VDSS Sodba in sklep Pdp 880/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

odškodninska odgovornost delavca - direktor - družba z omejeno odgovornostjo (d. o. o.)

Ker sodišče prve stopnje ni ugotavljalo koliko glasov je imel toženec in ali je glede na število vseh glasov pri sporni družbi, imel toženec dejansko večino pri tožeči stranki, ki mu je omogočala sprejemanje bistvenih odločitev glede poslovanja, je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Če bo sodišče prve stopnje ugotovilo, da je imel toženec večino vseh glasov pri tožeči stranki, bo moralo preveriti tudi pravilnost izračuna višine izplačane razlike v plači tožencu, upoštevajoč 342. člen Obligacijskega zakonika.

I. Pritožbi tožene stranke se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v točkah I in III (stroškovni del) izreka razveljavi in v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožba tožeče stranke se zavrne in se potrdi nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe (točka II izreka).

III. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom, ki ni pod pritožbo, ugotovilo, da je tožeča stranka umaknila tožbo z zahtevkom za plačilo 7.470,76 EUR in v tem delu postopek ustavilo, ter dovolilo razširitev tožbe s povečanjem tožbenega zahtevka za 4.270,76 EUR.

Z izpodbijano sodbo je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožeči stranki plačati znesek 133.065,80 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 6. 6. 2016 dalje do plačila (I. točka izreka). Zavrnilo pa je v presežku zahtevek za plačilo 20.905,92 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih zneskov in z zapadlostjo razvidno iz izreka (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti 7.053,99 EUR stroškov postopka v roku 15 dni od prejema pisnega odpravka sodbe, po izteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo vlagata pritožbi tožeča in tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP.

3. Tožeča stranka se pritožuje zoper II. točko izreka (zavrnilni del) sodbe sodišča prve stopnje in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku oz. podredno, da sodbo v izpodbijanem delu razveljavi ter jo v tem obsegu vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje, vse pa s stroškovno posledico. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da je bil toženec vse do 6. 6. 2016 zakoniti zastopnik - direktor tožeče stranke, saj je mandat toženca potekel dne 13. 12. 2006 in nikoli ni bil podaljšan s strani družbenikov, tožeča stranka pa je večkrat poudarila, da avtomatskega podaljšanja mandata ni. Meni, da je sodišče napačno uporabilo materialno pravo, v posledici česar je sprejelo napačen zaključek glede upravičenosti toženca za zastopanje tožeče stranke v obdobju po 13. 12. 2006. Zatrjuje, da tožeča stranka z inštitutom A. v B. nikoli ni poslovno sodelovala oziroma z njim sklepala pravnih poslov. Sodišče bi moralo ugotoviti, da tožeča stranka z mnenjem inštituta ne razpolaga in edino mnenje, ki je bilo izdelano, uporablja toženec v postopkih zoper tožečo stranko, zato ni podanega ne dejanskega ne pravnega temelja, da je tožeča stranka plačnik predmetnih storitev. Nasprotuje tudi plačilu računov, ki so bili izdani s strani odvetniške pisarne C. d. o. o. Navedena družba je zastopala toženca v drugih postopkih, v katerih je udeležen kot fizična oseba zoper tožečo stranko in ni z ničemer izkazal, da je bilo njegovo zastopanje ločeno od zatrjevane priprave pravnih mnenj za tožečo stranko. Smiselno enako velja tudi za račune, ki so bili izstavljeni s strani odvetnika D.D.. Meni, da bi sodišče moralo ugotoviti, da odvetnik D.D. ni mogel biti v dobri veri glede upravičenosti toženca za zastopanje tožeče stranke. Toženec je tekom postopka zatrjeval, da so bile vse storitve vezane na pridobitev pravnih mnenj in cenitev za namene tožeče stranke, vendar tožeča stranka tovrstnih pravnih mnenj in cenitev nikoli ni potrebovala, ampak so bili slednji pripravljeni za namen toženca v njegovih sporih zoper tožečo stranko. Toženec je tako naročil pripravo cenitvenega poročila za oceno vrednosti tožeče stranke, ki jo je izdelalo podjetje E. d. o. o., kar je predložil v pravdnem postopku zaradi ničnosti prodaje dela lastnega poslovnega deleža. Navaja, da bi sodišče po pregledu vseh računov moralo ugotoviti, da so vsi potrjeni in likvidirani, poslani v plačilo s strani toženca, kar je slednji s svojim podpisom na vsakem izmed računov potrdil, s tem pa finančni službi tožeče stranke neupravičeno odredil plačilo računov v skupnem znesku 20.905,92 EUR. Za navedeni znesek je neupravičeno obogaten, tožeča stranka pa prikrajšana, zato je njenemu zahtevku v tem delu za ugoditi.

4. Toženec po svojih pooblaščencih vlaga pritožbo zoper I. in III. točko izreka sodbe. Navaja, da je pravna podlaga za izplačilo razlike v plačah individualna pogodba o zaposlitvi, ki je v 4. členu določala višino plače toženca, in sicer kot štirikratnik povprečne plače. Toženec je celotno obdobje od 1. 1. 2002 do 31. 8. 2015 prejemal manjšo plačo, od tiste določene v individualni pogodbi, zato je znesek v višini 91.161,16 EUR predstavlja zgolj poračun plače za celotno navedeno obdobje, znesek 40.904,64 EUR pa predstavlja znesek neto odpravnine po aneksu št. 1 k individualni pogodbi. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da o pravicah in obveznostih poslovodne osebe odloča skupščina kot pristojni organ in da toženec kot direktor tožeče stranke ni imel pristojnosti nastopati v imenu delodajalca (tožeče stranke) proti samemu sebi, posledično pa naj ne bi imel pristojnosti za pripoznavo lastnih terjatev. Navaja, da je celotno sporno obdobje dobival prenizko izplačilo glede na plačo, določeno v individualni pogodbi o zaposlitvi, zaradi česar si je premalo izplačane plače z nakazilom z dne 6. 6. 2016 izplačal v celoti in povsem v skladu z individualno pogodbo, kar je tudi dokazal s priloženimi izračuni, ki jih je potrdila tudi tožeča stranka. Takšno stališče pa je potrdilo tudi Višje sodišče v Mariboru v zadevi opr. št. I Cpg 34/2018, v kateri je tožeča stranka vtoževala izključitev toženca kot družbenika iz družbe F. d. o. o., pri čemer je bil zahtevek tožeče stranke v celoti kot neutemeljen že pravnomočno zavrnjen. Višje sodišče je na podlagi dokazne ocene zaslišanja obeh strank zaključilo, da tožeča stranka ni dokazala neupravičenosti izplačil plač, kar velja tudi za predmetni postopek. Zatrjuje napačen zaključek sodišča prve stopnje v delu, v katerem se je opredeljevalo do pravne narave listin z dne 16. 1. 2006, 17. 2. 2010 in 22. 9. 2015, saj je pri teh listinah šlo zgolj za ugotovitev, kaj tožencu pripada po individualni pogodbi in ne za pravno podlago za izplačilo. Podredno še pojasnjuje, da tudi v primeru, da navedenih pripoznav sploh ne bi bilo in bi bil zahtevek toženca dejansko zastaran, bi še vedno obstajala naturalna obveznost tožeče stranke do toženca na podlagi 4. člena individualne pogodbe. Sklicuje se na 342. člen OZ, da dolžnik, ki izpolni zastarano obveznost, nima pravice terjati nazaj tistega, kar je dal, niti tedaj, če ni vedel, da je obveznost zastarana. Poudarja, da je terjatve direktorja na vseh listinah v imenu tožeče stranke pripoznal direktor, navedene listine pa naj bi bile osnova za izplačilo razlike v plačah. Plača je bila v celoti izplačana na osnovi individualne pogodbe o zaposlitvi in navedene listine tako niso in ne morejo biti temelj za izplačilo, saj bi terjatev toženca do tožeče stranke obstajala tudi brez teh listin. Uspeh je tako odvisen od obstoja dolga tožeče stranke do toženca (to je določene, pa neizplačane plače). V konkretnem primeru dolg obstaja, vendar ne na podlagi pripoznav, temveč na podlagi individualne pogodbe o zaposlitvi in sodišče bi moralo presojati, ali je za izplačilo obstajala obveznost tožeče stranke do tožene stranke na podlagi individualne pogodbe ter v kakšni višini. Iz listin v spisu je razvidno, da se toženec nikoli ni odpovedal izplačilu celotne plače za nazaj, kar je potrdila tudi priča. Zato zaključki sodišča, da toženec ni imel pristojnosti za pripoznavo lastnih terjatev niso relevantni za odločitev, sicer pa pripoznavanje terjatev sodi v vodenje poslov, kar je naloga direktorja. Skupščina ni odrejala niti nakazila plač direktorju, saj to sodi v pristojnost direktorja v okviru sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Ne more biti sporno prizpoznavanje zahtevkov, niti izplačilo plač na podlagi pogodbe o zaposlitvi in v skladu z višino, določeno v pogodbi, ki jo je s tožencem v imenu tožeče stranke sklenil predsednik skupščine odvetnik G.G.. Ravnal je zgolj v okviru pravic, ki so mu že pripadale po veljavni sklenjeni individualni pogodbi. Dodaja, da je bil toženec vse do protipravne odsvojitve lastnega poslovnega deleža tožeče stranke, ki ga je brez njegove vednosti odsvojil domnevni prokurist H.H., večinski družbenik tožeče stranke in je dejansko lahko samostojno odločal o vseh rednih zadevah, saj je imel skupno 57 % glasovalnih pravic. Tako odločitev skupščine ne bi bila nič drugačna kot izhaja iz listin o pripoznavi, tudi v kolikor bi navedeno listino v imenu tožeče stranke npr. podpisal odvetnik G.G. ali kdorkoli drug, po pooblastilu toženca kot večinskega družbenika. Tudi znesek odpravnine mu je bil nakazan upravičeno na podlagi veljavne pravne podlage, to je aneksa št. 1 k individualni pogodbi o zaposlitvi. Dodaja, da je imel skupno 57 % glasovalnih pravic in je imel kot večinski lastnik pravico odločati v vseh zadevah v družbi in odločitev skupščine ne bi bila nič drugačna kot izhaja iz aneksa št. 1. Da je bil predmetni aneks sklenjen z vedenjem in odobritvijo odvetnika G.G., predsednika skupščine tožeče stranke, izhaja iz zaslišanje I.I. in toženca. Z aneksom je G.G. seznanil toženec, napisan pa je bil po njegovem nareku, ob tem pa je še dodal, da toženec tako in tako kot direktor in večinski lastnik lahko vse navedeno izglasuje na skupščini. Zato je napačen zaključek sodišča, da toženec za izplačilo zneska odpravnine ni imel pravne podlage, saj je pravna podlaga obstajala in je bil znesek izplačan v pravilni višini. Priglaša pritožbene stroške.

5. Tožeča stranka je vložila odgovor na pritožbo, v katerem prereka pritožbene navedbe toženca in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo toženca zavrne kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

6. Odgovor na pritožbo tožeče stranke sta vložila tudi pooblaščenca toženca in pritožbenemu sodišču predlagata, da pritožbo tožeče stranke zavrne kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

7. Pritožba tožene stranke je utemeljena, pritožba tožeče stranke ni utemeljena.

8. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, ki jih uveljavljata pritožbi, niti tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

9. Neutemeljen je pritožbeni očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba tožeče stranke. Ta bistvena kršitev je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ni mogoče preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Takih pomanjkljivosti izpodbijana sodba nima, sodišče prve stopnje pa se je ustrezno opredelilo do vseh trditev tožeče stranke in do vseh izvedenih dokazov ter svojo dokazno oceno ustrezno obrazložilo. Ni pa se sodišču treba opredeliti prav do vsake trditve strank oziroma do vsakega izvedenega dokaza, pomembno je, da je iz obrazložitve sodbe mogoče razbrati miselno pot sodišča pri sprejemanju odločitve v izreku. Iz izpodbijane sodbe jasno izhaja, zakaj je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek tožeče stranke v II. točki izreka zavrnilo. Tožeča stranka to kršitev uveljavlja v zvezi s pripravo cenitvenega poročila za oceno vrednosti tožeče stranke, ki jo je izdalo podjetje E. d. o. o. Sodišče prve stopnje se je v 15. točki obrazložitve ustrezno opredelilo do navedene cenitve, ko je pojasnilo, da ni dokazano, da je bila opravljena storitev osebno za toženca. V cenitvi je (B33) izrecno navedeno, da ima naročnik od cenitve lastniškega kapitala v družbi F. d. o. o. na dan 31. 12. 2015 in sicer tožeča stranka, katere lastniška struktura je 38,1584 % lastnega deleža, 35,4699 % delež J.J., 22,3010 % delež H.H. in 4,0707 % delež drugih družbenikov. Zaključilo je, da je ocena naročena in izdelana za potrebe tožeče stranke, saj je ta že v februarju 2015 pozivala družbenike k dokapitalizaciji in prejemala ponudbe za odkup lastnega poslovnega deleža od družbe K. d. o. o. in L. d. o. o. ter M.M., takšno ocenitev pa je potrebovala za lastno poslovanje. Sodišče prve stopnje je tudi pojasnilo, da v fazi sprejemanja ponudb za odkup lastnega deleža, kar je bila za toženca kot direktorja tožeče stranke (kot je sam izpovedal) novost in je potreboval pravne nasvete drugih odvetniških pisarn, saj je odvetnik G.G., s katerim je imela tožeča stranka sklenjeno pogodbo o izvajanju pravne pomoči in po kateri je bil le toženec kontaktna oseba za naročanje storitev v Odvetniški pisarni G.G., sodeloval pri sestavi pogodbe o delitvi lastnih deležev med H.H. in M.M.. Zato je toženec, kot direktor tožeče stranke, v okviru rednega poslovanja, po pravilnem zaključku sodišča prve stopnje, gotovo za potrebe tožeče stranke naročal storitve s področja gospodarskega prava in davčnega svetovanja. Sodišče prve stopnje se je torej do navedenih dejstev obširno in poglobljeno opredelilo, zato so nasprotne pritožbene navedbe tožeče stranke povsem neutemeljene.

10. Tožeča stranka neutemeljeno uveljavlja tudi kršitve iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je podana, če obstaja o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar je navedeno v obrazložitvi sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in samimi temi listinami, zapisniki oziroma spisi. Podana je torej, če gre za napako pri povzemanju vsebine listin ali zapisnikov oziroma, ko sodišče listinam in zapisnikom pripiše drugačno vsebino od tiste, ki jo imajo v resnici (protispisnost). Take protispisnosti v izpodbijani sodbi ni in jo pritožba tudi konkretizirano ne navaja.

11. Iz dejanskih ugotovitev in dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje izhaja:

- da je bil toženec s sklepom družbenikov družbe F. d. o. o. z dne 31. 12. 2001 imenovan za poslovodjo družbe z mandatom od 13. 12. 2001 do 13. 12. 2006;

- da je bila s tožencem dne 1. 1. 2002 sklenjena individualna pogodba o zaposlitvi direktorja za obdobje štirih let oziroma za čas mandata, ki je bil po sklepu skupščine družbenikov z dne 13. 12. 2001 določen za pet let;

- da je v družbeni pogodbi družbe F. d. o. o. v točki 4.7. in 4.8. določeno, da skupščino skliče poslovodja družbe, in sicer kadar je to nujno za interese družbe, ali kadar je potrebno v skladu z zakonom in to družbeno pogodbo;

- da iz notarskega zapisa z dne 21. 2. 2002 (B24) izhaja, da je bila naslednja skupščina izvedena 21. 2. 2002, nato pa vse do 6. 6. 2016 skupščina družbenikov družbe F. d. o. o. ni bila niti sklicana niti izvedena;

- da je toženec funkcijo direktorja dejansko opravljal do skupščine dne 6. 6. 2016, ko je bil imenovan nov zakoniti zastopnik družbe F. d. o. o.;

- da je bil toženec kot zakoniti zastopnik - direktor družbe F. d. o. o., vpisan v sodnem registru do 26. 8. 2016;

- da je družba po odredbi toženca dne 6. 6. 2016 nakazala na transakcijski račun toženca denarna sredstva v skupni višini 136.265,80 EUR;

- da je družba v obdobju od 7. 4. 2016 do 30. 6. 2016 plačala račune Inštituta A. v B. v znesku 1.342,00 EUR, Odvetniški pisarni C. d. o. o. v znesku 4.417,62 EUR, Inštitutu A. v B. znesek 1.586,00 EUR, družbi N. d. o. o. v znesku 414,80 EUR, družbi E. d. o. o. v znesku 4.758,00 EUR, odvetniški pisarni D.D. v znesku 610,00 EUR in v znesku 3.050,00 EUR, skupno tako znesek 20.905,92 EUR.

12. Glede na navedene dejanske ugotovitve je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je toženec, ki je bil v spornem obdobju tudi v sodnem registru vpisan kot zakoniti zastopnik - direktor družbe, to funkcijo dejansko opravljal do 6. 6. 2016, ko je bil na skupščini imenovan novi zakoniti zastopnik. Prokurist H.H. je tožencu dejansko priznaval položaj direktorja in se je še na dan 6. 6. 2016 z njim pogovarjal v smislu, da naj pristane na dopolnitev družbene pogodbe, saj ga bo v tem primeru na skupščini podprl in bo še naprej direktor. Vse do skupščine z dne 6. 6. 2016 pri toženi stranki ni bilo dvoma o tem, kdo je direktor, ta status pa mu ni bil oporekan. V funkciji direktorja tožeče stranke je vodil poslovanje družbe, v redno poslovanje družbe pa sodi tudi naročanje različnih pravnih in davčnih svetovanj. Toženec tako ni potreboval nobenega predhodnega soglasja za naročilo in plačilo storitev.

13. Neutemeljeni so pritožbeni očitki, da so bile storitve, ki so jih izdajatelji računov opravili, opravljene za toženca kot fizično osebo. Glede upravičenosti plačevanja odvetniških stroškov in stroškov za izdelavo mnenj je sodišče prve stopnje zavzelo jasna stališča v točkah 14, 15 in 16 obrazložitve. Gre za pravno svetovanje odvetniških pisarn in izdelavo stališča v zvezi s položajem poslovodje v predmetni družbi, glede na spremenjene razmere v družbi, ko je v tej fazi 2016 prišlo do sporne odtujitve dela lastnega poslovnega deleža družbe F. d. o. o., M.M.. Vsa sporna plačila in zastopanja toženca so bila opravljena v funkciji poslovodje. Vsi postopki, v katerih je toženca kot poslovodjo - direktorja družbe zastopala posamezna odvetniška pisarna, in pridobljeno mnenje inštituta so tako opravljeni zaradi ugotovitve položaja toženca kot poslovodje v družbi ter glede pravilnosti prodaje lastnega poslovnega deleža družbe, torej v interesu družbe, kot je pravilno zaključilo sodišče prve stopnje. Nasprotna pritožbena zatrjevanja tožeče stranke so tako neutemeljena. Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da tožeča stranka, na kateri je dokazno breme, ni dokazala, da so bile naročene in plačane storitve, opravljene osebno za toženca, zato je tožbeni zahtevek v višini 20.905,92 EUR, kolikor znaša seštevek teh računov in zamudne obresti, utemeljeno zavrnilo. Ker v tem delu niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi in niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijani del (II. točka izreka) sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

14. Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku in tožencu naložilo, da je dolžan plačati tožeči stranki znesek 133.065,80 EUR, ker je bil toženec neupravičeno obogaten za ta znesek. Ugotovilo je, da ni obstajala pravna podlaga za izplačilo "neto plače naknaden obračun" v višini 92.161,16 EUR in odpravnine v višini 40.904,64 EUR, ker o pravicah in obveznostih poslovodne osebe ni odločala skupščina kot pristojni organ in toženec kot direktor tožeče stranke ni imel pristojnosti nastopati v imenu delodajalca (tožeče stranke) proti samemu sebi. Posledično naj ne bi imel pristojnosti za pripoznavo lastnih terjatev iz naslova premalo obračunanih in izplačanih plač po individualni pogodbi po zaposlitvi. Načeloma je stališče sodišča prve stopnje pravilno, vendar je glede na okoliščine konkretnega primera odločitev sodišča prve stopnje vsaj preuranjena.

15. Glede na določbo 515. člena ZGD-1 ima družba z omejeno odgovornostjo enega ali več poslovodij (direktorja), ki na lastno odgovornost vodijo posle družbe in jo zastopajo, pri čemer je v družbeni pogodbi lahko določeno, da se poslovodja imenuje za določen čas, ki ne sme biti krajši od dveh let. Ista oseba je lahko za poslovodjo ponovno imenovana. V družbeni pogodbi tožeče stranke (B24) je v točki 4.3. določeno, da poslovodstvo družbe sestavlja en poslovodja, ter da mandat poslovodje traja pet let z možnostjo ponovnega imenovanja. V točki 4.5. družbene pogodbe pa je določeno, da skupščina lahko kadarkoli odpokliče poslovodjo. Glede na navedeno je bil pri tožeči stranki predviden en poslovodja oziroma direktor, ki se imenuje za obdobje petih let, pri čemer je lahko po izteku mandata ponovno imenovan za poslovodjo, skupščina družbenikov pa lahko poslovodjo kadarkoli odpokliče (skladno z določbo tretjega odstavka 515. člena ZGD-1).

16. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da skupščina ni bila sklicana v obdobju od 13. 12. 2006 do 6. 6. 2016. Pritožba se sklicuje na pravnomočno sodbo Višjega sodišča v Mariboru opr. št. I Cpg 34/2018 in opozarja, da je bil toženec večinski družbenik družbe (imel je 57 % delež v družbi) in poslovodja družbe in je kot večinski družbenik o večini zadev lahko odločal sam. Ker skupščina ni bila sklicana od leta 2002 dalje, se zastavlja vprašanje, ali bi bili na skupščini sprejeti sklepi, ki bi vplivali na položaj poslovodje družbe. Kakor med drugim izhaja iz pravnomočne sodbe Višjega sodišča v Mariboru opr. št. I Cpg 34/2018 z dne 26. 4. 2018 v gospodarskem sporu tožeče stranke in H.H., zoper toženo stranko J.J. (očeta in sina) zaradi izključitve družbenika iz družbe, ki jo je sodišča prve stopnje sprejelo v dokazni sklep, izhaja, da glede na dejstvo, da je imel toženec 57 % delež v družbi (neupoštevaje lastne deleže družbe), je bil sklic skupščine v predmetni zadevi zgolj formalen. Toženec kot večinski družbenik je namreč imel pravico odločati o vseh zadevah v družbi (12. točka obrazložitve).

17. Iz dokaznih listin, ki jih je sodišče prve stopnje upoštevalo v sprejetem dokaznem sklepu in na kar utemeljeno opozarja pritožba, izhaja, da naj bi bil toženec večinski družbenik družbe in imel 57 % delež v družbi. Sodišče prve stopnje je v okviru tožbenega zahtevka zavrnitev 20.905,92 EUR, kolikor je znašal seštevek računov, ki jih je tožeča stranka plačala za odvetniške storitve in za ocenitve lastniškega kapitala, ocenilo, da so bile te storitve potrebne in da naj bi na dan 31. 12. 2015 tožeča stranka, katere lastniška struktura je znašala 38,1584 % lastnega deleža, 35,4699 % deleža J.J. - toženca, 22,3010 % deleža H.H. in 4,0707 % deležev drugih družbenikov (B33). V kolikor naj bi imel toženec 57 % glasovalnih pravic in je imel kot večinski lastnik pravico odločati o vseh zadevah v družbi, bi navedeno dejstvo odločilno vplivalo na presojo premalo obračunanih in izplačanih plač po individualni pogodbi o zaposlitvi, kakor tudi na sklenitev aneksa z dne 1. 2. 2005. Družbena pogodba z dne 21. 2. 2002 določa, da pri glasovanju družbenikov vsakih dopolnjenih 14.000,00 SIT (58,42 EUR) osnovnega vložka daje družbeniku en glas. Ker sodišče prve stopnje ni ugotavljalo koliko glasov je imel toženec in ali je glede na število vseh glasov pri F. d. o. o., imel toženec dejansko večino pri tožeči stranki, ki mu je omogočala sprejemanje bistvenih odločitev glede poslovanja, je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Če bo sodišče prve stopnje ugotovilo, da je imel toženec večino vseh glasov pri tožeči stranki, bo moralo preveriti tudi pravilnost izračuna višine izplačane razlike v plači tožencu, upoštevajoč 342. člen Obligacijskega zakonika. Tožeča stranka je namreč višini njegove razlike v plači nasprotovala, toženec pa je v pripravljalni vlogi z dne 27. 12. 2016 v zvezi z izračunom plače po 4. členu individualne pogodbe o zaposlitvi predlagal izvedenec ekonomske stroke, ki naj bi pregledal dejanska izplačila ter izračunal dejansko obveznost tožeče stranke napram tožencu glede njegovega dohodka.

18. Pritožbeno sodišče je zato na podlagi 354. člena ZPP razveljavilo I. točko izreka in posledično odločitev o stroških postopka (III. točko izreka) ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj je bilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev nepopolno ugotovljeno. Pri vrnitvi zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje je upoštevalo, da bo potrebno ugotoviti relevantna dejstva glede večinskih glasovalnih pravic pri tožeči stranki do februarja 2016 in po potrebi z izvedencem ekonomske stroke ugotoviti, kakšna razlika v plači je tožencu pripadala v skladu z izračunom plače določene v 4. členu pogodbe o zaposlitvi, česar sodišče prve stopnje v dosedanjem postopku še ni storilo. Če bi navedene okoliščine oziroma pravno relevantna dejstva prvič obravnavalo le sodišče druge stopnje, bi bila strankam v postopku odvzeta možnost vložitve pravnega sredstva zoper dejansko stanje, ugotovljeno pred sodiščem prve stopnje. Glede na navedeno pritožbeno sodišče ocenjuje, da ne gre za nesorazmeren oziroma hujši poseg v strankine pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja. V predmetni zadevi je namreč potrebno upoštevati, da se v dosedanjem postopku vsebinsko višina razlike v plači ni obravnavala, kar posledično pomeni ugotavljanje dejstev, ki še niso bila predmet obravnave.

19. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi četrtega odstavka 165. člena ZPP.

Zoper sklep je dovoljena pritožba iz razlogov, določenih v drugem odstavku 357.a člena ZPP. Sklep se sme izpodbijati samo iz razloga, da je sodišče druge stopnje razveljavilo odločbo sodišča prve stopnje in zadevo vrnilo v novo sojenje, čeprav bi kršitve postopka glede na njeno naravo lahko samo odpravilo (prvi in drugi odstavek 347. člena ZPP) ali bi glede na naravo stvari in okoliščine primera lahko samo dopolnilo postopek oziroma odpravilo pomanjkljivosti (prvi odstavek 355. člena ZPP) ali če bi moralo samo opraviti novo sojenje (drugi odstavek 354. člena in drugi odstavek 355. člena ZPP).

Pritožba se lahko vloži v 15 dneh od vročitve prepisa sklepa pri sodišču prve stopnje v zadostnem številu izvodov za sodišče in nasprotno stranko, o njej bo odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije. Če se pošlje pritožba po pošti priporočeno ali brzojavno, se šteje dan oddaje na pošto za dan izročitve sodišču, na katero je naslovljena. Pritožba mora obsegati navedbo sklepa, zoper katerega se vlaga, izjavo, da se sklep izpodbija v celoti ali v določenem delu, pritožbene razloge in podpis pritožnika. Če pritožba ni razumljiva in ne vsebuje vsega, kar je treba, da bi se lahko obravnavala, jo sodišče zavrže, ne da bi pozivalo vložnika, naj jo popravi ali dopolni. Ob vložitvi pritožbe mora biti plačana sodna taksa, če je predpisana. Če ta ni plačana niti v roku, ki ga določi sodišče v nalogu za njeno plačilo in tudi niso izpolnjeni pogoji za njeno oprostitev, odlog ali obročno plačilo, se šteje, da je pritožba umaknjena. Če pritožbo vloži pooblaščenec, je ta lahko samo odvetnik ali druga oseba, ki je opravila pravniški državni izpit.

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 515, 515/3.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 342.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.