VDSS Sodba Pdp 478/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-02-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Silva Donko (poroč.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat

funkcionar - prenehanje funkcije - vrnitev na delo - nadomestilo plače - javni uslužbenec - mirovanje pravic - vodilni delavec

Neutemeljeno je stališče pritožbe, da 14. člen ZFDO daje podlago za vrnitev državnega sekretarja na delo k prejšnjemu delodajalcu. ZPos namreč takšno pravico izrecno določa v 37. členu, medtem ko ZFDO takšne določbe nima. ZFDO in ZPos na identičen način urejata le pravico državnega funkcionarja oziroma poslanca v primeru, ko njegova vrnitev na delo ni mogoča iz objektivnih razlogov (14. člen ZFDO in 38. člen ZPos). Ker ZFDO ne daje pravice do vrnitve na delo, bi drugačna razlaga, torej takšna, za katero se zavzema tožnik, pomenila arbitrarno odločanje sodišča, ki za svojo odločitev ne bi imelo podlage v ZFDO.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbe.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek: (1) za odpravo sklepa Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja pri Komisiji A. št. ... z dne 25. 10. 2018; (2) za ugotovitev, da pogodba o zaposlitvi z dne 9. 5. 2006 v povezavi z aneksom k pogodbi o zaposlitvi z dne 31. 3. 2011 še vedno velja, do odločitve sodišča prve stopnje; (3) da je tožena stranka dolžna tožnika za čas od vključno 14. 9. 2018 do odločitve sodišča prve stopnje prijaviti v vsa obvezna socialna zavarovanja ter matično evidenco ZPIZ in ji za vsak mesec nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, to je od 14. 9. 2018 do odločitve sodišča prve stopnje, obračunati in izplačati 100 % nadomestilo plače v višini 2.392,13 EUR neto mesečno, na ta znesek obračunati in plačati pripadajoče davke in prispevke ter na račun krovnega pokojninski sklad javnih uslužbencev, ki ga upravlja zavarovalnica B., d. d., plačati premijo kolektivnega dodatnega pokojninskega zavarovanja v višini 22 premijskega razreda, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. dne v mesecu za pretekli mesec, v roku 8 dni pod izvršbo; (4) da je tožena stranka dolžna tožniku plačati denarno povračilo v višini 67.021,64 EUR v roku 8 dni od pravnomočnosti sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 9. dne od pravnomočne sodbe dalje do plačila (točka I izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (točka II izreka).

2. Zoper sodbo, razen zoper del odločitve, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka, se pritožuje tožnik zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava, bistvenih kršitev določb postopka iz 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, bistvene kršitve določb postopka iz 7. člena ZPP ter kršitev ustavnega jamstva enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma podrejeno, da ga razveljavi in v tem obsegu vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na stališče, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi pisnega sporazuma o prenehanju pogodbe o zaposlitvi, zato je delovno razmerje tožniku zakonito prenehalo dne 24. 9. 2014. Kot sporazum o prenehanju delovnega razmerja je namreč štelo potrdilo tožene stranke, s katerim je ta tožniku vrnila delovno knjižico, ter uradni zaznamek, s katerim je tožena stranka potrdila, da je prejela določene predmete, ki jih je pri delu uporabljal tožnik. Meni, da gre za sodbo presenečenja. Sodišče prve stopnje ni nikoli nakazalo, da bo listino - potrdilo o prejemu delovne knjižice ob prenehanju delovnega razmerja na KA. in uradni zaznamek - vračilo, štelo za sporazum o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi, saj za takšen zaključek ni imelo nikakršne dejanske podlage, niti tega ni zatrjevala tožena stranka. Zato je bilo kršeno razpravno načelo iz drugega odstavka 7. člena ZPP. Na obeh listinah je kot podpisnica C.C., pooblaščenka za splošne administrativne zadeve pri Komisiji A. (KA.), dejansko pa je namesto nje tožniku listini izročila oziroma ju podpisala D.D.. Predstojnik je oseba, ki pravno veljavno izraža voljo delodajalca v delovnih razmerjih, v skladu z določbo 4. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU), listini pa ne izkazujeta volje delodajalca. Kavza potrdil, ki ju sodišče šteje za sporazum, ni dogovor glede odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pač pa o potrditvi vračila prejema predmetov. Opozarja, da je delodajalec v skladu s 3. členom ZJU Republika Slovenija, ne pa Komisija A. (KA.) ali ministrstvo E.. Delo pri drugem organu tožene stranke - delodajalca Republike Slovenije, je treba razlagati v smislu prenehanja opravljanja dela na KA., ne pa prenehanja delovnega razmerja. Nadalje navaja, da niso odločilne ugotovitve sodišča prve stopnje glede izročitve delovne knjižice, saj le-ta leta 2014 ni imela več pravne veljave in je pozitivna zakonodaja ni več predvidevala. Zaradi zmotnih pravnih izhodišč se sodišče prve stopnje ni ukvarjalo s pravico državnega funkcionarja do vrnitve na delo. Tožnik meni, da mu takšna pravica pripada na podlagi Zakona o Vladi RS (ZVRS) in Zakona o funkcionarjih v državnih organih (ZFDO). ZVRS v drugem odstavku 32. člena določa, da se za pravice državnih sekretarjev in predstojnikov v organu sestave ministrstev ter predstojnikov vladnih služb do plače in nadomestil ter drugih osebnih prejemkov in povračil ter za pravice po prenehanju mandata smiselno uporabljajo določbe ZFDO. Ta pa v 14. členu posredno določa, da ima funkcionar pravico do nadaljevanja zaposlitve pri delodajalcu pred nastopom funkcije in šele, če to objektivno ni možno, pravico do denarnega nadomestila. ZFDO torej v 14. členu določa pravico do vrnitve na prejšnje delovno mesto. Nasprotna razlaga bi bila zmotna, arbitrarna in diskriminatorna v primerjavi z Zakonom o poslancih (ZPos). Sodišče prve stopnje se tudi ni opredelilo do tožnikove navedbe, da se je v obravnavani zadevi na podlagi 2. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) in 5. člena ZJU uporabljajo določbe 74. člena ZDR-1. Zakon o državni upravi (ZDU-1) v 17. členu določa, da ima državni sekretar status funkcionarja ter ga imenuje in razrešuje Vlada na predlog ministra, ki vodi ministrstvo, kot tudi da državnemu sekretarju preneha funkcija z dnem prenehanja funkcije ministra. ZVRS v 41. členu govori zgolj o tem, da se o pravicah državnih sekretarjev do plače in nadomestil plače ter drugih osebnih prejemkov in povračil do socialnega zavarovanja in dopustov ter za pravice po prenehanju mandata smiselno uporabljajo določbe ZFDO. V ZFDO pa ni določeno, da so funkcionarji v službenem razmerju. Tožnik opozarja, da sta edina funkcionarja, ki sta v službenem razmerju sodnik ter državni tožilec. Glede na to, da je državni sekretar v delovnem razmerju, se zanj uporabljajo določbe ZDR-1.

3. V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/1999 in nasl. - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki jih uveljavlja pritožba tožnika, niti tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo ter pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje.

6. Tožnik neutemeljeno uveljavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Izpodbijana sodba takšnih pomanjkljivosti nima, saj vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih in v njej ni nasprotij, zato jo je bilo mogoče preizkusiti.

7. Prav tako ni podana zgolj pavšalno uveljavljana bistvena kršitev določb postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana, kadar je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Takega nasprotja v izpodbijani sodbi ni.

8. Pritožba tudi neutemeljeno uveljavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je podana v primeru, če kakšni stranki z nezakonitim postopanjem, zlasti pa z opustitvijo vročitve, ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem. Sodišče prve stopnje ni nezakonito postopalo v smislu navedene določbe, niti ni kršilo tožnikove pravice do izjave v postopku.

9. Tožnik v zvezi s pravico do izjave v pritožbi neutemeljeno izpostavlja, da se ni mogel opredeliti do stališča sodišča prve stopnje, da je bil med strankama sklenjen sporazum o prenehanju delovnega razmerja, kar naj bi pomenilo tudi kršitev načela enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS (URS, Ur. l. RS, št. 33/91-I in nasl.). Tožena stranka je namreč z navedenima listinama, to je s tožnikovim podpisom uradnega zaznamka z dne 29. 9. 2014, v katerem je navedeno, da mu z dnem 24. 9. 2014 preneha delovno razmerje na KA. in da zato vrača službene kartice in ključe, in potrdila z dne 26. 9. 2014 o prejemu delovne knjižice ob prenehanju delovnega razmerja na KA., v katerem potrjuje, da je ob prenehanju delovnega razmerja na KA. z dne 24. 9. 2014 dne 26. 9. 2014 prejel svojo delovno knjižico, dokazovala tožnikovo voljo za prenehanje delovnega razmerja. Tožnik se je do navedenega opredelil. Prav tako pa ne gre za sodbo presenečenja, če je sodišče prve stopnje tožnikov podpis in podpis delavke KA. na navedenih listinah štelo za izraženo soglasje volj o prenehanju delovnega razmerja. Posledično ni utemeljeno tožnikovo uveljavljanje (relativne) bistvene kršitve določb postopka zaradi kršenja 7. člena ZPP, saj sodišče ni ugotovilo dejstev, ki jih tožena stranka ne bi navajala, niti izvajalo dokaze, ki jih ne bi predlagala.

10. Tožnik je bil zaposlen pri toženi stranki na podlagi po pogodbi o zaposlitvi 9. 5. 2006, na podlagi aneksa z 31. 3. 2011 je opravljal delo v službi F. na delovnem mestu koordinator nadzora preiskav v uradniškem nazivu svetnik komisije ter bil uvrščen v 55. plačni razred. Delovno razmerje mu je dne 24. 9. 2014 prenehalo zakonito. Tožnik je bil namreč z odločbo Vlade RS z dne 25. 9. 2014 imenovan za G. na ministrstvu E.. Z odločbo Vlade RS z dne 13. 9. 2018 pa je bilo ugotovljeno (zaradi nastopa nove Vlade RS), da je tožniku prenehala funkcija G. v ministrstvu E. dne 13. 9. 2018.

11. Tožnik je po prenehanju funkcije G. pri toženi stranki uveljavljal pravico do vrnitve na delo na delovno mesto svetnik komisije, tožena stranka pa je njegovo zahtevo zavrnila. Sodišče prve stopnje je njegov zahtevek zavrnilo.

12. Po določbi prvega odstavka 32. člena Zakona o Vladi Republike Slovenije (ZVRS, Ur. l. RS, št. 24/2005 - UPB1 in 109/2008) se za pravice predsednika vlade, ministrov in generalnega sekretarja vlade do plače in nadomestil ter drugih osebnih prejemkov in povračil, do socialnega zavarovanja in dopustov ter za pravice po prenehanju mandata smiselno uporabljajo določbe Zakona o poslancih (ZPos, Ur. l. RS, št. 24/2005 - UPB). Po drugem odstavku 32. člena ZVRS se za pravice državnih sekretarjev in predstojnikov organov v sestavi ministrstev ter predstojnikov vladnih služb do plače in nadomestil ter drugih osebnih prejemkov in povračil, do socialnega zavarovanja in dopustov ter za pravice po prenehanju mandata smiselno uporabljajo določbe Zakona o funkcionarjih v državnih organih (ZFDO, Ur. l. RS, št. 30/90, 18/91, 22/91 in 2/91-I). Pravice poslancev po prenehanju mandata, ter v zvezi s prvim odstavkom 32. člena ZVRS tudi pravice ministrov po prenehanju mandata, urejajo 36., 37. in 38. člen ZPos.

13. ZFDO v prvem odstavku 14. člena določa, da ima funkcionar, ki mu je prenehala funkcija in iz objektivnih razlogov ne more nadaljevati z opravljanjem prejšnje funkcije ali nadaljevati prejšnjega dela ali dobiti druge ustrezne zaposlitve in ne izpolnjuje minimalnih pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine brez zmanjšanja, v skladu s predpisi, ki urejajo obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje, oziroma s posebnimi predpisi, v katerih je urejena pravica do starostne pokojnine, dokler se ne zaposli ali začne opravljati funkcije ali začne opravljati pridobitne dejavnosti oziroma dokler ne izpolni navedenih pogojev za upokojitev, pravico do nadomestila plače v višini 80 odstotkov zadnje mesečne plače, ki jo je prejel, ko je opravljal funkcijo, vendar najdlje tri mesece od prenehanja funkcije. Če je namesto zadnje plače prejel nadomestilo, se nadomestilo plače iz tega odstavka odmeri od zadnje mesečne plače, ki bi jo prejel, če bi opravljal funkcijo. Po določbi drugega odstavka 14. člena se pravica do nadomestila plače iz prejšnjega odstavka lahko podaljša do izpolnitve pogojev za upokojitev, navedenih v prejšnjem odstavku, vendar najdlje še za šest mesecev. Nadalje tretji odstavek 14. člena določa, da se čas prejemanja nadomestila plače funkcionarju, ki mu je prenehala funkcija, šteje v pokojninsko dobo. V tem času je socialno zavarovan po predpisih, ki urejajo socialno zavarovanje oseb v delovnem razmerju, ob upokojitvi pa mu pripada pravica do odpravnine. V skladu s četrtim odstavkom funkcionar nima pravice do nadomestila plače, če mu preneha funkcija pred potekom šestih mesecev od izvolitve ali imenovanja. Sodišče prve stopnje je zavzelo pravilno stališče, da določba 14. člena ZFDO priznava le pravico do nadomestila plače za določen čas po prenehanju funkcije, ne pa tudi pravice do vrnitve na delo k prejšnjemu delodajalcu. ZPos pa v 37. členu določa, da ima poslanec, ki je bil do izvolitve v delovnem razmerju pravico, da se v treh mesecih po prenehanju poslanskega mandata vrne na delo, ki ga je opravljal, ali na drugo delo, ki ustreza vrsti in stopnji njegove strokovne izobrazbe. Nadalje pa v prvem odstavku 38. člena ZPos določa, da ima poslanec, ki mu je prenehal mandat in iz objektivnih razlogov ne more nadaljevati prejšnjega dela ali dobiti druge ustrezne zaposlitve in ne izpolnjuje minimalnih pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine brez zmanjšanja, v skladu s predpisi, ki urejajo obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje, oziroma s posebnimi predpisi, v katerih je urejena pravica do starostne pokojnine, dokler se ne zaposli ali začne opravljati pridobitne dejavnosti oziroma dokler ne izpolni navedenih pogojev za upokojitev, pravico do nadomestila v višini 80 % zadnje plače, ki jo je prejemal, ko je opravljal funkcijo, vendar najdlje šest mesecev od prenehanja mandata. Po določbi drugega odstavka 38. člena ZPos se pravica do nadomestila iz prejšnjega odstavka lahko podaljša do izpolnitve v prejšnjem odstavku navedenih pogojev za upokojitev, vendar najdlje še za šest mesecev.

14. Neutemeljeno je stališče pritožbe, da 14. člen ZFDO daje podlago za vrnitev državnega sekretarja na delo k prejšnjemu delodajalcu. ZPos namreč takšno pravico izrecno določa v 37. členu, medtem ko ZFDO takšne določbe nima. ZFDO in ZPos na identičen način urejata le pravico državnega funkcionarja oziroma poslanca v primeru, ko njegova vrnitev na delo ni mogoča iz objektivnih razlogov (14. člen ZFDO in 38. člen ZPos). Ker ZFDO ne daje pravice do vrnitve na delo, bi drugačna razlaga, torej takšna, za katero se zavzema tožnik, pomenila arbitrarno odločanje sodišča, ki za svojo odločitev ne bi imelo podlage v ZFDO. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da takšna razlaga pomeni nedopustno razlikovanje oziroma kršitev načela enakosti iz 14. člena URS. Razlikovanje med poslanci, predsednikom vlade, ministri in generalnem sekretarju vlade na eni strani (uporaba ZPos) in državnimi sekretarji na drugi strani (uporaba ZFDO) ne pomeni kršitve ustavnega načela enakosti. Načelo enakosti pred zakonom terja, da je zakonodajalčeva rešitev razumna, da ni arbitrarna in da obstaja razumna zveza med izbrano rešitvijo in zasledovanim ciljem.

Različen (državno) pravni položaj ministrov in državnih sekretarjev, njihova različna stopnja zahtevnosti opravljanja funkcije in politične odgovornosti, utemeljujejo različno ureditev pravic po prenehanju funkcije, zato drugačna ureditev v ZPos ne pomeni diskriminacije državnih sekretarjev.

15. Nadalje ni utemeljen pritožbeni očitek, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo s tem, ko je zavrnitev zahtevka utemeljilo tudi z ugotovitvijo, da tožnik s prejšnjim delodajalcem ni sklenil sporazuma o mirovanju pravic, niti ni šlo za premestitev v smislu 147. člena Zakona o javnih uslužbencih (Ur. l. RS, št. 56/2002 in nasl., ZJU). Tožnik namreč meni, da se 152.b člen ZJU nanaša le na primer, ko gre za drugega delodajalca, tožnik pa je delo nadaljeval pri istem delodajalcu (Republiki Sloveniji). Res je sicer, da je bil tožnik tudi po imenovanju na funkcijo G. zaposlen pri Republiki Sloveniji, vendar pa je treba upoštevati posebnost urejanja pravic in obveznosti iz delovnega razmerja v državnih organih. O pravicah in obveznostih iz delovnega razmerja se odloča na nivoju posameznega organa, zato tožnik neutemeljeno sklepa, da mu delovno razmerje pri KA. sploh ni prenehalo, ker je bil ves čas zaposlen pri Republiki Sloveniji. Razlaga, da se 152.b člen ZJU nanaša samo na primere, ko tožnik ne bi bil več zaposlen pri Republiki Sloveniji, torej ni utemeljena.

16. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje je tožniku delovno razmerje pri KA. prenehalo. Tožnik to odločitev neutemeljeno izpodbija, saj je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik podpisal uradni zaznamek z dne 29. 9. 2014, v katerem je navedeno, da mu z dnem 24. 9. 2014 preneha delovno razmerje na KA. in da zato vrača službene kartice in ključe. Dne 26. 9. 2014 je podpisal tudi potrdilo o prejemu delovne knjižice ob prenehanju delovnega razmerja na KA., v katerem je potrdil, da je ob prenehanju delovnega razmerja na KA. z dne 24. 9. 2014 dne 26. 9. 2014 prejel svojo delovno knjižico. Ker je bil tožnik prijavljen v socialna zavarovanja pri KA. le do 24. 9. 2014, nato pa pri ministrstvu E. za čas od 25. 9. 2014 do 13. 9. 2018, je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik v navedenih dokumentih pisno izrazil voljo, da mu na KA. s 24. 9. 2014 preneha delovno razmerje. Pravilno je štelo, da je ob upoštevanju dejstva, da je oba dokumenta podpisala tudi toženkina pooblaščenka, ugotovilo, da je tedaj obstajala tudi volja toženke, da tožniku preneha delovno razmerje na KA.. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo pravilno opozarja, da tožnik do konca glavne obravnave ni navajal, da listin s strani tožene stranke ni podpisala upravičena oseba oziroma oseba, zato je glede teh navedb v pritožbi prekludiran. Da podpis na listinah izraža ugotovitev tožene stranke, da je tožniku delovno razmerje prenehalo, navsezadnje dokazuje tudi dejstvo, da je bil tožnik odjavljen iz zavarovanj pri KA.. Zato se tudi pritožbeno sodišče strinja z zaključkom, da mu je delovno razmerje pri KA. zakonito prenehalo. Po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje je tožena stranka v uradnem zaznamku z dne 29. 9. 2014 izrecno zapisala oziroma odločila, da tožniku z dnem 24. 9. 2014 preneha delovno razmerje na KA., zoper to odločitev tožene stranke pa tožnik tudi ni uveljavljal varstva pravic v smislu določbe 25. člena ZJU, kar pomeni, da v sodnem postopku ne more uveljavljati sodnega varstva v zvezi s to odločitvijo.

17. Neutemeljeno je tudi stališče, da se za tožnika uporablja drugi odstavek 74. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.), ki določa, da se v času opravljanja vodilnega dela po pogodbi o zaposlitvi za določen čas v primeru, če je delavec že zaposlen pri delodajalcu na drugih delih za nedoločen čas, mirujejo pravice, obveznosti in odgovornosti iz pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. Tožnik namreč ni vodilni delavec v smislu določbe 74. člena ZDR-1. Vodilni delavec je namreč po določbi prvega odstavka 74. člena ZDR-1 delavec, ki vodi poslovno področje ali organizacijsko enoto pri delodajalcu in ima pooblastila za sklepanje pravnih poslov ali za samostojne kadrovske in organizacijske odločitve. Tak delavec lahko izjemoma sklene pogodbo o zaposlitvi za določen čas, če je že zaposlen pri delodajalcu na drugih delih za nedoločen čas ali če gre za vodilnega delavca, ki je na vodilno delo imenovan v skladu z zakonom ali z aktom o ustanovitvi.

18. Zaradi pravilne ugotovitve sodišča prve stopnje, da je tožniku delovno razmerje pri KA. prenehalo in da ni sklenil dogovora o mirovanju pravic, je odločitev sodišča prve stopnje pravilna.

19. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

20. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Prim. odločbo Ustavnega sodišča RS, opr. št. U-I-310/96 z dne 5. 2. 1998.

Zakon o Vladi Republike Slovenije (uradno prečiščeno besedilo) (2005) - ZVRS-UPB1  - člen 32, 32/1, 32/2.

Zakon o funkcionarjih v državnih organih (1990) - ZFDO  - člen 14, 14/1, 14/2, 14/3, 14/4.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 14.

Zakon o poslancih (1992) - ZPos  - člen 7, 38, 38/1.

Zakon o javnih uslužbencih (2002) - ZJU  - člen 147, 152b.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 74, 74/1, 74/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.