VDSS Sodba in sklep Pdp 151/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-03-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Silva Donko

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - sodno varstvo - rok za vložitev tožbe - prekluzivni rok

Rok iz tretjega odstavka 200. člena ZDR-1 je materialni prekluzivni rok, kar pomeni, da se ne more podaljšati, zato je pravilna odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožbenega zahtevka glede razveljavitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

I. Pritožba se zavrne in se potrdita izpodbijana sodba in sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče je izdalo sodbo in sklep, s katerima je odločilo:

- "Ugotovi se, da med tožnico in toženo stranko obstoji delovno razmerje za nedoločen čas, in sicer tudi za obdobje od 1. 2. 2017 naprej.

- Tožena stranka je dolžna tožnico prijaviti v socialna zavarovanja pri Zavodu za zdravstveno zavarovanje Slovenije in Zavodu za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije in plačati pripadajoče davke in prispevke ter tožnici delovno dobo od dne 1. 2. 2017 dalje vpisati v delovno knjižico.

- Tožena stranka je dolžna tožnico pozvati na delo v roku 8 dni po pravnomočnosti sodbe.

- Tožena stranka je dolžna tožnici iz naslova plač za obdobje februarja 2017 do januarja 2018 plačati v skupnem znesku 6.278,47 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 570,77 EUR z zapadlostjo posameznih zneskov kot je razvidno iz izreka, vse v 15 dneh, pod izvršbo.

- Tožena stranka je dolžna tožnici obračunati in zanjo plačati obvezne prispevke od obračunanih plač za obdobje od 1. 2. 2017 do 1. 1. 2018, vse v 15 dneh, pod izvršbo."

1. Zavrže se tožba z zahtevkom, ki se glasi:

- "Ugotovi se, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožeči stranki, nezakonita."

2. Vsaka stranka krije sama svoje stroške postopka."

2. Tožnica vlaga pritožbo zoper sodbo in sklep in uveljavlja pritožbene razloge zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in tožbenemu zahtevku tožnice v celoti ugodi. Smisel in namen tožbe zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi je vrnitev delavca na delo, torej reintegracijski zahtevek ali reparacijski zahtevek po 118. členu ZDR-1. Pomembna je torej odprava negativnih posledic, ki jih ima nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi. Glede na to, da ob ugotovitvi nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi zapade tudi dajatveni zahtevek, to je vrnitev na delo, ugotovitveni zahtevek po pravilih ZPP niti ni nujen. Stališča sodne prakse glede procesnih zahtev, ki iz zakona ne izhajajo, ne smejo biti preveč formalistična in nesorazmerna z zastavljenim ciljem. Vprašanje nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi predstavlja nujno predhodno vprašanje v postopku odločanja o ugotovitvi obstoja delovnega razmerja. Zato je tožnica postavila tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da med tožnico in toženo stranko obstoji delovno razmerje za nedoločen čas. Tožnica priglaša pritožbene stroške postopka.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo in sklep v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) in po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče ni storilo bistvenih kršitev pravil postopka ter je ob pravilni uporabi materialnega prava pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje.

5. Sodišče je izvedlo dokaze s prečitanjem listinske dokumentacije, ki sta jo predložili tožnica in tožena stranka ter zaslišalo tožnico in članico uprave A.A.. Ob tem je kot nepotreben zavrnilo dokaz tožene stranke z zaslišanjem B.B., ki je kot vodja kadrovsko-pravne službe vodila celoten postopek odpovedi tožnici. Med strankama ni bilo sporno, da je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki od 1. avgusta 2005, po pogodbi o zaposlitvi z dne 28. 9. 2011 na delovnem mestu čistilka I v DE oskrba, program oskrbe starejših v Domu starejših C., pri čemer ji je bila z odločbo ZPIZ št. ... z dne 18. 3. 2016 v povezavi z odločbo ZPIZ št. ... z dne 25. 7. 2016 razvrščena v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic bolezni priznana pravica do premestitve na drugo delo z omejitvami ročnega premeščanja bremena do 5 kg, pri delu pa se lahko le občasno pripogiba, s polnim delovnim časom od 2. 2. 2016 dalje. Med strankama v postopku tudi ni bilo sporno, da je bila tožnica s sklepom tožene stranke z dne 23. 8. 2016 razporejena od 24. 8. 2016 do 31. 12. 2016 na čakanje na delo doma, pri čemer je bila 4 ure v bolniškem staležu in 4 ure na čakanju na delo doma. Komisija za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi je podala mnenje, da tožena stranka tožnici utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi. Na podlagi navedenega mnenja je tožena stranka tožnici podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi, ki je bila tožnici vročena 15. 12. 2016, pri čemer je tožena stranka tožnico odjavila iz obveznih zavarovanj z dnem 1. 2. 2017, ko je tožnici dejansko prenehalo delovno razmerje.

6. Glede na to, da je bila tožnici nesporno vročena odpoved iz poslovnega razloga brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi dne 15. 12. 2016, bi morala tožnica izpodbijati prejeto odpoved v roku iz tretjega odstavka 200. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. - ZDR-1) v roku 30 dni od njegove vročitve, pri čemer je rok potekel 16. 1. 2017, tako da je sodišče pravilno zavrglo tožbo glede ugotovitve, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Tožnica je dne 9. 1. 2018 vložila pripravljalno vlogo, s katero je razširila svoj tožbeni zahtevek in uveljavljala tudi ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in izplačila plač za obdobje od 1. 2. 2017 do 1. 1. 2018, pri čemer je tožena stranka spremembi tožbe nasprotovala, sodišče pa je spremembo tožbe dovolilo, kar je bilo smotrno za dokončno ureditev razmerij med strankama.

7. Rok iz tretjega odstavka 200. člena ZDR-1 je materialni prekluzivni rok, kar pomeni, da se ne more podaljšati, zato je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo tožbo glede razveljavitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Glede na to, da je sodišče zavrglo tožbo za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi je sodišče tudi pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da ima tožnica sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas od 1. 2. 2017 dalje in jo je tožena stranka dolžna prijaviti v socialna zavarovanja in izplačati pripadajoče davke in prispevke ter vpisati delovno dobo v delovno knjižico in izplačati tudi plače za sporno obdobje. Ob navedenem je nepravilno stališče pritožbe, da je tožbeni zahtevek delavca za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz tretjega odstavka 220. člena ZDR-1 ugotovitveni zahtevek v smislu določil ZPP ter da zahtevek za ugotovitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi predstavlja le nujno predhodno vprašanje v postopku odločanja o ugotovitvi obstoja delovnega razmerja. Nepravilno je tudi stališče pritožbe, da je pravna podlaga za odločanje o reintegracijskem in reparacijskem zahtevku v 118. členu ZDR-1, pri čemer navedeni člen ureja le primer, ko sodišče ugotovi, da je prenehanje pogodbe o zaposlitvi nezakonito, vendar glede na okoliščine in interes pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče, lahko na predlog delavca ali delodajalca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter prizna delavcu ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Sodišče je tudi pravilno presojalo, ali je delovno razmerje med tožnico in toženo stranko obstajalo na podlagi 4. in 18. člena ZDR-1 v obdobju od 1. 2. 2017 in ugotovilo, da je tožnici delovno razmerje dejansko prenehalo, saj je bilo nesporno ugotovljeno, da je bila tožnica od 24. 8. 2016 do 31. 12. 2016 razporejena na delo na domu in od 24. 8. 2016 dalje dejansko ni več opravljala dela. Zato je neutemeljen tudi reintegracijski in reparacijski zahtevek v tem delu.

8. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zoper sodbo in sklep zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena v povezavi s 365. členom ZPP.

9. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspela. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določilih 165. člena ZPP.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 89, 89/1, 89/1-1, 200, 200/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.