VDSS Sodba Pdp 765/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-12-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Marko Hafner (poroč.), Sonja Pucko Furman

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - reintegracija - možnost nadaljevanja delovnega razmerja

Na podlagi prvega odstavka 118. člena ZDR-1 lahko sodišče, če ugotovi, da je prenehanje pogodbe o zaposlitvi nezakonito, vendar glede na vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče, na predlog delavca ali delodajalca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi.

Delodajalčeva nezmožnost sprejeti odpuščenega delavca nazaj na delo se lahko kaže v objektivni nezmožnosti zagotoviti ustrezno delo ali v subjektivno porušenem odnosu med strankama. Te okoliščine so predvsem tiste, ki so nastopile po podani odpovedi ali zaradi odpovedi. Le izjemoma se lahko presoja tudi, kako so na medsebojne odnose vplivala ravnanja, ki jih je delodajalec očital delavcu v odpovedi. Vendar se to lahko presoja le v primeru, ko obstoj dejanskega stanja delavčevih ravnanj ni sporen (npr. takrat, ko je odpoved nezakonita, ker je bila podana prepozno).

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške odgovora na pritožbo v znesku 280,00 EUR v 8 dneh, po tem roku z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da tožniku delovno razmerje pri toženki ni prenehalo in mu še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja, razen v obdobju od 11. 11. 2017 do vključno 18. 12. 2017 (I. točka izreka). Toženki je naložilo, da v 8 dneh tožnika pozove nazaj na delo pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi ter mu za čas od 19. 12. 2017 do vrnitve nazaj na delo prizna vse pravice iz delovnega razmerja, predvsem pa obračuna vsakomesečno bruto plačo, kot bi jo prejel, če bi delal, zmanjšano za bruto mesečna nadomestila za brezposelnost v znesku 892,50 EUR za čas od 19. 12. 2017 do 18. 12. 2018, od dobljenih bruto zneskov odvesti davke in prispevke ter tožniku izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 6. dne v mesecu za plačo preteklega meseca do plačila (II. točka izreka). Odločilo je, da je toženka dolžna tožniku plačati stroške postopka 473,92 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila (III. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje toženka iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Navaja, da je sodišče v ponovljenem sojenju odločalo o predlogu toženke za sodno razvezo po 118. členu ZDR-1. Že pritožbeno sodišče je ugotovilo, da je toženka v vlogah izpostavila, da poklic policista zahteva izostren čut za zakonitost in pravičnost, upoštevanje moralnih načel v službi in zasebnem življenju. Tožnikova ravnanja pa predstavljajo nevarnost velikega korupcijskega tveganja tudi v prihodnje in so nedopustna ter so v celoti porušila zaupanje v tožnika. Pomembno je tudi, da so ta nedopustna ravnanja povezana s področjem dela, ki ga je opravljal in pomenijo varnostni zadržek, torej okoliščino, ki bistveno vplivajo na obstoj delovnega razmerja. Tožnik do svojega ravnanja tudi nima kritičnega odnosa, saj jih imenuje "prijateljsko" svetovanje. Toženka je tekom postopka opozorila na nekatera nedopustna ravnanja tožnika po prenehanju delovnega razmerja. V razmerju med A. d. o. o. in tožnikom obstajajo sumi kaznivih dejanj, ki bistveno vplivajo na porušenje zaupanja do te mere, da medsebojno sodelovanje in delovno razmerje ni več mogoče. Ne gre spregledati, da izredna odpoved ni bila nezakonita zato, ker ne bi obstajala nedovoljena komunikacija v varovanimi podatki Policije med tožnikom in B.B., ampak le zato, ker ni bil izkazan oškodovalni element kaznivega dejanja. Ob tem je potrebno upoštevati, da je bil tožnik policijski inšpektor in je dobro poznal izvajanja prometne zakonodaje ter funkcioniranje policijskih enot in drugih organov in institucij, povezanih s prometom in prometnimi nesrečami. Zato je nedopustno, da je ta znanja zlorabil z izdajo varovanih podatkov Policije. Tožnik je v primeru B.B. izigral in zlorabil svoj položaj in ravnal v nasprotju z vsemi etičnimi pravili, ki zavezujejo policiste. Kršil je tudi Pravilnik o zaščiti podatkov policije, saj je B.B. v elektronskem sporočilu zapisal varovan podatek Policije. Napačno je stališče sodišča, da direktorici Policije ni mogoče slediti z njeno izpovedjo, ker ne more izpovedati iz lastnih opažanj. Generalna direktorica Policije je odgovorna za delovanje celotne policije in njenih enot ter pripadnikov in je kot predstojnica odgovorna demokratičnemu nadzoru. Zato je bistveno, ali je glede na standarde in zahteve organizacije mogoče ugotoviti obstoječe zaupanje generalne direktorice do tožnika. Njeno stališče glede obstoja medsebojnega zaupanja je bistvenega pomena. Ona je na zaslišanju izpostavila pomembne okoliščine, ki pomenijo varnostne zadržke. Sodišče se je koncentriralo predvsem na oškodovalni element kaznivega dejanja in na status posredovalnih podatkov, ne pa na presojo, ali tožnikova ravnanja lahko vodijo do porušenega zaupanja med strankama. Toženka izpostavlja vsebino elektronskega sporočila z dne 10. 12. 2014, ki ga je tožnik posredoval B.B., s katerim mu je podajal nasvete, kako naj odgovori na vprašanje zavarovalnice oziroma kaj naj sporoči, da bodo podatki nepreverljivi, s tem pa posredoval tudi varovan podatek policije, kje se pogovori snemajo. Poleg tega je tožnik izkazal pripravljenost za nadaljnje sporno ravnanje in na privilegiran položaj B.B., ko mu je dal napotek, da naj pokliče še njega osebno, če bi zavarovalnica še vedno komplicirala.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in potrditev sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti. Ob popolno ugotovljenem dejanskem stanju je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče je v tem sporu enkrat že odločalo, in sicer o pritožbah obeh strank zoper sodbo in sklep sodišča prve stopnje opr. št. I Pd 1944/2017, s katerim je zavrnilo predlog tožnika za prekinitev postopka ter s sodbo ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 9. 2017, ugotovilo trajanje tožnikovega delovnega razmerja od 19. 12. 2017 do vrnitve nazaj na delo, ugodilo je reintegracijskemu zahtevku ter reparacijskemu zahtevku (razen za obdobje zaposlitve pri drugem delodajalcu v času od 11. 11. 2017 do 18. 12. 2017) in mu priznalo razliko nadomestila plače za čas prepovedi opravljanja dela za obdobje 22. 8. 2017 do 10. 11. 2017. Zavrnilo je tožbeni zahtevek:

- za ugotovitev obstoja delovnega razmerja z vsemi pravicami ter obračun in izplačilo plač za obdobje 11. 11. 2017 do 18. 12. 2017;

- za obračun bruto plač v obdobju od 19. 12. 2017 do vrnitve nazaj na delo brez zmanjšanja za obračunana nadomestila za brezposelnost;

- za plačilo zakonskih zamudnih obresti od neto zneskov plač že od 5. dne v mesecu dalje.

Toženki je naložilo, da tožniku plača stroške postopka v znesku 1.370,64 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila.

Pritožbeno sodišče je z odločbo opr. št. Pdp 972/2018 pritožbi toženke delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje delno razveljavilo v III. in IV. točki izreka, in sicer v delu, kjer je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožniku delovno razmerje še vedno traja, da ga je toženka dolžna reintegrirati in da mu je za čas od 19. 12. 2017 do vrnitve nazaj na delo dolžna obračunati in izplačati pripadajočo plačo, zmanjšano za prejeta nadomestila za brezposelnost. V tem razveljavljenem delu je bila zadeva vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje. V vsem preostalem delu sta bili pritožbi strank zavrnjeni in potrjena odločitev sodišča prve stopnje. Pritožbeno sodišče je prvostopnemu sodišču naložilo, da v novem sojenju zasliši generalnega direktorja Policije, nato pa temeljito pretehta vse okoliščine primera in ponovno zavzame stališče glede možnosti nadaljevanja delovnega razmerja tožnika pri toženki oziroma v nasprotnem sledi predlogu toženke za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi.

7. Sodišče prve stopnje je v novem sojenju v celoti upoštevalo napotila pritožbenega sodišča in ponovno ugodilo reintegracijskemu zahtevku tožnika. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje. Glede pritožbenih navedb toženke pa navaja, kot sledi v nadaljevanju.

8. Toženka v pritožbi pravilno navaja, da je sodišče prve stopnje v ponovljenem sojenju moralo odločati le o obstoju okoliščin in interesov strank, ali je na podlagi prvega odstavka 118. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.) nadaljevanje delovnega razmerja mogoče. Pri tem pa je potrebno poudariti, da je bilo že pravnomočno razsojeno, da je tožniku podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Zato se toženka nepravilno in neutemeljeno sklicuje na izredno odpoved in v njej navajane poudarke o izgubi zaupanja do tožnika ter nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja. Enako velja za njene navedbe v 4. točki odgovora na tožbo. Vsi ti poudarki in navedbe so nerelevantni tudi iz razloga, ker se nanašajo na okoliščine in interese za obdobje do izteka odpovednega roka skladno s prvim odstavkom 109. člena ZDR-1, ne pa na možnost sodne razveze.

9. Na podlagi prvega odstavka 118. člena ZDR-1 lahko sodišče, če ugotovi, da je prenehanje pogodbe o zaposlitvi nezakonito, vendar glede na vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče, na predlog delavca ali delodajalca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi.

V zvezi z navedenim določilom je sodišče prve stopnje pravilno izpostavilo stališča sodne prakse, da se delodajalčeva nezmožnost sprejeti odpuščenega delavca nazaj na delo lahko kaže v objektivni nezmožnosti zagotoviti ustrezno delo ali v subjektivno porušenem odnosu med strankama. Te okoliščine so predvsem tiste, ki so nastopile po podani odpovedi ali zaradi odpovedi. Le izjemoma se lahko presoja tudi, kako so na medsebojne odnose vplivala ravnanja, ki jih je delodajalec očital delavcu v odpovedi. Vendar se to lahko presoja le v primeru, ko obstoj dejanskega stanja delavčevih ravnanj ni sporen (npr. takrat, ko je odpoved nezakonita, ker je bila podana prepozno).

10. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je toženka sodno razvezo utemeljevala predvsem z okoliščinami, zaradi katerih je tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Enako toženka tudi v pritožbi sodišču očita, da se pri presojanju o možnosti nadaljevanja delovnega razmerja niso upoštevale nesporno ugotovljena tožnikova ravnanja (npr. komunikacija z B.B. in zlasti vsebina te komunikacije), na kar se je sklicevala tudi generalna direktorica Policije, ko je utemeljevala izgubo medsebojnega zaupanja. Kot že zgoraj navedeno, je bilo pravnomočno ugotovljeno, da je izredna odpoved nezakonita, ker niso izpolnjeni znaki očitanega kaznivega dejanja, kar pomeni, da so neutemeljeno očitana tudi vsa tožnikova ravnanja. Zato teh ravnanj ni mogoče presojati v zvezi z možnostjo nadaljevanja delovnega razmerja in je pravilen tudi takšen zaključek sodišča prve stopnje.

11. Pritožba pravilno navaja, da je stališče generalne direktorice Policije glede medsebojnega zaupanja bistvenega pomena. V zvezi z njeno izpovedbo je sodišče pravilno povzelo, da je stališče toženke o nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja s tožnikom zlasti dejstvo, da je tožnik B.B. "izdal", kje se kakšna komunikacija snema. Pritožbeno sodišče pri tem ponovno poudarja, da je to dejstvo bilo tudi predmet očitka v izredni odpovedi, ki pa je nezakonita. Poleg tega pa je pravilen tudi zaključek sodišča prve stopnje, da navedeno dejstvo ne more biti eden od varnostnih zadržkov, saj je splošno znano, da se v primeru snemanja komunikacije klicatelja predhodno na to opozori.

12. Sklicevanje generalne direktorice na konflikt interesov zaradi delovanja tožnikovega s. p. v času delovnega razmerja, je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo kot nedopustno, saj toženka v postopku o tem ni podala konkretnih navedb oziroma trditev (212. člen ZPP).

13. Priča C.C., tožniku neposredno nadrejeni, ki je tudi ocenjeval tožnikovo delo, nadaljevanju delovnega razmerja s tožnikom ni direktno nasprotoval. Le dvomil je v tožnikovo nadaljnje zaupanje zaradi elementov kaznivih dejanj, ki so se mu očitali, kar pa, kot že navedeno, ne more biti relevantno. Poleg tega je sodišče prve stopnje tudi pravilno izpostavilo, da priča sploh ni bila seznanjena, da je tožilstvo kazensko ovadbo zoper tožnika zavrglo.

14. Priča C.C., generalna direktorica in toženka v svojih navedbah so nemožnost nadaljevanja delovnega razmerja s tožnikom zatrjevali tudi zaradi tožnikovega ravnanja po podani odpovedi, češ da ni hotel vrniti službene izkaznice. Sodišče prve stopnje je to sporno dejstvo pravilno presojalo. Generalna direktorica je to okoliščino ocenila kot neprimeren odnos tožnika do stvari, ki so mu zaupane. Po drugi strani pa je C.C. povedal, da s tožnikom nista mogla vzpostaviti kontakta in da se niti ni kaj dosti trudil pri tem, saj je bil seznanjen, da je bil tožnik takrat v bolniškem staležu. Sodišče prve stopnje je navedene očitke tožniku pravilno ocenilo kot nedokazane, pri tem pa verjelo tožniku, da izkaznice doma ni našel, sicer bi jo vrnil, niti da ni namerno zavračal vrnitve.

15. Na drugi strani je tožnik izkazoval močan interes za vrnitev na delo. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo, da je bil tožnik pri toženki zaposlen več kot 27 let, še nikoli "disciplinsko" obravnavan, za svoje delo vedno odlično ocenjen (to je potrdil tudi C.C.). Tožnik je tudi navajal, da mu je bilo opravljanje dela pri toženki v veselje in zadovoljstvo, ves čas se je dodatno izobraževal, bil je tudi odlikovan in bil član mednarodne organizacije prometnih policij. V času trajanja postopka je sicer iskal drugo zaposlitev in poslal več kot 15 vlog (A/9), a vse brezuspešno. Menil je, da je nadaljevanje delovnega razmerja mogoče, saj v odpovedi očitanih kršitev ni storil.

16. Sodišče prve stopnje je glede na navedene ugotovitve in skladno s prvim odstavkom 118. člena ZDR-1 okoliščine in interese za nadaljevanje delovnega razmerja presojalo z vidika obeh strank. Pritožbeno sodišče se strinja z zaključki sodišča prve stopnje, da so okoliščine in interesi toženke, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče, bodisi nedopustni, po drugi strani pa takšni, da ne potrjujejo trditve, da je zaupanje v tožnika tako porušeno, da nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo mogoče. S strani tožnika zatrjevani interesi in dokazane okoliščine pa prevagajo v njegovo korist do tolikšne mere, da je sodišče utemeljeno ugodilo njegovemu reintegracijskem zahtevku, posledično pa tudi reparacijskemu.

17. Pritožbeno sodišče je presodilo le tiste pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena. Ker je spoznalo, da niso podani pritožbeni razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, niti uveljavljani pritožbeni razlogi, je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

18. Ker toženka s pritožbo ni uspela, je na podlagi prvega odstavka 154. člena ZPP dolžna tožniku povrniti stroške odgovora na pritožbo, ki jih je pritožbeno sodišče priznalo skladno s 155. členom ZPP, in sicer: 375 točk za odgovor na pritožbo, 2 % materialnih stroškov, 22 % DDV, kar skupaj znaša 280,00 EUR.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 118, 118/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.