VDSS Sodba Pdp 661/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-02-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Tanja Pustovrh Pirnat (preds.), Silva Donko (poroč.), Sonja Pucko Furman

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - zaposlitev novega delavca - sodna razveza - denarno povračilo namesto reintegracije

Delodajalec ima sicer z ustavo zagotovljeno pravico do svobodne gospodarske pobude - v ta okvir sodi tudi zmanjšanje števila zaposlenih in prerazporeditev nalog - vendar ta ni absolutna. Uravnotežena mora biti s pravicami zaposlenih, ki se v primeru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi na splošno uresničujejo skozi določbo drugega odstavka 89. člena ZDR-1 (takšna stališča je zavzelo tudi Vrhovno sodišče RS v sklepu VIII Ips 82/2017 z dne 19. 12. 2017). Tožena stranka ni dokazala, da je bil razlog za odpoved utemeljen, ker je na novo sistemiziranem delovnem mestu skrbnik ključnih kupcev zaposlila novega delavca, čeprav bi lahko to delo opravljal tožnik.

I. Pritožbi se zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 13. 3. 2018 (I/1. točka izreka); da se pogodba o zaposlitvi razveže in preneha veljati z dnem 26. 4. 2018 (I/2. točka izreka); da je tožena stranka dolžna tožniku plačati denarno povračilo v znesku 14.700,00 EUR, v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I/3. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek tožnika na ugotovitev trajanja delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje, vzpostavitev delovnega razmerja, prijavo v zavarovanje, plačilo plač in regresa z obrestmi ter višje denarno povračilo v znesku 10.500,00 EUR (II. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da v roku 8 dni povrne tožniku stroške postopka v znesku 1.707,76 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti do plačila (III. točka izreka).

2. Tožena stranka se pritožuje zoper sodbo sodišča prve stopnje v ugodilnem in stroškovnem delu (I. in III. točka izreka) iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP v zvezi z 19. členom ZDSS-1, to je zaradi bistvenih kršitev pravil postopka, napačne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje v 6. točki obrazložitve izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je pri toženi stranki indirektna prodaja, na kateri je delal tožnik ("prodajne mreže" oziroma maloprodaja), že dlje časa stagnirala, da pa sočasno narašča direktna prodaja (imenovana tudi projektna prodaja oziroma veleprodaja). Sodišče je pravilno ugotovilo, da je pri toženi stranki prenehala potreba po posebnem delovnem mestu v zvezi z indirektno prodajo, ki ga je zasedel tožnik. Tožena stranka je dalj časa pripravljala reorganizacijo dela na oddelku prodaje in med drugim dalj časa načrtovala ukinitev tožnikovega delovnega mesta. Po izvedeni reorganizaciji na predvidenem novem delovnem mestu skrbnika partnerskega kanala ni zaposlila nobenega novega delavca. Prav tako je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka tožnikovo delovno mesto v resnici ukinila, ker ga ni več potrebovala, delovne naloge tožnika pa prerazporedila na druga delovna mesta. Ob pravilno ugotovljenih odločilnih dejstvih je sodišče prve stopnje materialno zmotno presodilo, da je odpoved tožniku nezakonita. Po presoji sodišča prve stopnje omenjena dejstva niso predstavljala resnega (utemeljenega) razloga za odpoved delovnega razmerja tožniku v smislu drugega odstavka 89. člena ZDR-1, ker bi tožena stranka lahko tožniku v okviru reorganizacije ponudila drugo prosto delovno mesto, to je delovno mesto skrbnika ključnih kupcev, specializirano za direktno prodajo. Na tem delovnem mestu je bil zaposlen A.A., po njegovem odhodu pa je tožena stranka tam zaposlila B.B.. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je ZDR-1 odpravil prej veljavno zakonsko obveznost delodajalca, da je dolžan delavcu, ki mu odpove delovno razmerje iz poslovnega razloga, ponuditi drugo prosto delovno mesto. Sodišče prve stopnje je napačno in bistveno preširoko razumelo stališča, izražena v strokovni literaturi in sodni praksi, ki ju je citiralo v izpodbijani sodbi. V omenjeni strokovni literaturi je v delu, ki se nanaša na poslovne razloge, izpostavljeno, da ni resnega poslovnega razloga oziroma je ta navidezen v primeru, ko delodajalec odpusti delavca namesto, da bi zmanjšal nadurno delo drugih delavcev, ali ko z razporeditvijo delovnih nalog odpuščenega delavca preobremeni preostale delavce, ko je odpust delavca ekonomsko neupravičena poslovna poteza, ker si delodajalec za namen nadomestitve odpuščenega delavca s prerazporeditvijo dela ali najemom zunanje delovne sile povzroči večje stroške, kot jih je imel z odpuščenim delavcem, vendar nobena od teh okoliščin pri toženi stranki konkretno ni bila ugotovljena oziroma vsaj ne izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe. Tožena stranka je v danem primeru imela objektivno utemeljene in razumne razloge za ukinitev tožnikovega delovnega mesta, saj njegovega delovnega mesta in posledično dela več ni potrebovala in je tožnikovo delo dejansko prerazporedila med druga delovna mesta. Če bi tožena stranka hotela tožnika premestiti na takrat sproščeno delovno mesto skrbnika ključnih kupcev, bi morala po drugem odstavku 49. člena v zvezi s 3. alinejo prvega odstavka 31. člena ZDR-1 z njim skleniti novo pogodbo o zaposlitvi. Da bi to storila, bi vsekakor morala obstoječo pogodbo o zaposlitvi tožniku odpovedati. Zato je argumentacija sodišča prve stopnje v očitnem nasprotju z drugim odstavkom 89. člena ZDR-1. Ker je sodišče prve stopnje z izpodbijano presojo odstopilo od ustaljene sodne prakse, je kršilo pravico tožene stranke do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave RS. Hkrati je s svojo odločitvijo, s katero je poseglo v poslovni proces tožene stranke glede organizacije, poseglo v svobodno gospodarsko pobudo tožene stranke po 74. členu Ustave RS. Tožnik ni trdil, da bi tožena stranka imela na voljo milejši ukrep za zadostitev svojim novim poslovnim potrebam, da je imela možnost tožnika premestiti ali prerazporediti na prosto delovno mesto. Tožnik tega toženi stranki ni očital, zato izpodbijana sodba temelji na dejanski in pravni podlagi, ki presega tožnikove tožbene razloge in o katerih se tožena stranka do izdaje izpodbijane sodbe sploh ni imela možnost izjaviti, zato je podana absolutna postopkovna kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, hkrati pa je kršena pravica tožene stranke do izjave. Izpodbijana sodba se tako izkaže tudi za sodbo presenečenja, tudi zato pa je poseženo v pravico tožene stranke do izjave. Sodišče prve stopnje je v vsakem primeru tožniku prisodilo bistveno previsoko denarno povračilo (sedem mesečnih plač). Upoštevati je treba, da je namen denarnega povračila nadomestilo za reintegracijo in je zato treba izbrane kriterije uporabiti skladno z tem. Tožnik se je po ugotovitvah sodišča prve stopnje sam odločil, da bo nadaljeval delo kot samostojni podjetnik in ne bo iskal zaposlitve pri kakšnem drugem delodajalcu, zato navedeno ne more biti v škodo tožene stranke. Sodišče prve stopnje je tudi nezadostno raziskalo resnično uspešnost tožnikovega dosedanjega podjetniškega poslovanja. Tožena stranka je izrecno nasprotovala verodostojnosti tožnikovih poslovnih izkazov o domnevno slabih poslovnih rezultatih in je v dokaz, da je tožnik dejansko dosegel boljše poslovne rezultate, predlagala, da se pregleda njegova poslovna dokumentacija in verodostojnost poslovnih izkazov preveri z izvedencem. Sodišče prve stopnje tudi ni raziskalo ene od pomembnih okoliščin, ki bi jo bilo v skladu z namenom denarnega povračila vsekakor treba upoštevati, in to je, da je tožena stranka izrecno trdila ter zanjo ponudila dokaze, da tožnik pri toženi stranki dejansko ni hotel delati na delovnem mestu skrbnik ključnih kupcev, temveč je že dalj časa pred dejansko odpovedjo delovnega razmerja načrtoval, da se bo samozaposlil ter se je za ta namen že vnaprej dogovoril za poslovno sodelovanje z drugim podjetjem. Ker se sodišče prve stopnje do tega sklopa zatrjevanja tožene stranke sploh ni opredelila in je videti, da ga je prezrlo, je poleg nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja podana tudi absolutna postopkovna kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ker tožena stranka izpodbija odločitev o glavni stvari, izpodbija tudi stroškovno odločitev.

3. Tožnik izpodbija sodbo glede datuma razveze pogodbe o zaposlitvi (točka I/2) in zavrnilni del sodbe (točka II) iz vseh pritožbenih razlogov ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi. Ne strinja se z odločitvijo sodišča prve stopnje, da tožnik zaradi tega, ker je takoj po prenehanju delovnega razmerja pri toženi stranki postal samostojni podjetnik, ne more zahtevati trajanja delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje, niti izplačila plač, regresa in prijave v zavarovanje. Odločitev sodišča prve stopnje, da delavec ne more biti hkrati v dveh delovnih razmerjih, je nepravilna. Tožnik je z odprtjem s. p. reševal svojo eksistenco, saj je bil prepričan, da so njegove možnosti na trgu dela pri njegovih letih 48, izobrazbi VI. stopnje in izkušnjah večinoma na področju prodaje računalniških izdelkov zaradi tega veliko večje, kot če bi iskal delo kot brezposelna oseba. S tem, ko je ves čas od nezakonite odpovedi dalje skušal delati in ni bil v breme Zavoda RS za zaposlovanje, je skušal zmanjšati škodo, ki mu je nastala z nezakonitim ravnanjem tožene stranke. Sodišče prve stopnje je sicer navedlo, da naj bi pri odmeri denarnega povračila upoštevalo dejstvo, da je tožnikov podjetniški prihodek nižji, kot bi znašala plača pri toženi stranki, vendar to iz obrazložitve ne izhaja. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je bilo tožnikovo poslovanje negativno, da je porabil v času od nezakonite odpovedi dalje do odločitve sodišče prve stopnje dobršen del svojih prihrankov in je zgolj nekritično povzelo članke, ki jih je predložila tožena stranka, iz katerih bi naj izhajalo, da so zaposlitvene možnosti tožnika dobre. Sodišče je prav tako ignoriralo dejstvo, da je bila tožena stranka tista, ki se je želela znebiti tožnika na kakršenkoli način, glede na to, da je nadrejeni delavec C.C. tožniku večkrat povedal, da se želi direktor znebiti tako tožnika, kot tudi njegovega sodelavca A.A., kar je v svoji izjavi na zaslišanju potrdil A.A.. Ravno iz tega razloga tožnik ni zahteval reintegracije, kar pa mu sedaj očitno sodišče prve stopnje šteje v škodo pri odmeri denarnega povračila. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče njegovi pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu spremeni tako, da ugotovi trajanje delovnega razmerja pri toženi stranki do odločitve sodišča prve stopnje, ji naloži za ta čas vzpostavitev delovnega razmerja s tožnikom in prijavo v zavarovanje, plačilo plač in regresa z obrestmi do 8. 7. 2019 ter izplačilo denarnega povračila še v višini petih plač, skupaj torej 12 plač.

4. Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo tožnika prerekala trditve tožnika v pritožbi in navedla, da je tožnikova pritožba neutemeljena že zato, ker odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila nezakonita, in posledično tožnikov zahtevek za ugotovitev trajanja delovnega razmerja in višje denarno povračilo nima podlage v smislu 118. člena ZDR-1.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, kot tudi ne kršitev, ki jih izrecno uveljavlja pritožba, da je pravilno in popolno ugotovilo odločilna dejstva in tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

7. Sodišče prve stopnje je ugotovilo naslednja pravno odločilna dejstva:

- Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 4. 2009 na delovnem mestu produktni vodja v prodaji, s spremembo akta o notranji organizaciji in sistemizaciji z dne 1. 1. 2016 se je njegovo delovno mesto preimenovalo v skrbnik produktnega programa, ni pa bila spremenjena pogodba o zaposlitvi.

- Tožena stranka je tožniku dne 13. 3. 2018 odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga (zaradi ekonomskih, organizacijskih in strukturnih razlogov na strani delodajalca) in kot razlog v odpovedi navedla, da bo ukinjeno delovno mesto produktnega vodja v prodaji in da bodo delovne naloge prerazporejene na druga delovna mesta po novem Pravilniku 2018.

- Pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku je tožena stranka sklenila pogodbo o zaposlitvi s D.D. dne 28. 2. 2018 in dne 24. 4. 2011 je sklenila pogodbo o poslovnem sodelovanju z E.E. s. p.

- Dne 28. 2. 2018 je sporazumno prenehalo delovno razmerje A.A., ki je opravljal delo na delovnem mestu skrbnik ključnih kupcev, na katero je tožena stranka prenesla tudi del nalog z ukinjenega delovnega mesta tožnika.

- Pred prenehanjem delovnega razmerja tožnika (dne 26. 4. 2018) je tožena stranka dne 25. 4. 2018 sklenila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto skrbnik ključnih kupcev z B.B..

8. Sodišče je v obširno izvedenem dokaznem postopku ugotavljalo: naloge tožnika po odpovedani pogodbi o zaposlitvi; na katera delovna mesta so bile naloge tožnika prerazporejene; in ali se naloge tožnika pri toženi stranki še izvajajo. Ugotovilo je, da so bile delovne naloge tožnika razporejene na delovno mesto skrbnika partnerskega kanala in delovno mesto skrbnika ključnih kupcev (to delo opravljata sedaj pri toženi stranki F.F. in B.B., ki ga je tožena stranka zaposlila sočasno, kot je prenehalo delovno razmerje tožniku). Sodišče prve stopnje je zato pravilno zaključilo, da zato, ker je tožena stranka že januarja 2018 sprejela opise novih delovnih mest ter je delo, ki ga je opravljal tožnik, razporedila na delovni mesti skrbnik ključnih kupcev in skrbnik partnerskega kanala ter je tožena stranka za ta dela kasneje zaposlila novega delavca (B.B.), za prenehanje delovnega razmerja tožnika ni bilo resnega (utemeljenega) odpovednega razloga, še posebej, ker je tudi sodelavcu A.A. na delovnem mestu skrbnik ključnih kupcev dne 28. 2. 2018 prenehalo delovno razmerje na podlagi sporazuma. Glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je dokazno breme, da je obstajal utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku v smislu drugega odstavka 89. člena ZDR-1 na toženi stranki in da v konkretnem primeru tožena stranka utemeljenega razloga ni dokazala. Sodišče prve stopnje se je tudi pravilno sklicevalo na sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 82/2017 z dne 19. 12. 2017, v zvezi z ukrepi za preprečitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi (omejitev zaposlovanja in najemanja izvajalcev na dela, kjer so zmanjšali število zaposlenih z odpuščanjem delavcev). Glede na navedeno je neutemeljena pritožbena trditev, da je sodišče prve stopnje napačno in bistveno preširoko razumelo stališča, izražena v strokovni literaturi (članek Marjane Lubinič - Dokazovanje odpovednega razloga v sodnih postopkih, objavljen v reviji Delavci in delodajalci 2-3/2018) in v sklepu VSRS, opr. št. VIII Ips 82/2017.

9. Neutemeljena je pritožbena trditev, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da ZDR-1 ne obvezuje delodajalca, da je dolžan delavcu ponuditi delo na drugem delovnem mestu in da je napačno uporabilo materialno pravo (88. člen ZDR), ko je zaključilo, da bi morala tožena stranka pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku iz poslovnega razloga preveriti, ali je mogoče tožnika zaposliti pod spremenjenimi pogoji. Navedenega sodišče prve stopnje v sodbi ni ugotovilo.

10. Pritožbeno sodišče sicer pritrjuje toženi stranki, da je glede organizacije dela in poslovanja samostojna in avtonomna in sodišče ni pristojno ocenjevati primernosti oziroma učinkovitosti takšne reorganizacije. Vendar pa je prepuščeno sodišču, da presodi, ali razlogi, ki jih navaja delodajalec, dejansko zadoščajo za utemeljenost odpovedi, in se sodišče ne more zadovoljiti le z ugotovitvijo, da je poslovni razlog podan, ker je prišlo do upada prometa oziroma zmanjšanja števila zaposlenih zaradi prerazporeditve nalog določenih delovnih mest na preostale zaposlene. Delodajalec ima sicer z ustavo zagotovljeno pravico do svobodne gospodarske pobude - v ta okvir sodi tudi zmanjšanje števila zaposlenih in prerazporeditev nalog - vendar ta ni absolutna. Uravnotežena mora biti s pravicami zaposlenih, ki se v primeru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi na splošno uresničujejo prav skozi citirano določbo drugega odstavka 89. člena ZDR-1 (takšna stališča je zavzelo tudi Vrhovno sodišče RS v sklepu VIII Ips 82/2017 z dne 19. 12. 2017). Pritožbeno sodišče soglaša z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni dokazala, da je bil razlog za odpoved utemeljen, ker je na novo sistemiziranem delovnem mestu skrbnik ključnih kupcev zaposlila novega delavca, čeprav bi lahko to delo opravljal tožnik.

11. Glede na navedeno je neutemeljena pritožbena trditev tožene stranke, da je sodišče prve stopnje poseglo v poslovni proces tožene stranke glede organizacije in s tem poseglo v svobodno gospodarsko pobudo tožene stranke in s tem kršilo 74. člen Ustave RS. Prav tako je neutemeljena pritožbena trditev, da je sodišče prve stopnje z izpodbijano presojo odstopilo od ustaljene sodne prakse in kršilo pravico tožene stranke do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave RS. Sodišče prve stopnje se je pravilno sklicevalo na veljavno sodno prakso in ne gre za odstopanje od ustaljene sodne prakse, kot je pritožbeno sodišče že pojasnilo v točki 8 obrazložitve te sodbe.

12. Sodišče prve stopnje pa tudi ni storilo absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in toženi stranki ni kršilo pravice do izjave v zvezi z dejstvom, ali je imela na voljo kakšen milejši ukrep za zadostitev svojim novim poslovnim potrebam, med drugim ali je imela možnost tožnika premestiti ali prerazporediti na prosto delovno mesto. Pravica do kontradiktornega postopka predstavlja za sodišče obveznost, da vse navedbe strank, vključno z njenimi pravnimi stališči, vzame na znanje, pretehta njihovo upoštevnost in se v sodbi opredeli do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, kar je sodišče prve stopnje tudi storilo.

13. Neutemeljena je pritožbena trditev tožene stranke, da je sodišče tožniku prisodilo bistveno previsoko denarno povračilo (sedem mesečnih plač). Sicer pa se je zoper višino denarnega povračila pritožil tudi tožnik, ki meni, da mu je sodišče prenizko odmerilo denarno povračilo in bi mu moralo prisoditi denarno povračilo v višini 12 plač oziroma dodatno še vtoževanih 10.500,00 EUR.

14. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno odmerilo denarno povračilo. V skladu z določbo prvega in drugega odstavka 118. člena ZDR-1 prizna sodišče ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, pri čemer višino denarnega povračila določi glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavljal za čas do prenehanja delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem pravilno ugotovilo naslednje okoliščine:

- da je tožnik bil pri toženi stranki zaposlen 9 let, da je star 48 let in po poklicu elektrotehnik, energetik in komercialist (VI. stopnja izobrazbe),

- da je naslednji dan po prenehanju delovnega razmerja ustanovil s. p. oziroma odprl svoje podjetje,

- da je sodišče razvezalo pogodbo o zaposlitvi z dne 26. 4. 2018 in tožniku ni priznalo nadomestil plač za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje,

- tožnik ni uveljavljal nobenih pravic in nadomestil za čas brezposelnosti pri Zavodu RS za zaposlovanje.

Glede na te okoliščine je sodišče tožniku pravilno prisodilo denarno povračilo v znesku 14.700,00 EUR (od zahtevanih 25.200,00 EUR). Prisojeno denarno povračilo pomeni sedem plač tožnika, kar je v okviru sprejete sodne prakse (sodba VSRS VIII Ips 236/2017 z dne 30. 5. 2018, sodba VSRS VIII Ips 119/2014 z dne 29. 9. 2014, VIII Ips 121/2015 z dne 8. 9. 2015).

15. Neutemeljena pa je pritožba tožnika, da bi mu moralo sodišče prve stopnje razvezati pogodbo o zaposlitvi z datumom odločitve sodišča prve stopnje. ZDR-1 v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča določa trajanje delovnega razmerja najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, kar predstavlja skrajni datum razveze. Vrhovno sodišče RS je že v sodbi VIII Ips 148/2015 obrazložilo, da je začetek opravljanja dejavnosti samostojnega podjetnika oziroma ustanovitev s. p. po prenehanju delovnega razmerja lahko pomembna okoliščina za določitev datuma prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodne razveze. Pravilno sicer tožnik v pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno zaključilo, da tožniku ni mogoče priznati delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje, ker je bil tožnik kot samostojni podjetnik zaposlen in zato ne more biti hkrati v dveh delovnih razmerjih. Vrhovno sodišče RS je sicer s sodbo VIII Ips 229/2016 z dne 7. 2. 2017 odstopilo od stališča, ki ga je sprejelo v sodbi VIII Ips 203/2015, in sicer, da delavcu v primeru upokojitve ni mogoče priznati pravic iz delovnega razmerja, ker ne more biti hkrati v dveh razmerjih (upokojenec in v delovnem razmerju). To ob logični razlagi pomeni, da upokojitev ne predstavlja izrecne ovire za priznanje delovnega razmerja za čas od nezakonite odpovedi do odločitve sodišča prve stopnje, zato tudi ustanovitev s. p. ne predstavlja izrecne ovire za priznanje delovnega razmerja oziroma lastnosti zavarovanca za nazaj na podlagi pravnomočne sodbe. Vendar je po mnenju pritožbenega sodišča odločitev sodišča prve stopnje, ki ni razvezalo pogodbe o zaposlitvi z dnem odločitve sodišča, temveč z dnem ustanovitve s. p., pravilna. Sodišče je to okoliščino pravilno upoštevalo pri odmeri denarnega povračila. Denarno povračilo v višini 14.700,00 EUR je primerno ob upoštevanju okoliščin, ki jih je sodišče prve stopnje napisalo v 13. in 15. točki obrazložitve sodbe in se pritožbeno sodišče z obrazložitvijo sodišča prve stopnje v celoti strinja ter se nanjo sklicuje.

16. Druge pritožbene navedbe strank za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

17. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi strank zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

18. Pritožbeno sodišče je na podlagi 165. člena ZPP odločilo o stroških pritožbenega postopka. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, v skladu s 154. členom ZPP sam krije svoje pritožbene stroške.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 88, 89, 89/1, 89/1-1, 89/2, 118, 118/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.