VDSS Sodba Pdp 23/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-06-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

plačilo razlike plače - plačilo za dejansko opravljeno delo

Ker je skladno z določbo 44. člena ZDR-1 delodajalec dolžan delavcu zagotoviti ustrezno plačilo za delo, je tudi tožnica za obdobje, ko je dejansko opravljala dela in naloge logopeda II upravičena do plačila za delo, ki ga je opravljala.

I. Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica sama krije svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici v roku 8 dni plačati razliko v plačah za obdobje od 1. 1. 2016 do vključno 30. 9. 2016 v skupnem znesku 1.658,87 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 11. 2016 dalje do plačila (točka I izreka). Zavrnilo je zahtevek tožnice v preostalem delu - na plačilo razlik v plačah za obdobje od 21. 12. 2011 do vključno 31. 12. 2015 v skupnem znesku 7.950,03 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 11. 2016 dalje do plačila (točka II izreka). Toženi stranki je naložilo, da v roku 8 dni tožnici povrne stroške postopka v znesku 172,99 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila (točka III izreka).

2. Zoper sodbo (pravilno: zoper točko II izreka, saj za izpodbijanje točke I izreka nima pravnega interesa) se pravočasno iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP pritožuje tožnica in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe razveljavi in o zadevi samo odloči oziroma zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, pri čemer so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka.

Navaja, da se je sodišče prve stopnje v svoji odločitvi postavilo na stališče, ki mu je bilo posredno sugerirano s strani tožnici nadrejenih oseb, s tem pa je dobesedno na laž postavilo tožnico in z njene strani predlagani priči A.A. ter logopedinjo B.B., pa tudi dopis Sindikata, ki je opozarjal na diskriminatoren odnos do tožnice že v letu 2013. Obe predlagani priči sta delali skupaj s tožnico, zato sta vedeli, kakšno je njeno delo. Tožena stranka ni imela ločenih ambulant, ločenih oddelkov za lažje in težje primere in tudi ne ocenjevanja lažjih ali težjih primerov. Logoped je tako v ambulanti obdeloval vse primere, ko pa je delal na oddelku pa tudi vse primere, ne glede na to ali so bili lažji ali težji. Tako je tožnica delala z vsemi pacienti, ki jih je tudi diagnosticirala sama in sicer že od leta 1977, ko se je zaposlila pri toženi stranki. Iz opisa del in nalog ne izhaja, da bi se delo logopeda II in logopeda III razlikovalo glede na obravnavo težjih ali lažjih primerov. Je pa za logopeda II kot dodatno znanje naveden strokovni izpit, ki ga pri logopedu III ni, tožnica pa strokovni izpit ima že od leta 1978. Nadalje poudarja, da se z vidika sistemizacije ločujejo trije logopedi, ki pa se medsebojno nadomeščajo in izmenjujejo. Sodišče prve stopnje je le za priči, ki ju je izbralo za ključni, zapisalo, da sta izjemno prepričljivi, vendar pa nista znali pojasniti od kod takšna razlaga (lažji in težji primeri), prav tako pa tudi ni prepričljiva razlaga, da je imela tožnica 30 let izkušenj, a manj znanja. Nesmiselno je tudi zatrjevanje, da se je tožnici razporejalo lažje primere, saj je bila vključena v delovni proces skupaj z ostalimi logopedi II po urniku, ki ni ločeval logopeda II in III. Pritožba še navaja, da je žal prišlo do spremembe stopnje študija z višje na visoko stopnjo. Tožnica je ves čas zaman vlagala prošnje za prevedbo na delovno mesto, ki ga je dejansko opravljala. Tožnica je delovno mesto logoped II opravljala že takrat, ko je bil študij še višješolski, ker logopedov z visoko izobrazbo ni bilo. Izgovori toženke, da tožnica ni zmogla težjih primerov in so ji bili dani le lažji primeri, so pavšalni in z ničemer dokazani in žaljivi. Tožnica je upravičena do razlike v plači za vsa leta, ko njen zahtevek še ni zastaran. Ne gre pa zanemariti tudi dejstva, da v drugih tovrstnih javnih ustanovah njene šolske kolegice nimajo problemov z uvrščanje v logopeda II.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da jo pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrne in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v tej določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je ugotovilo popolno in pravilno, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja:

- da tožnica vtožuje razliko v plači po dejansko opravljenem delu, ker je v spornem obdobju dejansko opravljala delo logoped II, čeprav je bila zaposlena na delovnem mestu logoped III;

- da tožnica v obdobju od 21. 12. 2011 do vključno 31. 12. 2015 ni opravljala dela logopeda II, je pa to delo opravljala v letu 2016, zato ji je za obdobje od 1. 1. 2016 do vključno 30. 9. 2016 dosodilo razliko v plači med plačo, ki jo je prejemala kot logoped III in plačo logopeda II, katerega delo je dejansko opravljala, za preostalo obdobje pa je tožbeni zahtevek zavrnilo.

7. Pritožbeno sodišče se z razlogi, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje sprejelo odločitev, v celoti strinja. Ker je skladno z določbo 44. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013) delodajalec dolžan delavcu zagotoviti ustrezno plačilo za delo, je tudi tožnica za obdobje, ko je dejansko opravljala dela in naloge logopeda II upravičena do plačila za delo, ki ga je opravljala.

8. Sodišče prve stopnje je v zvezi z delom, ki ga je pri toženi stranki opravljala tožnica, izvedlo obširen dokazni postopek. V točki 10 obrazložitve se je podrobno opredelilo o izpovedih posameznih prič in tudi zapisalo, zakaj izpovedima prič C.C., ki je bila vodja logopedije pri toženi stranki, in dr. D.D., predstojnika Oddelka E. pri toženi stranki, verjame, in zakaj ne verjame izpovedima prič B.B., specialne pedagoginje, in zdravnice A.A..

9. Iz izpovedi dr. D.D. in C.C. v nasprotju z izpovedjo priče B.B. izhaja, da so bili tako logopedi III kot tudi logopedi II pri delu samostojni, da pa so bile razlike v delu le glede težavnosti primerov (posameznih pacientov). Ker je C.C. logopedom razporejala le lažje primere, ki so jih k njim pošiljali pediatri, tožničina izpoved, da so si logopedi sami razdelili paciente s seznama (pripravila ga je vodja logopedije), dejansko ne pomeni, da je tožnica dobivala težavnejše primere. Težji pacienti so k njim prišli preko razvojne nevrološke ambulante, te pa so med logopede razporejali zdravniki in sicer dr. D.D. in dr. F.F..

10. Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da priča dr. A.A. ni poznala ambulantnega dela logopedov v vtoževanem obdobju, saj je, kot je izpovedala, šele zadnji dve leti (2017 in 2018) delala z ambulantnimi pacienti, zato dela v vtoževanem obdobju ni mogla primerjati. Po njeni izpovedi tudi ni poznala razlik med delom logopedov II in logopedov III, dela logopedov ni razporejala, s tožnico pa je do leta 2013 delala enkrat tedensko, v obdobju od 2013 do 2015 pa dvakrat tedensko.

11. Tako so povsem neutemeljene pritožbene navedbe, da se je sodišče prve stopnje pri odločitvi postavilo na stališče, sugerirano s strani tožnici nadrejenih oseb. Pravilen zaključka sprejelo na podlagi izvedenega dokaznega postopka. Sodišče prve stopnje prič dr. D.D. in C.C. ni izbralo za ključni priči, ampak je na podlagi dokazne ocene prepričljivo ugotovilo, katere izpovedi so ga prepričale in zakaj. Prav tako ni mogoče upoštevati pritožbenih navedb o delovnih izkušnjah tožnice, saj glede na tožbeni zahtevek niso pomembne delovne izkušnje, ampak delo, ki ga je tožnica dejansko opravljala in tudi ne navedb, da je tožnica delo opravljala po enakem urniku kot logopedi II. Bistveno je, da se je logoped II pri delu več ukvarjal z diagnostiko in pokriva širši spekter patologije kot logoped III, torej so se logopedi II ukvarjali s težavnejšimi pacienti.

12. Pritožbenih navedb, da v drugih tovrstnih ustanovah tožničine šolske kolegice nimajo problemov z razporeditvijo na delovno mesto logoped II, pritožbeno sodišče skladno z določbo 337. člena ZPP ni upoštevalo, ker gre za pritožbeno novoto, razlogov, da tega dejstva ni mogla navajati že v postopku pred sodiščem prve stopnje pa ni navedla (286. člen ZPP).

13. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija, niso podani, in tudi ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Presojalo je le tiste pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP).

14. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 1. odstavku 165. in 154. člena ZPP. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške. Tožena stranka stroškov odgovora na pritožbo ni priglasila.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 44.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.