VDSS Sodba Pdp 149/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-02-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Silva Donko

zamudna sodba - obstoj delovnega razmerja

Glede na tožbene navedbe (da je bil tožnik v spornem času vključen v organiziran delovni proces in je nepretrgano opravljal delo; da je prejel plačilo za delo...) je bil tožnik v delovnem razmerju pri toženi stranki tudi v spornem času in da ga je tožena stranka dolžna za to obdobje prijaviti v socialna zavarovanja in mu urediti vpis delovne dobe pri matični evidenci.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del delne zamudne sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z delno zamudno sodbo odločilo, da je tožnik v delovnem razmerju pri toženi stranki od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014; da je tožena stranka dolžna tožnika za čas od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014 prijaviti v socialna zavarovanja in urediti vpis delovne dobe pri matični evidenci ZPIZ, plačati tožniku za to obdobje razliko v plači v znesku 1.029,01 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 26. 6. 2016 dalje do plačila in tožniku za to obdobje iz naslova povračila stroškov v zvezi z delom plačati 933,53 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26. 6. 2018 dalje do plačila. Zavrnilo je tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna za tožnika v zvezi s plačilom 1.029,01 EUR obračunati tudi davke in prispevke. Odločitev o stroških postopka pa pridržalo za končno odločbo.

2. Tožena stranka zoper navedeno sodbo v ugodilnem delu vlaga pravočasno pritožbo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbo v ugodilnem delu zavrže, tožniku pa naloži v plačilo pravdne stroške. Navaja, da bi tožnik lahko zahteval sodno varstvo v zvezi z ugotovitvijo obstoja delovnega razmerja v roku, določenem v tretjem odstavku 200. člena ZDR-1. Glede na to, da je za (domnevno) kršitev pravice izvedel najkasneje v podpisu pogodbe o zaposlitvi za obdobje zaposlitve od 1. 5. 2014 do 1. 5. 2015, torej v maju 2015, je z vložitvijo tožbe z dne 27. 6. 2018 sodno varstvo uveljavljal prepozno. Meni, da je prijava v socialna zavarovanja, ureditev vpisa delovne dobe in izplačilo plače ter drugih denarnih terjatev iz delovnega razmerja, lahko le posledica ugotovitve obstoja delovnega razmerja. Zato bi sodišče moralo tožbo zavreči tudi v delu preostalih zahtevkov, vezanih na delovno razmerje v času od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014, ki ni ugotovljeno. V nasprotnem primeru pa bi moralo šteti, da tožena stranka glede tega dela tožbe (zahtevkov, vezanih na obstoj delovnega razmerja) roka za odgovor na tožbo ni zamudila. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo delno zamudno sodbo v izpodbijanem delu v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj. - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ob takšnem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Glede na dejansko stanje, ki izhaja iz tožbenih navedb, je sodišče prve stopnje sprejelo tudi materialnopravno pravilno odločitev.

5. Sodišče prve stopnje je utemeljeno izdalo delno zamudno sodbo, ker so bili v tem delu izpolnjeni vsi pogoji, določeni v 318. členu ZPP. Toženi stranki je bila tožba pravilno vročena v odgovor, vendar v roku iz 277. člena ZPP na tožbo ni odgovorila, čeprav jo je sodišče v skladu z določbo drugega odstavka 277. člena ZPP opozorilo na posledice v primeru, da ne bo odgovorila na tožbo v danem roku. Če tožena stranka odgovora na tožbo ne poda v zakonskem roku, je sodišče ob izpolnjenih pogojih iz 318. člena ZPP dolžno izdati zamudno sodbo, s katero ugodi tožbenemu zahtevku.

6. Kadar tožena stranka ne poda odgovora na tožbo in ne oporeka tožbenemu zahtevku, se šteje, da priznava navedbe tožnika v tožbi. Dejansko se tožbene navedbe štejejo za resnične in priznane zato, ker jih tožena stranka ni pravočasno (v odgovoru na tožbo) prerekala. Zato tožena stranka v nadaljnjem postopku, to je v pritožbi, domnevne netočnosti in neresničnosti v tožbi navedenih dejstev ne more uspešno uveljavljati. Zamudna sodba se namreč iz pritožbenega razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ne more izpodbijati, ker to ni dopustno, glede na določbo drugega odstavka 338. člena ZPP. Zaradi tega tudi ni mogoče upoštevati pritožbenih navedb, da bi tožnik lahko že ob podpisu nove pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 5. 2014 uveljavljal ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Sicer pa iz tožbenih navedb in predloženih listin izhaja, da je tožnik šele 4. 6. 2018 zvedel za kršitev svoje pravice, zato je v skladu s tretjim odstavkom 200. člena ZDR-1 s tožbo z dne 26. 6. 2018 v zakonskem roku zahteval ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014.

7. Sodišče presoja sklepčnost tožbe na podlagi predpostavke, da so trditve v tožbi resnične. Iz tožbenih navedb je razvidno:

- da je bil tožnik v času od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014 vključen v organiziran delovni proces in je nepretrgano opravljal delo;

- da sta se stranki dogovorili, da je tožnik zaposlen pri toženi stranki in delo opravlja pri podjetjih v Avstriji;

- da je tožena stranka tožnika, ki je bil v Sloveniji tujec z začasnim prebivališčem in dovoljenjem za delo, napotila na delo v Avstrijo in je s 1. 3. 2014 pričel zanjo delati pri delodajalcu A., pri katerem je delal štiri mesece;

- da je tožnik upošteval navodila tožene stranke o napotitvi na delo v tujino, s čimer se je neposredni nadzor nad njegovim delom prenesel na A., pri katerem je delo dejansko opravljal v času od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014;

- da je tožnik za opravljeno delo s strani tožene stranke prejel plačilo;

- da je bil pri toženi stranki tožnik v nadaljevanju zaposlen do 29. 2. 2016;

- da je tožnik dne 4. 6. 2018 prejel odločbo ZPIZ z dne 10. 10. 2016, ki mu po pomoti takoj po izdaji ZPIZ ni vročil (A1 in A2) in iz katere izhaja, da je imel tožnik pri toženi stranki šele od 1. 5. 2014 do 29. 2. 2016 lastnost zavarovanca iz delovnega razmerja;

- da tožnik s tožbo z dne 26. 6. 2018 zahteva, da se ugotovi obstoj delovnega razmerja pri toženi stranki tudi za čas od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014.

8. Glede na navedene tožbene navedbe je sodišče prve stopnje pravilno ugodilo tožbenemu zahtevku, da je bil tožnik v delovnem razmerju pri toženi stranki tudi v času od 1. 3. 2014 do 30. 4. 2014 in da ga je tožena stranka dolžna za to obdobje prijaviti v socialna zavarovanja in mu urediti vpis delovne dobe pri matični evidenci ZPIZ ter mu tudi plačati razliko v plači, skladno z določbo 44. člena ZDR-1

. Iz tožbenih navedb tudi izhaja, da sta se stranki dogovorili za plačilo 6,5 EUR neto na uro, v primeru nadure pa 9,75 EUR neto. V marcu 2014 je tožnik opravil 221 ur, od tega 47 nadur, zato mu glede na navedeni urni postavki pripada plačilo 1.589,25 EUR neto. Ker je prejel le 1.027,00 EUR, mu tožena stranka dolguje še 562,25 EUR neto. V aprilu 2014 je opravil 204 ure, od tega 30 nadur, zato mu glede na dogovorjeni urni postavki pripada plačilo v v višini 1.423,50 EUR neto. Prejel je le 1.215,00 EUR, zato mu tožena stranka dolguje še 208,50 EUR neto. Tožena stranka tako tožniku iz naslova razlike v plači dolguje skupno 1.029,00 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

9. Tožnik je s tožbo zahteval tudi povračilo stroškov za prehrano med delom in za prevoz na delo in z dela, skladno s prvim odstavkom 130. člena ZDR-1. Iz tožbenih navedb izhaja, da sta se stranki za plačilo stroškov prehrane dogovorili v višini 10,00 EUR dnevno, plačilo stroškov prevoza pa v višini 100,00 EUR mesečno, kolikor je tožnik za prevoz tudi dejansko mesečno plačeval. Tožnik je delal v povprečju 6 dni v tednu (A9) in je v mesecu marcu 2014 opravil 26 delovnih dni in 24 v mesecu aprilu 2014. Glede na dogovor mu tako za mesec marec 2014 pripada 260,00 EUR za prehrano in 100,00 EUR za prevoz, torej skupaj 360,00 EUR, za april 2014 pa 240,00 EUR, prehrano in 100,00 EUR za prevoz, torej skupaj 340,00 EUR. Ker je tožena stranka s plačilom v zamudi, je sodišče prve stopnje tožniku tudi pravilno priznalo zakonske zamudne obresti, tako da tožena stranka tožniku dolguje iz tega naslova skupaj 933,53 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26. 6. 2008 dalje.

10. Pogoj za izdajo zamudne sodbe iz 3. točke prvega odstavka 318. člena ZPP je torej izpolnjen. Izpolnjen pa je tudi dodatni pogoj iz 4. točke prvega odstavka istega člena, da dejstva, na katere se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil tožnik, ali z dejstvi, ki so splošno znana, saj med tožbenimi navedbami in predloženimi dokazi ni nikakršnega nasprotja.

11. Ker niso podani uveljavljeni pritožbeni razlogi, niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del delne zamudne sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

12. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 318.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 44, 130.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.