VDSS Sodba Pdp 1051/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - policist - zloraba uradnega položaja ali uradnih pravic - elementi kaznivega dejanja - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - rok za podajo odpovedi

Sodišče je ugotovilo, da je tožnik nedopustno opravljal dvojno vlogo in sicer vlogo prekrškovnega organa, po drugi strani pa vlogo zagovornika. V prekrškovnem postopku je namen uradnega dejanja ugotoviti odgovornost za prekršek in glede na naravo kršitve oceniti ali so podani pogoji za izrek sankcije, ne pa pomoč kršiteljem v smislu zagovorništva. Na podlagi navedenih ugotovitev je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik ravnal v nasprotju s 33., 34. in 37. členom ZDR-1, po katerih mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu v okviru vrste dela, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi, upoštevaje organizacijo dela in poslovanja pri delodajalcu, da je dolžan upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja ter se vzdržati ravnanj, ki glede na naravo dela, ki ga opravlja pri delodajalcu, materialno in moralno škodujejo ali so lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca. Prav tako je ravnal v nasprotju z določbo 14. člena pogodbe o zaposlitvi, ki določa, da je dolžan se vzdržati vseh ravnanj, ki škodujejo delodajalcu. Ravnal je tudi v nasprotju s pravili stroke Kodeksom ravnanja javnih uslužbencev, Kodeksom etike javnih uslužbencev v državnih organih in organih lokalne skupnosti, Kodeksom policijske etike in pravili policije, česar ni upošteval. Pravilno je tudi stališče, da je s svojim ravnanjem izpolnil znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem in tretjem odstavku 257. člena KZ-1. V obeh postopkih je deloval kot prekrškovni organ, hkrati pa tudi svetoval A.A. ter njegovo izjavo celo sestavil, ter s tem izrabil svoj uradni položaj, da je družbi B. d. o. o. in A.A. pridobil protipravno premoženjsko korist, oziroma povzročil škodo Republiki Sloveniji oziroma državnemu proračunu.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da se sprememba tožbe dopusti (I. točka izreka) in da se predlog tožene stranke za prekinitev postopka zavrne (II. točka izreka). Nadalje je razsodilo, da se zavrne tožbeni zahtevek, (1) da se sklep Generalnega direktorja Policije št. ... z dne 5. 9. 2017 in sklep Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja št. ... z dne 11. 10. 2017 kot nezakonita razveljavita, (2) za ugotovitev, da tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in še traja z vsemi pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz delovnega razmerja, (3) da je tožena stranka dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo, in sicer na delovno mesto policijski inšpektor – specialist – pomočnik komandirja, oziroma na drugo ustrezno delovno mesto, ki ustreza stopnji in vrsti njegove izobrazbe, znanjem in zmožnostim, in sicer za nedoločen delovni čas s polnim delovnim časom ter krajem opravljanja dela, ki od kraja bivanja tožeče stranke ni oddaljen več kot tri ure vožnje v obe smeri z javnim prevoznim sredstvom ali organiziranim prevozom delodajalca, da mora tožeči stranki od dne prenehanja delovnega razmerja 10. 11. 2017 do 9. 12. 2017 obračunati nadomestilo bruto plače v višini 1.173,69 EUR, od 10. 12. 2017 do 5. 4. 2018 obračunati nadomestilo bruto plače v višini 1.978,65 EUR mesečno, od 6. 4. 2018 do 13. 9. 2018 obračunati nadomestilo bruto plače v višini 1.820,50 EUR mesečno in od 14. 9. 2018 do ponovnega pričetka dela obračunati nadomestilo bruto plače v višini 1.978,65 EUR mesečno, obračunati regres za letni dopust, vse navedeno v višini, kot če bi delal na delovnem mestu policijski inšpektor – specialist – pomočnik komandirja, od posameznih zneskov bruto nadomestila plač in regresa odvesti vse davke in prispevke v skladu z veljavno zakonodajo ter tožeči stranki izplačati neto nadomestila plače in regres, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od vsakega 11. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila, tožečo stranko prijaviti v matično evidenco zavarovancev pri Zavodu za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije, tako da ji bo priznana delovna doba od dejanskega prenehanja pogodbe o zaposlitvi do dne ponovne vzpostavitve delovnega razmerja pri toženi stranki, ter da je (4) tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 8 dni od prejema sodbe sodišča prve stopnje povrniti nastale pravdne stroške, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev do prenehanja obveznosti (III. točka izreka).

2. Zoper sodbo (III. točko izreka sodne odločbe) se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da jo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Navaja, da niso podane kršitve iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, in sicer, da je v času zaposlitve pri toženi stranki deloval v dvojni vlogi, kot prekrškovni organ (zoper A.A. in podjetje B. d. o. o.) in hkrati kot svetovalec A.A., kateremu je svetoval, kako naj se izreče o prekršku, zanj sestavil izjavo o prekršku, ter nato A.A. (v istem postopku o prekršku) izrekel opomin, ki ni bila primerna sankcija. S tem naj bi ravnal v nasprotju z določbami 33., 34., 37. člena ZDR-1 in pogodbe o zaposlitvi, kršitev pa naj bi imela tudi vse znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem in tretjem odstavku 257. člena KZ-1. Sodišče prve stopnje je kršitve ugotovilo na podlagi elektronskega sporočila tožnika z dne 28. 1. 2014, v povezavi z odločbama št. ... in ... z dne 13. 2. 2014 in 5. 5. 2014. Presoja sodišča, da je deloval v dvojni vlogi, kot zastopnik kršitelja in prekrškovni organ, je napačna, sodišče prve stopnje pa v zvezi z elektronsko pošto z dne 28. 1. 2014 ni jasno in nedvoumno navedlo, kaj se tožniku sploh očita. Iz sodbe namreč ne izhaja, ali sodišče šteje, da si je tožnik celotno vsebino pisanja (izjave) z dne 28. 1. 2014 preprosto izmislil za družbo B., d. o. o., ali pa tožniku v zvezi s tem očita kaj drugega. Razlogi sodbe so nekonkretizirani in nejasni, kar onemogoča njen preizkus. Zato je podana absolutna bistvena kršitev določb postopka. Ni šlo za izjavo tožnika, ki bi si jo tožnik izmislil ter poslal družbi B., d. o. o. kot zagovor, da bi se družba lahko izognila prekršku, temveč gre za izjavo zakonitega zastopnika družbe B., d. o. o. A.A., ki jo je tožnik sprejel v ustni obliki in jo z enako vsebino zapisal. Tožnik je upošteval 14. člen ZUP (načelo ekonomičnosti postopka) ter je na podlagi 65. člena ZUP izjavo o dejstvih in okoliščinah prekrška sprejel ustno po telefonu, jo nato zapisal, pretvoril v elektronsko obliko in jo po službeni pošti poslal direktorju družbe B. d. o. o. v dopolnitev z manjkajočimi podatki in v podpis. Sodišče ne navede nobenega določila ZUP, ZP-1, ZDR-1 ali drugega zakona ali pogodbe, ki bi ga tožnik s tem pisanjem prekršil. Sklicevanje na povsem splošna določila ZDR-1 o dolžnosti vestnega opravljanja dela ne zadošča. Pretvorba in oblikovanje ustne izjave v pisno obliko ni zagovorništvo ali svetovanje. Sodišče tožniku očita, da je v odločbah št. ... in ... z dne 13. 2. 2014 in 5. 5. 2014 ni ugotovil posebnih olajševalnih okoliščin, ko je kršitelju izrekel opomin, temveč je take okoliščine predpostavljal, kar pa je v nasprotju z zakonom. Opomina, ki sta bila izrečena z navedenima odločbama, sta bila izrečena po zakonitem postopku in skladno z materialno podlago. Drugačen zaključek sodišča, in sicer, da je opomin neprimeren in v nasprotju z zakonom, je zmoten, obrazložitev pa nejasna in pomanjkljiva, zato sodbe ni mogoče preizkusiti. Sodišče se sklicuje oziroma navezuje na domnevne ugotovitve Uprave C. iz leta 2017, ki naj bi zaključila, da sankcija opomina v konkretnih dveh primerih strokovno ni bila primerna. Zakon o prekrških ne določa taksativno tako imenovanih posebnih olajševalnih okoliščin, torej gre za pravni standard, ki ga je potrebno napolniti v vsakem primeru posebej. To je tožnik tudi storil. Pri opominu z dne 5. 5. 2014 je izhajal iz okoliščine, da je že policist na terenu ocenil, da gre za prekršek majhnega pomena, oziroma za zgolj 5 % prekoračitev teže in da zoper odgovorno osebo ne bo izrekel globe, ker gre za tako neznaten prekršek. Tožnik je že na podlagi navedenega ugotovil, da neznatnost prekrška predstavlja olajševalno okoliščino, ki dela prekršek posebej lahek in je zato utemeljeno izrekel opomin. Pri opominu z dne 13. 2. 2014 pa je kot posebno olajševalno okoliščino ugotovil in upošteval dejstvo, da je bil prevoz opravljen na zelo kratki relaciji do skladišča, ter da je voznik les nakladal pri stranki, kjer ni bilo zadostne možnosti pravilne ocene teže lesa. Tudi D.D. je kot priča potrdil, da sta konkretni odločbi obrazloženi in da zakon dopušča izrek več opominov. Do navedenega se sodišče sploh ni izreklo, niti jih upoštevalo. Pri tem ni upoštevalo določbe 8. člena ZPP, ki od sodišča terja tehtanje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj. Sodišče enako kot tožena stranka vsak postopek o prekršku zmotno razume kot postopek, ki se mora zaključiti z globo, kar je zmotno. Glede pridobljene koristi pritožba navaja, da odpoved tožniku pavšalno očita pridobitev nepremoženjske in premoženjske koristi v obliki denarja, pri čemer sodišče take pridobljene koristi v sferi tožnika pravilno niti ni ugotovilo. Sodišče pa ugotavlja, da je tožnik omogočil družbi B., d. o. o. pridobitev koristi zaradi neplačila globe za prekršek in da je s tem oškodoval državni proračun, pri tem pa ne obrazloži, kateri predpis določa, da bi družba B., d. o. o. morala plačati globo in zakaj bi neplačilo globe sploh predstavljalo korist. V tem delu sodbe ni mogoče preizkusiti, prav tako pa je dejansko in materialnopravno zmotna. Navaja, da je zmoten zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka tožniku ni bila dolžna v postopku odpovedi omogočiti vpogleda v listinsko dokumentacijo. Tožnik meni, da je bil postopek izpeljan nezakonito, ker je bil zagovor tožniku omogočen zgolj navidezno. V zvezi z nepravočasnostjo izredne odpovedi pritožba navaja, da so razlogi sodbe nejasni glede vprašanja, kdaj naj bi generalni direktor policije izvedel za dejanja tožnika. Tožnik je v tožbi opozoril, da je že dejstvo, da je v izredni odpovedi navedeno, da je predstojnik izvedel za odpovedni razlog 14. 8. 2017, v sklepu Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja pa, da je izvedel 17. 8. 2017, kaže na to, da tožena stranka izmišljeno, za potrebe odpovednega postopka, navaja datum seznanitve z domnevnim odpovednim razlogom. Rok začne teči, ko se s kršitvijo seznanijo osebe, ki so pristojne za ukrepanje v primeru kršitve. V konkretnem primeru je med drugim sporno tudi, kdo je tista oseba, ki je pristojna za ukrepanje zoper delavca. Sodišče meni, da je to izključno generalni direktor policije, tožnik pa, da je takšno stališče preozko in v škodo delavca, Policiji pa kot delodajalcu nesorazmerno podaljšuje zakonski rok za podajo izredne odpovedi. Vse domnevno sporne odločbe v zvezi z družbo B. d. o. o. so bile leta 2014 predmet preverjanja glavnega koordinatorja za prekrškovne zadeve na PU E. D.D., predstavnika na C. MNZ za prekrškovne zadeve F.F. ter komandirja PP G. H.H., zadeva pa je glede na izpoved I.I. prišla tudi do njega, kot vse zadeve, ki so se preverjale na državnem nivoju, kar velja tudi za tožnikovo zadevo. Tožena stranka je bila torej že v letu 2014 seznanjena z domnevno spornima odločbama tožnika. Ne strinja se tudi s stališčem, da ni možnosti nadaljevanja delovnega razmerja.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve pravil postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje.

5. Pritožba neutemeljeno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ki naj bi bila podana s tem, da iz sodbe ne izhaja, ali si je tožnik celotno vsebino pisanja v elektronskem sporočilu z 28. 1. 2014, ki jo je po elektronski pošti poslal družbi B., d. o. o., izmislil, ali pa je šlo le za zapis ustne izjave A.A.. Sodišče prve stopnje je zavzelo jasno stališče, da ni šlo za zapis izjave A.A., direktorja B. d. o. o., ki naj bi jo ta ustno, po telefonu, sporočil tožniku, ta pa zapisal in jo poslal v pisni obliki A.A., temveč za izjavo, ki jo je tožnik sestavil za družbo B., d. o. o., ki bi se z uporabo izjave (ki bi jo moral A.A. še dopolniti z nekaterimi manjkajočimi podatki) izognila plačilu globe. Sodišče prve stopnje je tudi ustrezno obrazložilo, zakaj šteje, da sta opomina, izrečena z odločbama št. ... in ... z dne 13. 2. 2014 in 5. 5. 2014, neprimerna oziroma nezakonita, zato tudi v tem delu ni podana očitana kršitev določb postopka. Neutemeljen je tudi očitek, da sodba nima razlogov o tem, kateri predpis določa, da bi družba B., d. o. o. morala plačati globo in zakaj bi neplačilo globe po mnenju sodišča sploh predstavljalo korist, saj iz dokaznega postopka jasno izhaja, da si je prav tožnik prizadeval, da bi se B. d. o. o. z njegovo pomočjo z izrekom opomina izognila plačilu globe. Sodba sodišča prve stopnje torej ima razloge o vseh odločilnih dejstvih in ti razlogi niso nejasni ali med seboj v nasprotju.

6. Ni utemeljen pritožbeni očitek, da je podana bistvena kršitev določb postopka (po prvem odstavku 339. člena ZPP), ker naj bi sodišče prve stopnje kršilo 8. člen ZPP s tem, ker ni upoštevalo izpovedi priče D.D., ki je potrdila, da sta odločbi o prekršku obrazloženi in da zakon dopušča izrek več opominov. Sodišče prve stopnje je v celoti upoštevalo metodološki napotek iz 8. člena ZPP za oblikovanje dokazne ocene. Pojasnilo je, da tožnik v postopku o prekršku ni ugotovil posebnih olajševalnih okoliščin, ki bi utemeljevale izrek opomina, zato izpoved priče D.D. v tem smislu ni bila odločilna, saj je mogoče istemu kršitelju večkrat izdati odločbo o prekršku le, če so v vsakem posameznem primeru podane takšne posebne olajševalne okoliščine. Dokazna ocena torej ustreza standardu vestnosti in skrbnosti ter je analitično sintetična, poleg tega pa je tudi vsebinsko prepričljiva.

7. Tožena stranka je tožniku, ki je bil zaposlen na delovnem mestu policijski inšpektor specialist - pomočnik komandirja na Policijski postaji J., v Policijski upravi E., izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, na podlagi 1. alineje prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 – ZDR-1), ker naj bi s svojim ravnanjem izpolnil znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja in pooblastil po prvem in tretjem odstavku 257. člena Kazenskega zakonika (Ur. l. RS, št. 55/08 s spremembami – KZ-1). Tožena stranka mu je namreč očitala, da je kot uradna oseba in javni uslužbenec, ki je zoper družbo B. d. o. o. vodila postopek o prekršku, tej pravni osebi oziroma njenemu zakonitemu zastopniku direktorju A.A. nedopustno pravno svetoval, mu pošiljal zahteve za sodno varstvo in druge vsebinske obrazložitve v povezavi s prekrški, ter podajal predloge, kako se naj A.A. izjavi o prekrških, da se izdani plačilni nalog odpravi ali postopek ustavi, nato pa v vlogi uradne osebe, ki je vodila postopek o prekršku, izdal najmanj dve nezakoniti odločbi, s katerima družbi B. d. o. o. ni izrekel denarne kazni oziroma globe, temveč le opomin, ne da bi za to obstajale posebne olajševalne okoliščine, ki jih za sankcijo opomina predvideva Zakon o prekrških (Ur. l. RS, št. 7/2003 in naslednji - ZP-1).

8. Prvi odstavek 257. člena KZ-1 določa, da se z zaporom do dveh let kaznuje uradna oseba ali javni uslužbenec, ki izrabi svoj položaj ali prestopi meje uradnih pravic ali ne opravi uradne dolžnosti in s tem sebi ali komu drugemu pridobi kakšno nepremoženjsko korist ali komu prizadene škodo. Po določbi tretjega odstavka pa se uradna oseba ali javni uslužbenec, ki izrabi svoj uradni položaj ali prestopi meje uradnih pravic ali ne opravi uradne dolžnosti in s tem sebi ali komu drugemu pridobi protipravno premoženjsko korist, kaznuje z zaporom od treh mesecev do petih let. Navedeno kaznivo dejanje je dejanje, ki se lahko stori le z direktnim naklepom, zloraba uradnega položaja pa je v tem, da uradna oseba kot storilec kaznivega dejanja po prvem odstavku tega člena opravi določena dejanja v okviru pooblastil, ki jih ima, toda ne v tisti smeri, kot izhaja iz namena posameznih uradnih dejanj, temveč z namenom pridobitve nepremoženjske koristi zase ali za drugo osebo ali oškodovanja drugega. Namen storilca kaznivega dejanja po prvem odstavku je pridobitev nepremoženjske koristi, ki se lahko izraža v kakršnikoli koristi (pridobitev pravic, ki niso materialne narave ...). Ni potrebno za obstoj kaznivega dejanja, da bi načrtovana posledica nastala, dovolj je, da je storilec zlorabil svojo položaj kot je predvideno v prvem odstavku tega člena

9. V zvezi z očitkom o nepravočasnosti odpovedi, ki jo mora delodajalec po drugem odstavku 111. člena ZDR-1, ko ima ravnanje delavca vse znake kaznivega dejanja, podati v roku 30 dni od ugotovitve razloga za izredno odpoved in ves čas, ko je možen kazenski pregon, je neutemeljen pritožbeni očitek tožnika, da se je Generalni direktor Policije I.I. s kršitvami seznanil že v letu 2014, ko je tožena stranka preverjala tožnikovo delo. Takrat je bilo namreč po pravilnih ugotovitvah sodišča prve stopnje ugotovljeno, da odločbe niso bile materialnopravno pravilne, saj ni bilo podlage za izrek opominov, vendar pa se tožniku takrat ni očitalo nedovoljenega komuniciranja z A.A. oziroma družbo B., d. o. o, zato preverjanje tožnikovega dela v letu 2014 ne pomeni seznanitve z odpovednim razlogom. Na vprašanje pravočasnosti izredne odpovedi tudi nima nobenega vpliva dejstvo, da se kot datum seznanitve omenjata datuma 14. 8. 2017 in 17. 8. 2017, saj v nobenem primeru odpoved zaradi tega, tudi če se upošteva datum 17. 8. 2017, ni prepozna.

10. Pritožba nadalje neutemeljeno navaja, da je tožena stranka tožniku zgolj navidezno omogočila zagovor s tem, ko ga je sicer seznanila s kršitvami oziroma očitki, ni pa mu omogočila vpogleda v dokumentacijo. Takšen vpogled ni obvezen, bistveno je le, da se delavec seznani z očitki in da se ima do tega pravico opredeliti. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem pravilno razlogovalo, da postopek pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni strogo formalen postopek z vsemi procesnimi zagotovili in roki. Namen zagovora ni dokazovanje neutemeljenosti neočitanih kršitev, zato je zavzelo pravilno stališče, da tožena stranka ni bila dolžna tožniku predložiti listinskih dokazov, ki jih je imela. Zaradi navedenega torej ni mogoče šteti, da zagovor tožniku ni bil zagotovljen.

11. Pritožba tožnika neutemeljeno večkrat izpostavlja, da v primeru vsebine elektronskega sporočila, ki ga je tožnik 28. 1. 2014 poslal s svojega službenega elektronskega naslova na elektronski naslov družbe B. d. o. o., (Izjava o dejstvih in okoliščinah, ki mu je bil pripet dokument v zvezi z Izjavo o dejstvih in okoliščinah prekrškov odgovorne osebe družbe B., d. o. o.), ni šlo za zapis, ki bi ga sestavil tožnik, temveč da je tožnik (le) ustno sprejel izjavo A.A., jo nato zapisal, ter nato nazaj poslal A.A. v "avtorizacijo". Sodišče je tako tožnikovo izpoved, kot tudi izpoved A.A., ki je potrdil navedbe tožnika, zavrnilo z logičnim argumentom, da v primeru, če bi se A.A. res izjasnil o okoliščinah prekrška, tožnik po elektronski pošti ne bi pošiljal dokumenta, ki bi vseboval prazna polja, hkrati pa mu v elektronskem sporočilu ne bi napisal, naj se na podoben način izjavi za vsak prekršek posebej in malo priredi zadevo, da ne bo dvakrat ista. Pravilno je sklepalo, da je neverjetno, da bi bile v obeh zadevah okoliščine praktično enake. Pritožbeno sodišče se strinja s takšnimi zaključki sodišča prve stopnje, predvsem z dejstvom, da je tožnik svetoval A.A., da naj v obeh prekrškovnih postopkih uporabi izjavo, ki naj jo sicer "malce priredi", ter da je izpuščal prazna polja, ki bi jih moral izpolniti A.A.. V kolikor bi izjavo prejel po telefonu, bi izpolnil tudi ta polja. Glede na navedeno torej tožnikovega ravnanja v nobenem primeru ni mogoče šteti kot postopanja v skladu z Zakonom o splošnem upravnem postopku (Ur. l. RS, št. 80/99 in naslednji, ZUP), oziroma v skladu z načelom ekonomičnosti postopka iz 14. člena ZUP, in sicer, da je na podlagi prejete ustne izjave sestavil pisno izjavo ter jo poslal kršitelju v podpis. Vsebina priponke, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje, ne daje prav nobene podlage za tak zaključek. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev pravilno oprlo tudi na dejstvo, da sta tožnik in A.A. večkrat "sodelovala" v zvezi s prekrškovnimi postopki, česar tožnik ni zanikal, saj je pisal spise in pošiljal osnutke A.A., kar se mu niti ni zdelo sporno. Slog pisanja, s katerim je komuniciral z A.A.A, je bil neformalen, prijateljski, sodišče prve stopnje pa je tudi ugotovilo, da je podano ujemanje zavarovanih elektronskih sporočil in fizičnih prilog anonimnega dopisa, in sicer elektronskega sporočila z dne 13. 6. 2013, ki je bilo poslano z elektronskega naslova K., ki je v prilogi vsebovalo zahtevo za sodno varstvo za L.L., zaposlenega pri B., d. o. o.. Hkrati je tožnik podal navodila, kako naj L.L. ravna v prekrškovnem postopku. Prav tako je tožnik iz službenega elektronskega naslova 9. 5. 2014 na elektronski naslov A.A. poslal sporočilo s pripetim dokumentom, ki se je nanašal na zagovor storilca prekrška o očitani kršitvi o izvajanju izrednega prevoza tovora brez dovoljenja (B 24). Sodišče je kontakt med tožnikom in A.A. ugotovilo tudi na podlagi elektronskega sporočila z dne 15. 2. 2016 in 13. 12. 2016, v slednjem pa je tožnik A.A. celo poslal Pravilnik o izvajanju notranje kontrole in Pravilnik o nalaganju in privezu tovora, v vsebini elektronskega poročila pa zapisal, da misli, da se bo s tem dokumentom izognil odgovornosti za prekrške. Tudi po stališču pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje na podlagi navedenega pravilno sklepalo, da je šlo za sodelovanje med tožnikom in A.A., ki ni bilo zgolj enkratno, saj je tožnik A.A. celo v elektronskem sporočilu z dne 15. 2. 2016 pozval, da naj mu pošlje pritožbo, ki sta jo pisala, saj nima več shranjene. Šlo je torej za nudenje pomoči v konkretnih prekrškovnih primerih, sestavljanje pravnih aktov v izogib odgovornosti za prekrške, nato pa je tožnik vsaj v dveh primerih tudi odločal v istem postopku, v katerem je kršitelju svetoval, kako naj se izogne kazni.

12. Pritožba nadalje neutemeljeno navaja, da je bil v obeh citiranih odločbah kršitelju utemeljeno izrečen opomin. Sodišče prve stopnje je s tem v zvezi pravilno upoštevalo stališče, ki ga je zavzela že Uprava C., da opomini niso bili izrečeni skladno z ZP-1. Izrečena opomina s strani tožnika nista bila v zadostni meri utemeljena, saj je podana odsotnost objektivnih in subjektivnih okoliščin, ki utemeljujejo takšen izrek namesto globe. A.A. je navajal zgolj eno olajševalno okoliščino in sicer prevoz na kratki razdalji, ne pa posebnih olajševalnih okoliščin, ki bi kumulativno z drugimi objektivnimi okoliščinami opravičevale izrek opomina. Glede na to, da niso bile podane posebne olajševalne okoliščine, ni bilo podanih pogojev za izrek opomina. Neutemeljeno je stališče pritožbe, da sodišče prve stopnje v zvezi s pisanjem tožnika z dne 28. 1. 2014 ne navede nobenega konkretnega zakonskega določila ZUP, ZP-1 in ZDR-1, oziroma da gre za zgolj splošno citiranje določb ZDR-1 o dolžnosti vestnega opravljanja dela. Sodišče je ugotovilo, da je tožnik nedopustno opravljal dvojno vlogo in sicer vlogo prekrškovnega organa, po drugi strani pa vlogo zagovornika. V prekrškovnem postopku je namen uradnega dejanja ugotoviti odgovornost za prekršek in glede na naravo kršitve oceniti ali so podani pogoji za izrek sankcije, ne pa pomoč kršiteljem v smislu zagovorništva. Na podlagi navedenih ugotovitev je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik ravnal v nasprotju s 33., 34. in 37. členom ZDR-1, po katerih mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu v okviru vrste dela, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi, upoštevaje organizacijo dela in poslovanja pri delodajalcu, da je dolžan upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja ter se vzdržati ravnanj, ki glede na naravo dela, ki ga opravlja pri delodajalcu, materialno in moralno škodujejo ali so lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca. Prav tako je ravnal v nasprotju z določbo 14. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 6. 2008, ki določa, da je dolžan se vzdržati vseh ravnanj, ki škodujejo delodajalcu. Ravnal je tudi v nasprotju s pravili stroke Kodeksom ravnanja javnih uslužbencev, Kodeksom etike javnih uslužbencev v državnih organih in organih lokalne skupnosti, Kodeksom policijske etike in pravili policije, česar ni upošteval. Pravilno je tudi stališče, da je s svojim ravnanjem izpolnil znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem in tretjem odstavku 257. člena KZ-1. V obeh postopkih je deloval kot prekrškovni organ, hkrati pa tudi svetoval A.A. ter njegovo izjavo celo sestavil, ter s tem izrabil svoj uradni položaj, da je družbi B. d. o. o. in A.A. pridobil protipravno premoženjsko korist, oziroma povzročil škodo Republiki Sloveniji oziroma državnemu proračunu.

13. Pritožba neutemeljeno navaja, da v zvezi s tem ni jasno, kakšni globi naj bi se A.A. oziroma B. d. o. o. izognil. Tožnik je vodil upravna postopka zaradi kršenja določb 32. člena Zakona o cestah (Ur. l. RS, št. 109/2010 in nasl. - ZCes-1), ki za vsako posamezno kršitev, npr. prekoračitev dovoljene skupne mase, prekoračitev širine tovora, …, določa višino globe. Prav tako ni utemeljena pritožbena navedba, da gre pri opominu z dne 13. 2. 2014, ko je bil prevoz opravljen na krajši razdalji do skladišča, ter da je voznik les nakladal pri stranki, kjer ni bilo zadostne možnosti pravilne ocene teže lesa, za takšno posebno olajševalno okoliščino, ki bi utemeljevala takšen izrek opomina. Neutemeljeno je tudi sklicevanje pritožbe na dejstvo, da je glede odločbe o prekršku z dne 5. 5. 2014 že policist na terenu ocenil, da gre za prekršek majhnega pomena, saj je šlo zgolj za 5 % prekoračitev teže in da zoper odgovorno osebo ni izrekel globe, ker gre za tako neznaten prekršek. Navedeni dejstvi sicer dovoljujeta izrek nižje globe, ne pa tudi izreka opomina. V tem delu so torej pritožbene navedbe neutemeljene in ne izpodbijajo pravilnega zaključka sodišča prve stopnje, da v obeh primerih niso obstajale posebne olajševalne okoliščine, ki bi utemeljevale izrek opomina in ne denarne kazni oziroma globe.

14. Pritožba tudi neutemeljeno izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje, da so podane okoliščine po prvem odstavku 109. člena ZDR-1, zaradi katerih delovnega razmerja ni bilo mogoče nadaljevati niti do poteka odpovednega roka. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno ocenilo težo kršitev, ter pri tem posebej upoštevalo dejstvo, da je šlo za policista, ki je vodil upravne postopke in ki je s svojim ravnanjem porušil zaupanje delodajalca do njegovega dela. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da zloraba uradnega položaja pomeni tako hudo kršitev pogodbenih in drugih obveznosti, da nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom pri toženi stranki ni več mogoče, ker je vsak policist dolžan tako v delovnem kot tudi v prostem času ravnati v skladu s predpisi, saj predstavlja organ, ki ima med svojimi temeljnimi nalogami določeno ravno preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj in prekrškov, odkrivanje in prijemanje storilcev kaznivih dejanji in prekrškov ter zbiranje in raziskovanje okoliščin, ki so pomembne za ugotovitev premoženjske koristi, ki izvira iz kaznivih dejanj in prekrškov. Izpolnjen je torej pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov pogodbenih strank ni mogoče nadaljevanje delovnega razmerja do izteka odpovednega roka.

15. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Povzeto po: Mitja Deisinger, Kazenski zakonik s komentarjem, Posebni del, Založba GV, 2002, str. 608 do 613.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1, 110/1-1, 111, 111/2.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 257, 257/1, 257/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.