VDSS Sodba Pdp 1049/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Marko Hafner (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Sonja Pucko Furman

upokojitev - diskriminacija - interventni ukrepi - prenehanje delovnega razmerja - izpolnitev pogojev za priznanje pravice do starostne pokojnine

V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje odločalo o zakonitosti prenehanja delovnega razmerja tožnice na podlagi tretjega odstavka 9. člena Zakon o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (ZUPPJS17). Pravilno je materialnopravno stališče, da se je ta zakon glede določenih pravic javnih uslužbencev zaradi stabilizacije javnih financ uporabljal tudi v letu 2018, ne glede na njegov naziv.

Določba 9. člena ZUPPJS17 je pomenila nov način prenehanja zaposlitve javnega uslužbenca v smislu določbe 7. alineje 77. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1). Ob izpolnitvi pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine v letu 2017 je javnemu uslužbencu prenehala veljavnost pogodbe o zaposlitvi že na podlagi ZUPPJS17.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti sklepov tožene stranke in Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja ter njuno odpravo, za ugotovitev, da ima tožnica s toženo stranko sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas ter da ji delovno razmerje pri njej ni prenehalo 11. 5. 2018, ampak še traja, reintegracijo in reparacijo (I. točka izreka). Odločilo je še, da tožnica sama krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo vlaga pritožbo tožnica zaradi vseh pritožbenih razlogov. Zatrjuje, da se sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni opredelilo do nosilnih navedb v tožbi in prvi pripravljalni vlogi ter se sklicuje na 214. člen ZUP. Sklicuje se na časopisne objave in mnenje profesorja ustavnega prava, do katerih se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Ponavlja, da je bila manj ugodno obravnavana v primerjavi s sodelavci, ki so ali bodo izpolnili pogoje za upokojitev od 1. 1. 2018 dalje, zaradi česar je izdani sklep o prenehanju pogodbe o zaposlitvi diskriminatoren. Zatrjuje kršitev ZUP in ZPIZ-2 ter 14., 49. in 50. člena Ustave RS. Zatrjuje, da je 9. člen ZUPPJS17, na podlagi katerega je bil izdan izpodbijani sklep, v neskladju z določbami 37. in 39.a členom ZPIZ-2, ker ne omogoča njihovega izvajanja. Trdi, da je izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena, tako da se je ne da preizkusiti. Predlaga njeno razveljavitev ter ugoditev zahtevku, tudi glede povračila pritožbenih stroškov postopka. V nadaljevanju navaja, da je sodišče prve stopnje povzemalo samo navedbe tožene stranke. Ponavlja, da 9. člena ZUPPJS17 v letu 2018 delodajalec ne bi smel uporabiti, saj je ta predpis odmrl oziroma izgubil materialno življenjsko podlago, saj nima več namena, zaradi katerega je bil sprejet in se ga ne bi smelo več uporabljati. Meni, da se postopek za uveljavljanje pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja v letu 2018 lahko začne le na zahtevo zavarovanca. Sklicuje se na odločbo Ustavnega sodišča U-I-298/96 z dne 11. 11. 1999 ter zatrjuje, da se ugodnostim iz pokojninskega zakona delavec lahko prostovoljno odpove. Opozarja na nepravilnost v obrazložitvi izpodbijane sodbe, ki se nanaša na datum izpolnitve pogojev za upokojitev ter izdajo izpodbijanih sklepov. Z navajanjem delov svojih vlog komentira dele obrazložitve izpodbijane sodbe. Opozarja na naziv zakona: Zakon o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (ZUPPJS17), kar pomeni, da je zakon začasnega značaja in velja za leto 2017. Trdi, da se je s svojim delodajalcem ustno dogovorila, da se ne bo upokojila 28. 3. 2017 in je izrazila željo, da želi nadaljevati z delom zaradi bonusov po ZPIZ-2. Glede dialoga sodišča s stranko se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča RS št. Up‑609/2005 in Up‑732/2006 ter na sklep Vrhovnega sodišča RS II Ips 176/2017. Navaja, da je temeljni cilj diskriminatornega ravnanja delodajalca zmanjšanje obsega mase za plače v javnem sektorju, vendar po stališču SEU varčevanje samo po sebi ne more biti ustavno dopusten cilj za poseg v pravico do neenakega obravnavanja oziroma legitimen cilj v smislu prvega odstavka 6. člena Direktive 2000/78/ES. Meni, da so mogoči tudi blažji ukrepi. Opozarja na premoženjski in nepremoženjski vidik prisilne upokojitve. Priglaša stroške pritožbe.

4. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

5. Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo. Pritožnica meni, da se sodišče prve stopnje ni ustrezno opredelilo do njenih trditev in sklicevanja na listine v zvezi z uporabo materialnega prava. Sodišču se namreč ni treba opredeliti do sleherne strankine navedbe. Iz izpodbijane sodbe pa je jasno razvidno, kakšno je pravno stališče sodišča. Ker je ta pogoj izpolnjen, je razviden tudi odgovor sodišča prve stopnje na pravno stališče, ki ga je zagovarjala tožnica. Sodišče prve stopnje tožnici s tem, da je sledilo pravnemu stališču tožene stranke, ni onemogočilo možnosti obravnavanja pred sodiščem. Tožnici z izpodbijano sodbo ni bila kršena ustavna pravica do enakosti pred zakonom niti ustavna pravica do poštenega sojenja. Sklicevanje na odločbo Ustavnega sodišča št. Up-609/05 in Up-732/06 z dne 7. 6. 2007 in sklep Vrhovnega sodišča opr. št. II Ips 176/2017 ni utemeljeno. Glede na to, da je izpodbijana sodba ustrezno obrazložena, saj je sodišče prve stopnje navedlo svoje materialnopravno stališče in ga ustrezno obrazložilo ter odgovorilo na tožničine nosilne pravne argumente, ni mogoče slediti tožničini trditvi, da ne ve, ali se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo ali pa jih je prezrlo. Ni nepomembno, da je v predmetni zadevi med strankama sporno predvsem pravno vprašanje.

6. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje odločalo o zakonitosti prenehanja delovnega razmerja tožnice na podlagi tretjega odstavka 9. člena Zakon o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (Ur. l. RS, št. 88/2016 - ZUPPJS17). Pravilno je materialnopravno stališče, da se je ta zakon glede določenih pravic javnih uslužbencev zaradi stabilizacije javnih financ uporabljal tudi v letu 2018, ne glede na njegov naziv. Bistvena je vsebina njegovih določb, ki pa se lahko nanašajo tudi na ukrepe v letu 2018 (tako denimo glede napredovanja, izplačevanja jubilejnih nagrad ipd.), ki so jasno opredeljeni v tem zakonu. V prvem odstavku 9. člena ZUPPJS17 je zapisano, da javnemu uslužbencu (moški in ženska), ki bi v obdobju od 1. januarja 2017 do 31. decembra 2017 izpolnil pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine za moške na podlagi četrtega, v prehodnem obdobju pa na podlagi petega odstavka 27. člena, v povezavi s prvim in drugim odstavkom 398. člena ZPIZ-2, pogodba o zaposlitvi preneha veljati najkasneje v enem letu po izpolnitvi teh pogojev. V tretjem odstavku istega člena pa je določeno, da javnemu uslužbencu, ki se ne upokoji najkasneje s prvim dnem po izteku enega leta po izpolnitvi pogojev iz prvega odstavka tega člena, pogodba o zaposlitvi preneha veljati na podlagi dokončnega sklepa, ki ga izda predstojnik oziroma oseba, ki izvršuje pravice in obveznosti delodajalca, s prvim dnem po izteku enega leta po izpolnitvi pogojev iz prejšnjega odstavka. Sklep iz prejšnjega stavka mora predstojnik oziroma oseba, ki izvršuje pravice in obveznosti delodajalca izdati v roku osmih dni pred datumom prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Javni uslužbenec ima pravico do odpravnine v višini dveh povprečnih mesečnih plač zaposlenega v Republiki Sloveniji za pretekle tri mesece oziroma dveh zadnjih mesečnih plač zaposlenega, če je to zanj ugodneje.

7. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je predmetna določba ZUPPJS17 v letu 2018 še veljavna ter da je tožnici na tej podlagi zakonito prenehalo delovno razmerje. V obrazložitvi je sicer zmotno navedlo, da je tožnica izpolnila pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine že 13. 1. 2017 (dejansko jih je izpolnila 27. 3. 2017), prav tako je zmotno zapisalo, da je tožena stranka izdala izpodbijani sklep 5. 1. 2018 (dejansko ga je 19. 3. 2018), vendar to na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje ne vpliva. Tožnica je izpolnila pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine v obdobju od 1. 1. 2017 do 31. 12. 2017, zato ji je po enem letu tožena stranka pravilno izdala izpodbijani sklep o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi z dnem dokončnosti tega sklepa, Komisija za pritožbe iz delovnega razmerja pri Vladi RS pa je 25. 4. 2018 pravilno zavrnila njeno pritožbo zoper navedeni sklep kot neutemeljeno. Pritožbeno sodišče je že v zadevi opr. št. Pdp 144/2018 z dne 22. 2. 2018 zavrnilo stališče o prenehanju veljavnosti ZUPPJS17 v letu 2018 z obrazložitvijo, da je v svojih določbah urejal problematiko, ki se je nanašala na leto 2017 (npr. regres za letni dopust, prenehanje pogodbe o zaposlitvi zaradi izpolnitve pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine, omejitev števila dni letnega dopusta, …), in problematiko, ki se je nanašala na leti 2017 in 2018 (redna delovna uspešnost in delovna uspešnost iz naslova povečanega obsega dela, napredovanje, nadomestilo plače za čas odsotnosti z dela zaradi bolezni ali poškodbe, ki ni povezana z delom, jubilejne nagrade, …). V citirani zadevi je bilo dejansko stanje v bistvenem enako: tožnik je namreč izpolnil pogoje za upokojitev v letu 2017, tožena stranka pa mu je na podlagi tretjega odstavka 9. člena ZUPPJS17 utemeljeno podala izpodbijani sklep. Čeprav je bil ta izdan v letu 2018, to ne pomeni, da se ni nanašal na leto 2017 oziroma da je bil izdan v nasprotju z 9. členom ZUPPJS17. Določba 9. člena ZUPPJS17 je pomenila nov način prenehanja zaposlitve javnega uslužbenca v smislu določbe 7. alineje 77. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, 21/2013 in nasl. - ZDR-1). Ob izpolnitvi pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine v letu 2017 je javnemu uslužbencu prenehala veljavnost pogodbe o zaposlitvi že na podlagi ZUPPJS17 (podobno stališče je v primerljivi zadevi zavzelo tudi Vrhovno sodišče RS v svoji odločbi opr. št. VIII Ips 221/2015 z dne 27. 10. 2015 v zvezi s prenehanjem veljavnosti pogodbe po določbi 246. člena Zakona o uravnoteženju javnih financ; Ur. l. RS, št. 40/2012 in nasl. - ZUJF).

8. Neutemeljene so tožničine trditve, da je bila z uporabo te določbe diskriminirana v razmerju do javnih uslužbencev, ki bodo pogoje za upokojitev izpolnili po 1. 1. 2018, zaradi česar zatrjuje kršitev iz 14., 49. in 50. člena Ustave RS. Pogoj za uveljavljanje kršitve pravice do enakosti pred zakonom je, da gre za enake položaje, saj se le enaki položaji obravnavajo enako, za različne položaje pa velja, da so lahko različno zakonodajno urejeni. Tožnica ne zatrjuje, da glede uporabe navedene določbe ZUPPJS17 ne bi bila v enakem položaju kot drugi javni uslužbenci, ki so izpolnili pogoje za upokojitev leta 2017, ne more pa s sklicevanjem na ustavno pravico do enakosti pred zakonom doseči enake obravnave kot osebe, ki so v drugačnem položaju (pogoje za upokojitev izpolnijo v drugih letih, ne v letu 2017). Poleg tega je Ustavno sodišče RS že presojalo ustavnost v bistvenem podobne določbe v zvezi z upokojevanjem po izpolnitvi pogojev za starostno upokojitev iz 188. člena ZUJF. Z odločbo št. U-I-146/2012 z dne 14. 11. 2013 je ugotovilo, da je 188. člen ZUJF v neskladju z ustavo le, kolikor se nanaša na javne uslužbenke kot ženske zavarovanke, ki še niso izpolnile enakih pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine, kot veljajo za moške zavarovance (tožnica je izpolnila pogoj 40 let pokojninske dobe brez dokupa, torej enako kot moški zavarovanci, poleg tega diskriminacije na podlagi spola niti ni zatrjevala), medtem ko pa v preostalem neskladnosti citirane določbe z ustavo ni ugotovilo. V omenjeni odločbi je ustavno sodišče zavzelo jasno stališče, da diskriminacija na podlagi starosti (ki je tožnica ne pred sodiščem prve stopnje ne v pritožbi niti ne zatrjuje izrecno) ni neupravičena, če zasleduje ustavno dopusten cilj. Po odločbi ustavnega sodišča je ustavno dopusten cilj za prenehanje pogodb o zaposlitvi javnih uslužbencev, ki izpolnjujejo pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine, tudi preprečitev sporov o tem, če je zaposleni sposoben opravljati delo po določeni starosti. Pri presoji nujnosti izpodbijanega ukrepa pa je treba po oceni ustavnega sodišča upoštevati tudi, da je cilj izpodbijane ureditve zaposlovalna politika, katere namen je trajno zmanjšati sredstva za plače v javnem sektorju in obenem dolgoročno vzpostaviti ustrezno starostno strukturo zaposlenih. Prav tako je ustavno sodišče v omenjeni odločbi presodilo, da taka ureditev ni v neskladju niti s prepovedjo diskriminacije na podlagi starosti kot osebne okoliščine. Ob upoštevanju navedenega in v bistvenem podobnih ciljev 9. člena ZUPPJS17 in 188. člena ZUJF so zato neutemeljene tožničine pritožbene navedbe o protiustavnosti določbe 9. člena ZUPPJS17.

9. Tožnica se v pritožbi neutemeljeno sklicuje na kršitve ZUP, ki naj bi jih storilo sodišče prve stopnje, saj delovna sodišča na podlagi določbe Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) kot procesni zakon uporabljajo ZPP, in ne ZUP. Prav tako so neutemeljene njene trditve o tem, da so ji zaradi izpodbijane odločitve kratene pravice po ZPIZ-2. Iz navedene odločbe ustavnega sodišča med drugim tudi izhaja, da prenehanje pogodbe o zaposlitvi na podlagi 188. člena ZUJF (oziroma v predmetni zadevi 9. člena ZUPPJS17) ne pomeni avtomatičnega učinka, da zadevne osebe prisili v dokončen umik s trga dela. To zaposlenemu, ki to želi, na primer iz finančnih razlogov, ne preprečuje nadaljevanja poklicne dejavnosti po dopolnitvi upokojitvene starosti. Prav tako so neutemeljene tožničine trditve o kršitvi prava EU, konkretno prvega odstavka 6. člena Direktive 2000/78/ES, o čemer je tudi sprejelo stališče ustavno sodišče v citirani odločbi U‑I-146/2012 z dne 14. 11. 2013. Cilj ureditve po 9. členu ZUPPSJ17 je podobno kot je bil cilj 188. člena ZUJF ne le zmanjšanje obsega mase za plače v javnem sektorju, temveč tudi vzpostavitev ugodne starostne strukture javnih uslužbencev (medgeneracijsko ravnovesje) ter preprečevanje morebitnih sporov o sposobnosti javnega uslužbenca za opravljanje dela po neki starosti. Glede na to, da tožnica ne zatrjuje razlogov, da ureditev, na podlagi katere ji je prenehalo delovno razmerje, ne bi bila nujna in v ožjem smislu sorazmerna z navedenimi cilji, se pritožbeno sodišče v zvezi s tem sklicuje na citirano odločbo ustavnega sodišča, saj razlogi v njej ustrezajo tudi ureditvi v sporni določbi ZUPPJS17.

10. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

11. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

12. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZUPPJS17 Zakon o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (2016) - člen 9, 9/1, 9/3.

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (2012) - ZPIZ-2  - člen 27, 27/5, 398, 398/1, 398/2.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 77.

Zakon za uravnoteženje javnih financ (2012) - ZUJF  - člen 188.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.