VDSS Sklep Pdp 463/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-11-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Marko Hafner (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

kršitev konkurenčne klavzule - denarno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule

Neveljavnost konkurenčne klavzule je po tretjem odstavku 39. člena ZDR oziroma 41. člena ZDR-1 predvidena za primere, ko pogodba o zaposlitvi določbe o denarnem nadomestilu ne vsebuje. V takšnem primeru delodajalec od delavca ne more zahtevati odškodnine, tudi če delavec ravna v nasprotju z morebitno v pogodbi določeno omejitvijo delavčevega ravnanja po prenehanju pogodbe o zaposlitvi. Pogoj za veljavnost konkurenčne klavzule je torej opredelitev denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule v pogodbi o zaposlitvi. Denarno nadomestilo je delodajalčeva protidajatev za to, da se je delavec zavezal, da bo po prenehanju delovnega razmerja za pogodbeno dogovorjeni čas največ dveh let, opustil konkurenčno dejavnost. Predmet nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule je plačilo denarnega zneska.

V obravnavanem primeru sta stranki pravico toženca do denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule določili v drugem odstavku XIV. člena pogodbe o zaposlitvi. Pogodba o zaposlitvi vsebuje določilo o nadomestilu za spoštovanje konkurenčne klavzule, višino katerega je na podlagi podatka iz pogodbe (50 % izgube čistega dohodka) mogoče določiti, kar pomeni, da velja konkurenčna klavzula v XIV. členu pogodbe o zaposlitvi. Poleg tega ZDR oziroma sedaj veljavni ZDR-1 ne določata, da bi moral biti delavec že vnaprej (tj. že od sklenitve pogodbe o zaposlitvi dalje) seznanjen s tem, kakšna bo konkretna višina denarnega nadomestila v primeru spoštovanja konkurenčne klavzule. Po določbi drugega odstavka 39. člena ZDR oziroma sedaj veljavnega drugega odstavka 41. člena ZDR-1 pripada delavcu minimalno nadomestilo v višini tretjine povprečne plače delavca v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. Tudi v takšnem primeru ob sklepanju pogodbe o zaposlitvi ni vnaprej znano, kakšen bo obseg izpolnitvenega ravnanja delodajalca. Konkretna višina minimalnega denarnega nadomestila je po zakonski določbi znana šele ob prenehanju delovnega razmerja – upoštevaje tedaj znane zneske izplačanih plač delavcu.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da ji je toženec dolžan plačati 20.864,63 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 1. 2018 dalje do plačila (I. točka izreka). Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna tožencu povrniti pravdne stroške v znesku 1.359,56 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila (II. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožeča stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Meni, da gre pri konkurenčni klavzuli, kakor je dogovorjena v XIV. členu pogodbe o zaposlitvi, za pravno veljavno zavezo obeh strank. Po stališču tožeče stranke določba 41. člena Zakona o delovnih razmerjih o nadomestilu za spoštovanje konkurenčne klavzule ne izključuje uporabe splošnih pravil civilnega prava. Vztraja, da je na podlagi 34. člena Obligacijskega zakonika višina nadomestila določljiva. Pri čistem dohodku gre za dohodek, ki ga oseba prejme po obdavčitvi. Če bi bil toženec zaradi opravljanja konkurenčne dejavnosti po pogodbi o zaposlitvi ali kakšni drugi pogodbi civilnega prava upravičen do plačila mesečnega neto zneska 2.000,00 EUR, bi mu morala tožeča stranka izplačati nadomestilo v višini 50 % tega zneska oziroma 1.000,00 EUR. Konkurenčna klavzula je veljavno dogovorjena glede na to, da je skladno s tretjim odstavkom 41. člena Zakona o delovnih razmerjih nadomestilo za njeno spoštovanje določeno v pogodbi o zaposlitvi. Dopustna pa je tudi določitev pogojev za uveljavitev pravice do konkurenčne klavzule, saj je po prvem odstavku 41. člen Zakona o delovnih razmerjih izplačevanje denarnega nadomestila predvideno le v primeru, če spoštovanje konkurenčne klavzule onemogoča pridobitev zaslužka, primerljivega delavčevi prejšnji plači. Tudi, če bi se ugotovila neveljavnost določila o višini denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule, bi moralo sodišče uporabiti 32. člen Zakona o delovnih razmerjih, po katerem se v primeru neveljavnosti pogodbenih določil neposredno uporabljajo določbe zakona, s katerimi je delno določena vsebina pogodbe o zaposlitvi kot sestavni del pogodbe. Toženec je po prenehanju delovnega razmerja pri tožeči stranki izkoristil poslovne zveze in tehnično znanje, ki ga je pridobil pri njej in se zaposlil pri A. d. o. o. zato, da je preko novega delodajalca posloval z B. d. d. - poslovnim partnerjem in poslovnim konkurentom tožeče stranke. Opozarja, da je bila konkurenčna klavzula sestavljena na predpisanem obrazcu, ki ga je pripravila založba C. (C.) in ne tožeča stranka. V tem obrazcu je že vnaprej določen čisti dohodek v odstotku in ravnanja delavca, potrebna za priznanje nadomestila. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, tožencu pa naloži povrnitev stroškov postopka, oziroma da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

3. V odgovoru na pritožbo toženec prereka navedbe v pritožbi in predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da delodajalec od delavca ne more zahtevati izplačila odškodnine, če pogodba o zaposlitvi ne vsebuje določbe o nadomestilu za spoštovanje konkurenčne klavzule. Če se nadomestilo ne določi, je predvidena ničnost konkurenčne klavzule. V pogodbi o zaposlitvi mora biti že vnaprej določeno, kakšna bo višina nadomestila. Tožnik bi moral biti že vnaprej seznanjen z višino nadomestila v primeru spoštovanja konkurenčne klavzule. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri preizkusu je ugotovilo, da je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, zato je sprejeta odločitev napačna oziroma vsaj preuranjena.

6. Tožencu, ki je bil pri tožeči stranki zaposlen kot komercialist-tehnolog, je delovno razmerje prenehalo na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 1. 2017. Ob odpovedi je veljala pogodba o zaposlitvi z dne 9. 1. 2004, ki je konkurenčno klavzulo vsebovala v XIV. členu. Z njo je bilo dogovorjeno, da toženec v roku 24 mesecev po prenehanju delovnega razmerja ne sme opravljati del ali sklepati poslov, pri katerih bi izkoriščal tehnično – tehnološka in poslovna znanja ter poslovne zveze, ki jih je pridobival z delom ali v zvezi z delom pri delodajalcu (prvi odstavek). Za odločitev v tem sporu pa je bistvena določba drugega odstavka XIV. člena pogodbe o zaposlitvi, ki določa, da je delodajalec dolžan delavcu povrniti izgubo čistega dohodka v višini 50 %, če delavec dokaže, da bi lahko le z uporabo znanj in zvez pridobival dohodek za svojo materialno eksistenco, in če dokaže za koliko čistega dohodka je s tem prikrajšan. Obenem je bilo določeno, da je delavec ves čas trajanja veljavnosti konkurenčne klavzule dolžan obveščati delodajalca o poslih in delih, ki jih želi opravljati, ta pa mu mora sporočiti stališče v roku 15 dni, sicer se šteje, da ne uveljavlja konkurenčne klavzule. Če delavec ne spoštuje konkurenčne klavzule, je dolžan delodajalcu plačati odškodnino v dejanskem ali pavšalnem znesku 5.000.000,00 SIT.

7. V drugem odstavku 41. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. - ZDR-1) oziroma drugem odstavku 39. člena v času sklepanja pogodbe o zaposlitvi veljavnem Zakonu o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl. - ZDR) je bilo določeno, da se mora denarno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule določiti s pogodbo o zaposlitvi in znaša mesečno najmanj tretjino povprečne mesečne plače delavca v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. Če se denarno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule ne določi s pogodbo o zaposlitvi, konkurenčna klavzula ne velja (tretji odstavek 39. člena ZDR in 41. člena ZDR-1). Ključno vprašanje v tem sporu je, ali sta stranki, upoštevajoč zakonski okvir za pogodbeno ureditev konkurenčne klavzule, v pogodbi o zaposlitvi pravno veljavno določili nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule.

8. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da konkurenčna klavzula v XIV. členu pogodbe o zaposlitvi ne velja, ker v drugem odstavku tega člena ne vsebuje jasnega določila o višini denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule. Pri tem niti ne gre za vprašanje nejasnosti določbe drugega odstavka XIV. člena pogodbe o zaposlitvi in s tem povezano uporabo pravila iz 82. člena Obligacijskega zakonika (Ur. l. RS, št. 83/2001 in nasl. - OZ), temveč za vprašanje določenosti nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule. Nejasno je tisto pogodbeno določilo, katerega pomen je med strankama sporen in ki ga ni mogoče enopomensko opredeliti niti po primarnem obveznem razlagalnem pravilu, določenem v drugem odstavku 82. člena OZ, niti z uporabo drugih metod razlage. Za primer nejasnega (ali pogojnega) pogodbenega določila ni predvidena sankcija neveljavnosti takšnega določila. Če bi bila v sporu za plačilo nadomestila zaradi spoštovanja konkurenčne klavzule mogoča ugotovitev neveljavnosti konkurenčne klavzule zaradi nejasne višine nadomestila, bi to pomenilo, da bi moralo sodišče tožbeni zahtevek delavca za plačilo nadomestila zavrniti. Delavec tako ne bi bil upravičen do plačila nadomestila, in to kljub temu, da je dogovorjeno konkurenčno klavzulo spoštoval (prim. sodbo Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 163/2010 z dne 6. 12. 2011). Ta vidik v zadevi opr. št. Pdp 114/2011 ni bil upoštevan, kar pomeni, da ne gre za primerljivo zadevo.

9. Neveljavnost konkurenčne klavzule je po tretjem odstavku 39. člena ZDR oziroma 41. člena ZDR-1 predvidena za primere, ko pogodba o zaposlitvi določbe o denarnem nadomestilu ne vsebuje. V takšnem primeru delodajalec od delavca ne more zahtevati odškodnine, tudi če delavec ravna v nasprotju z morebitno v pogodbi določeno omejitvijo delavčevega ravnanja po prenehanju pogodbe o zaposlitvi. Pogoj za veljavnost konkurenčne klavzule je torej opredelitev denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule v pogodbi o zaposlitvi. Denarno nadomestilo je delodajalčeva protidajatev za to, da se je delavec zavezal, da bo po prenehanju delovnega razmerja za pogodbeno dogovorjeni čas največ dveh let, opustil konkurenčno dejavnost. Predmet nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule je plačilo denarnega zneska.

10. V obravnavanem primeru sta stranki pravico toženca do denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule določili v drugem odstavku XIV. člena pogodbe o zaposlitvi. Pogodba o zaposlitvi z dne 9. 1. 2004 vsebuje določilo o nadomestilu za spoštovanje konkurenčne klavzule, višino katerega je na podlagi podatka iz pogodbe (50 % izgube čistega dohodka) mogoče določiti, kar pomeni, da velja konkurenčna klavzula v XIV. členu pogodbe o zaposlitvi. Poleg tega ZDR oziroma sedaj veljavni ZDR-1 ne določata, da bi moral biti delavec že vnaprej (tj. že od sklenitve pogodbe o zaposlitvi dalje) seznanjen s tem, kakšna bo konkretna višina denarnega nadomestila v primeru spoštovanja konkurenčne klavzule. Po določbi drugega odstavka 39. člena ZDR oziroma sedaj veljavnega drugega odstavka 41. člena ZDR-1 pripada delavcu minimalno nadomestilo v višini tretjine povprečne plače delavca v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. Tudi v takšnem primeru ob sklepanju pogodbe o zaposlitvi ni vnaprej znano, kakšen bo obseg izpolnitvenega ravnanja delodajalca. Konkretna višina minimalnega denarnega nadomestila je po zakonski določbi znana šele ob prenehanju delovnega razmerja – upoštevaje tedaj znane zneske izplačanih plač delavcu.

11. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da je zahtevek tožeče stranke za plačilo odškodnine zaradi nespoštovanja konkurenčne klavzule neutemeljen zato, ker pogodba o zaposlitvi ne vsebuje jasnega določila o višini denarnega nadomestila.

12. Pritožbeno sodišče je zato na podlagi 355. člena ZPP izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obravnavanem primeru sodišče prve stopnje sploh še ni presojalo odgovornosti toženca oziroma ugotavljalo predpostavk odškodninske obveznosti niti ni s tem v zvezi izvedlo dokaznega postopka. To zahteva ugotavljanje dejstev, ki še niso bila predmet obravnave. V kolikor bi okoliščine oziroma pravno relevantna dejstva o obstoju predpostavk odškodninske odgovornosti prvič obravnavalo le sodišče druge stopnje, bi s tem nesorazmerno poseglo v pravico strank do pritožbe (25. člen Ustave RS). Pritožbeno sodišče glede na konkretne okoliščine primera ocenjuje, da je zaradi varstva pravic obeh strank do pritožbe smotrno, če se relevantna dejstva ugotovijo v postopku pred sodiščem prve stopnje, in da vrnitev zadeve v novo sojenje ne bo povzročila hujše kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja.

13. V ponovnem sojenju bo moralo sodišče prve stopnje dopolniti dokazni postopek tako, da bo ugotovilo, ali so izpolnjeni pogoji za odškodninsko odgovornost toženca, nato pa ponovno odločiti o utemeljenosti tožbenega zahtevka ter o stroških postopka.

14. Odločitev o pritožbenih stroških se v skladu s tretjim odstavkom 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.

Zoper sklep je dovoljena pritožba iz razlogov, določenih v drugem odstavku 357.a člena ZPP. Sklep se sme izpodbijati samo iz razloga, da je sodišče druge stopnje razveljavilo odločbo sodišča prve stopnje in zadevo vrnilo v novo sojenje, čeprav bi kršitve postopka glede na njeno naravo lahko samo odpravilo (prvi in drugi odstavek 347. člena ZPP) ali bi glede na naravo stvari in okoliščine primera lahko samo dopolnilo postopek oziroma odpravilo pomanjkljivosti (prvi odstavek 355. člena ZPP) ali če bi moralo samo opraviti novo sojenje (drugi odstavek 354. člena in drugi odstavek 355. člena ZPP).

Pritožba se lahko vloži v 15 dneh od vročitve prepisa sklepa pri sodišču prve stopnje v zadostnem številu izvodov za sodišče in nasprotno stranko, o njej bo odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije. Če se pošlje pritožba po pošti priporočeno ali brzojavno, se šteje dan oddaje na pošto za dan izročitve sodišču, na katero je naslovljena. Pritožba mora obsegati navedbo sklepa, zoper katerega se vlaga, izjavo, da se sklep izpodbija v celoti ali v določenem delu, pritožbene razloge in podpis pritožnika. Če pritožba ni razumljiva in ne vsebuje vsega, kar je treba, da bi se lahko obravnavala, jo sodišče zavrže, ne da bi pozivalo vložnika, naj jo popravi ali dopolni. Ob vložitvi pritožbe mora biti plačana sodna taksa, če je predpisana. Če ta ni plačana niti v roku, ki ga določi sodišče v nalogu za njeno plačilo in tudi niso izpolnjeni pogoji za njeno oprostitev, odlog ali obročno plačilo, se šteje, da je pritožba umaknjena. Če pritožbo vloži pooblaščenec, je ta lahko samo odvetnik ali druga oseba, ki je opravila pravniški državni izpit.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 41, 41/2.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 39, 39/2, 39/3.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 82, 82/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.