je podana, če ni možen preizkus sodbe zaradi pomanjkljivosti v izreku ali v obrazložitvi. Te kršitve tožena stranka niti ne obrazloži. Glede očitane kršitve protispisnosti po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP (ki je podana, če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov in med samimi temi listinami in zapisniki) pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka s tem smiselno uveljavlja zmotne dejanske ugotovitve, s čimer pa se pritožbeno sodišče, kot je razvidno iz nadaljevanja te sodbe, prav tako ne strinja.

8. Pritožba neutemeljeno vztraja, da je tožnikova izredna odpoved z dne 24. 10. 2013 nezakonita oziroma, da gre kvečjemu za redno odpoved, ki bi izključevala obveznost plačila odpravnine in odškodnine namesto odpovednega roka po tretjem odstavku 111. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.). Pritožbeno sodišče je že v omenjenem sklepu Pdp 376/2016 potrdilo pravilnost razlogovanja sodišča prve stopnje o zakonitosti izredne odpovedi. Temelj teh dveh terjatev za pritožbeno sodišče torej niti ni bil sporen, ampak le višina (in nedoločna opredelitev datumov, od katerih tečejo zamudne obresti), kar je odvisno od tega, kolikšna je bila ali bi morala biti tožnikova plača. To je bilo bistveno vprašanje ponovljenega postopka.

9. Tožena stranka neutemeljeno vztraja, da je izredna odpoved tožnika nezakonita. Po prvem odstavku 111. člena ZDR-1 lahko delavec izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če mu delodajalec npr. - vsaj dva meseca ni izplačeval plače oziroma mu je izplačeval bistveno zmanjšano plačo, - dvakrat zaporedoma ali v obdobju šestih mesecev ni izplačal plače ob zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenem roku, - ni zagotavljal enake obravnave v skladu s 6. členom ZDR-1, - ni zagotovil varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem na delovnem mestu v skladu s 47. členom ZDR-1. Tožnik je pogodbo o zaposlitvi odpovedal ravno iz teh razlogov. Ni pomembno, da sodišče ni raziskovalo utemeljenosti vseh razlogov odpovedi. Za zakonitost odpovedi zadostuje že ugotovitev utemeljenosti enega izmed razlogov, ki so predmet odpovedi. V tožnikovem primeru je to razlog, ki se nanaša na prepozno izplačilo plač. Tožena stranka neutemeljeno trdi, da navedeno ni bilo predmet tožnikovega predhodnega opomina delodajalcu po drugem odstavku 111. člena ZDR-1. V skladu s to določbo mora delavec pred izredno odpovedjo delodajalca pisno opomniti na izpolnitev obveznosti in o kršitvah pisno obvestiti inšpektorat za delo. V spornem primeru je bil po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje tudi navedeni pogoj za zakonitost izredne odpovedi izpolnjen. Prav tako je pravilno razlogovanje sodišča v zvezi s tem, da so bila nakazila plač sicer izvedena v skladu s pogodbeno dogovorjenim rokom, vendar pa ta rok v pogodbi o zaposlitvi ni bil določen zakonito. V 16. členu pogodbe o zaposlitvi je bilo določeno, da se plača izplačuje najkasneje do 22. dne v mesecu za pretekli mesec. Ker se mora po 134. členu ZDR-1 plača izplačati najkasneje 18 dni po preteku plačilnega obdobja, je navedeni pogodbeno dogovorjeni rok nezakonit. Posledično so bila izplačila, ki so sicer upoštevala pogodbeni rok, prepozna. Nedopustne zamude z izplačili plač pomenijo utemeljenost odpovednega razloga.

10. V posledici zakonite izredne odpovedi je sodišče tožniku utemeljeno priznalo odpravnino in odškodnino za čas odpovednega roka. Pritožba napačno navaja, da je tožnikovo odpoved šteti kvečjemu kot redno odpoved, zaradi česar mu odpravnina ne pripada. Po tretjem odstavka 111. člena ZDR-1 je delavec v primeru izredne odpovedi upravičen do odpravnine, določene za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in do odškodnine najmanj v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka. Prav tako tožena stranka napačno sklepa, da je bil zaradi tega, ker je tožnik podal izredno odpoved in ob tem predlagal takojšnje prenehanje delovnega razmerja, odpovedni rok sporazumno skrajšan, kar da jo razbremenjuje obveznosti plačila odpravnine. Za takšno sklepanje tožene stranke ni nobene pravne podlage.

11. Kot nakazano, je za odgovor na vprašanje, do kolikšne plače je upravičen tožnik, bistven 14. člen pogodbe o zaposlitvi, v katerem je določeno: "Osnovna plača delavca se določi upoštevaje delovni čas, dogovorjen s to pogodbo in zahtevnost dela, za katerega je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi in ob doseganju vnaprej določenih delovnih rezultatih, na dan sklenitve te pogodbe znaša neto 800,00 EUR + prehrana in prevoz in ostali dodatki ter se lahko poveča na osnovi osebnega angažiranja - glej Splošni akt nagrajevanja družbe (1. odstavek). Delavcu pripada v primeru pozitivnih rezultatov družbe 13. OD - pogoji in izplačilo - glej Splošni akt nagrajevanja družbe (2. odstavek). Osnovna plača delavca se usklajuje v skladu s spremembami izhodiščne plače/najnižje osnovne plače na podlagi določb Kolektivne pogodbe ali zakonskih predpisov, ki urejajo področje plač (3. odstavek). Dejanska mesečna plača delavca ne more biti manjša od neto 900,00 EUR, vključno s prehrano in prevozom, razen v primeru bolniškega dopusta ali dopusta (4. odstavek). Del plače na podlagi delovne uspešnosti delavca se določa v skladu z določbami splošnega akta, podjetniške KP (5. odstavek)."

12. Četudi je iz povzetega pogodbenega določila razbrati sorazmerno zapleten način določanja plače, pa je bilo razhajanje med strankama glede razumevanja oziroma uporabe tega določila zlasti v tem, da je tožnik poudarjal prvi odstavek 14. člena pogodbe o zaposlitvi (in s tem v zvezi 800,00 EUR neto, kot izhodišče za odmero plače), tožena stranka pa četrti odstavek 14. člena pogodbe o zaposlitvi (da je bistveno to, da tožnik mesečno ne sme prejeti skupno manj kot 900,00 EUR iz naslova plače in stroškov v zvezi z delom). Ob tem je tožena stranka pavšalno poudarjala, ne pa tudi obrazložila in dokazala, zakaj je pri izračunu tožnikove plače izhajala iz zneskov, ki so bili nižji od 800,00 EUR - češ da tožnik ni dosegal vnaprej določenih delovnih rezultatov. Ni jasno npr., česa in v kolikšni meri tožnik ni dosegal, kako je bilo to merljivo in posledično preverljivo. Tožena stranka ni navedla določnih kriterijev v zvezi s tem, zakaj je pri izračunu tožnikove plače izhajala iz zneskov, ki so bili nižji od 800,00 EUR in poleg tega še v različnih mesečnih višinah.

13. Pritožba napačno meni, da bi morala sodišču za odločitev o razliki v plači zadostovati njena navedba, da tožnik pač ni dosegal vnaprej določenih rezultatov dela. Tožena stranka neutemeljeno izpostavlja, da naj tožnik tega ne bi prerekal. Njena navedba, da tožnik ni dosegal pričakovanih rezultatov dela, je pravzaprav le zanikanje tožnikove ključne trditve, da je upravičen do plače po prvem odstavku 14. člena pogodbe o zaposlitvi - da naj se kot izhodišče za odmero plače uporabi znesek 800,00 EUR, ki predpostavlja tudi to, da je dosegal pričakovane rezultate dela. Ni na tožniku dokaznega bremena v zvezi s tem, da je dosegel pričakovane rezultate dela, pač pa je v prvi vrsti na delodajalcu dokazno breme v zvezi s tem, kaj sploh se od delavca pričakuje oziroma kakšni so (bili) pričakovani rezultati dela in česa od pričakovanega delavec ne dosega (da lahko sploh dokazuje nasprotno) ter nato še, kakšne so možne posledice v zvezi s tem (npr. izračun plače).

14. Četudi torej tožnik od tožene stranke v spornem obdobju od junija 2009 do septembra 2013 ni prejel manj kot 900,00 EUR mesečno iz skupnega naslova neto plače in stroškov v zvezi z delom, mu je sodišče prve stopnje utemeljeno priznalo vtoževane razlike v plači. Četudi mu je bilo npr. junija 2009 izplačano skupno 989,00 EUR (734,31 EUR neto plače + 255,57 EUR stroškov prevoza in prehrane med delom), mu je sodišče utemeljeno priznalo še vtoževanih 65,69 EUR (kot razliko med 734,31 EUR in 800,00 EUR).

15. V posledici pravilne odločitve o glavni stvari je pravilna tudi odločitev o stroških postopka (drugi odstavek 154. člena ZPP ter prvi odstavek 155. člena ZPP).

16. Ker niso podani v pritožbeni uveljavljani razlogi in tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

17. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka. Tožena stranka zato, ker s pritožbo ni uspela, tožnik pa zato, ker odgovor na pritožbo za odločitev o pritožbi ni bil potreben (prvi odstavek 154. člena, 155. člena in 165. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 6, 47, 111/1, 111/2, 111/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.