VDSS Sodba Pdp 522/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-12-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

DELOVNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE

odškodnina za neizrabljen letni dopust - poklicni vojak

Iz sodbe ESC št. 619/2016 izhaja, da mora delodajalec dokazati, da je ravnal z vso skrbnostjo, da bi delavec dejansko imel možnost izrabiti plačani letni dopust, pri čemer pa niti ni pomembno, ali je delavec zaprosil za koriščenje dopusta ali ne. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da četudi gre za stališče, zavzeto v zvezi z nadomestilom, je uporabljivo tudi z vidika odškodnine. Tožnik je podal prošnjo za koriščenje dopusta za leto 2015 po vrnitvi z misije v letu 2017 oziroma izplačilo nadomestila zaradi nemožnosti izrabe. Tožena stranka je zahtevo za plačilo nadomestila zavrnila šele z odločbo z dne 26. 4. 2018. Obrazložila je tudi, da je tožnik glede na določbo tretjega odstavka 97.h člena ZObr pravico do koriščenja letnega dopusta za leto 2015 v vsakem primeru izgubil, četudi so bili razlogi za izgubo na strani delodajalca. Navedeno je po oceni pritožbenega sodišča pomembno z vidika odškodninskega prava. Tožnik letnega dopusta ni mogel koristiti, ker niti enega dneva v letu 2016 ni delal v Sloveniji. Opustitev tožene stranke, da bi tožniku omogočila pravočasno izrabo letnega dopusta je ravnanje v nasprotju s ciljem pravice do plačanega letnega dopusta. Tožena stranka ni navajala, niti predložila dokaza, iz katerega bi izhajalo, da je imel tožnik pravico do plačanega letnega dopusta uveljaviti. Pritožbeno sodišče v navedenem vidi element protipravnega ravnanja tožene stranke vsaj iz razloga hude malomarnosti, tako da je tožniku nastala vtoževana škoda.

I. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se odločitev o stroških postopka spremeni tako, da se stroški znižajo na znesek 575,17 EUR, kar je tožena stranka dolžna plačati tožniku v roku 15 dni od vročitve, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

II. V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 15 dni plačati denarno nadomestilo za neizkoriščen dopust za leto 2015 v znesku 2.061,03 EUR skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1. 7. 2018 dalje do plačila (I. točka izreka). Kar je zahteval tožnik več ali drugače je sodišče zavrnilo (da je tožena stranka dolžna tožniku na znesek 2.061,03 EUR plačati davke in prispevke, dodatna pojasnila ur in dni) (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v znesku 653,61 EUR, v roku 15 dni od vročitve te sodne odločbe, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila (III. točka izreka).

2. Tožena stranka vlaga pritožbo zoper ugodilni del sodbe in zoper odločitev o stroških postopka iz vseh pritožbenih razlogov in sicer bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in tožbeni zahtevek zavrne, hkrati pa tudi vztraja, da je odločitev o stroških postopka nepravilna in bi moralo sodišče tožniku naložiti stroške postopka. Tožena stranka izrecno izpodbija odločitev o stroških v delu, kjer je sodišče priznalo potne stroške tožniku za relacijo Slovenska Bistrica - Ljubljana. Angažiranje pooblaščenca izven sedeža sodišča ni bilo potrebno, zato tožena stranka izrecno nasprotuje priznanim stroškov v višini 78,44 EUR. Sodišče je po oceni tožene stranke zmotno štelo, da je pravica do preostanka letnega dopusta za leto 2015 sicer ugasnila, ni pa prenehala pravica do nadomestila. Tretji odstavek 97. člena Zakona o obrambi (Ur. l. RS, št. 103/2004 in nadalj. - ZObr), ki se za delavce na obrambnem področju uporablja kot lex specialis, določa, da se lahko letni dopust, ki ni bil izrabljen v tekočem letu zaradi sodelovanja pri izvajanju mednarodnih obveznosti ali vojaške službe izven države oziroma drugih razlogov na strani delodajalca, izrabi v naslednjem koledarskem letu. Tožena stranka meni, da je sodišče napačno štelo, da sicer zaradi same ugasnitve pravice tožniku do izrabe letnega dopusta ni ugasnila tudi pravica zahtevati nadomestilo zaradi neizrabe letnega dopusta. Tožnik je namreč bil dejansko tudi v naslednjem koledarskem letu, tj. celotno leto 2016 in vse do 19. 7. 2017, neprekinjeno na MOM (služba izven države). Sodišče se sklicuje na Konvencijo MOD št. 132 in Direktivo 2003/88/ES, ki jo napačno razlaga. Konvencije MOD št. 132 in 7. člen Direktive 2003/88/ES namreč določata, da minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja. Tožena stranka opozarja, da tožniku v konkretnem primeru delovno razmerje ni prenehalo, pač pa je šlo za prostovoljno podaljšanje dela na njegovo izrecno željo v tujini, poteklo je tudi izredno referenčno obdobje za koriščenje letnega dopusta, tako da tožena stranka meni, da je tožniku ne le ugasnila pravica do same izrabe, pač je tudi tožnik izgubil pravico zahtevati nadomestilo zaradi neizrabe letnega dopusta. Ne drži, da tožnik ni mogel predvideti vzroka, zaradi katerega ni mogel izrabiti letnega dopusta za preteklo leto v podaljšanem referenčnem obdobju. S tem je tožnik pristal na to, da mu je ugasnila tako pravica do letnega dopusta, kot tudi pravica zahtevati nadomestilo zaradi neizrabe letnega dopusta. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje, pri tem pa delno zmotno zmotno uporabilo materialno.

5. Sodišče je izvedlo dokaze z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožnik in tožena stranka ter zaslišalo tožnika. Tožnik je naslovil zahtevek za odobritev koriščenja rednega letnega dopusta za leti 2015 in 2016, ki ga je tožena stranka s sklepom in ugotovitvenim sklepom št. ... z dne 8. 9. 2017 zavrnila. Prav tako je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo z dne 25. 9. 2017, kot neutemeljeno. Glede na to, da je tožnik uveljavljal denarni zahtevek zoper toženo stranko, tožba tožnika z dne 8. 6. 2018 ni prepozna.

6. Zakon o obrambi (Ur. l. RS, št. 103/2004 in nadalj. - ZObr) v tretjem odstavku 97.h člena določa, da se lahko letni dopust, ki ni bil izrabljen v tekočem letu zaradi sodelovanja pri izvajanju mednarodnih obveznosti ali vojaške službe izven države oziroma drugih razlogov na strani delodajalca, izrabi v naslednjem koledarskem letu. Vendar pa to ni ključna pravna podlaga in s tem v zvezi tudi ni odločilno stališče tožene stranke, da naj bi bilo 12 mesecev ustrezno dolgo obdobje prenosa v smislu Direktive, ter da je tožniku z 31. 12. 2016 ugasnila pravica do izrabe letnega dopusta za leto 2015, zaradi česar njegov tožbeni zahtevek ne more biti utemeljen. Pritožbene navedbe glede vprašanja ugasle pravice do izrabe letnega dopusta in datum prenehanja delovnega razmerja (tožnik je bil ob vložitvi tožbe še vedno v delovnem razmerju, pri čemer mu je delovno razmerje prenehalo z upokojitvijo dne 30. 6. 20128), kar je glede na drugi odstavek 7. člena Direktive 2003/88/ES in tudi glede na določbo 164. člena ZDR bistven pogoj za priznanje nadomestila za neizrabljeni letni dopust, bi lahko kazale na pritožbeni uspeh tožene stranke, če bi bila v tožnikovih navedbah in posledično v ugotovitvah sodišče podlaga za preizkus pravilnosti izpodbijane odločitve zgolj po pravilih, ki veljajo za nadomestilo za neizrabljeni letni dopust. Pritožbeno sodišče pa ocenjuje, da je v izpodbijani sodbi dovolj podlage za zaključek, da je tožnikova terjatev glede neizrabljenega letnega dopusta utemeljena po odškodninski podlagi (179. člen Zakona o delovnih razmerjih - Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj. - ZDR-1). Nenazadnje je tožnik tudi vložil tožbo, ki jo je naslovil "zaradi plačila odškodnine zaradi neizrabljenega letnega dopusta" in v postopku navajal, da mu ni bilo omogočeno koriščenje letnega dopusta zaradi krivdnega ravnanja tožene stranke. Tožnik ni izkoristil dopusta za leto 2015 zaradi morebitne svoje nezmožnosti za delo, ampak je vzrok v tem, da je bil na delu v tujini v času od 12. 7. 2015 do 19. 7. 2017, tako da dopusta vse do 19. 7. 2017 ni mogel koristiti zaradi službenih dolžnosti na mednarodnih vojaških misijah, kar je bilo toženi stranki znano.

7. Iz sodbe ESC št. 619/2016 izhaja, da mora delodajalec dokazati, da je ravnal z vso skrbnostjo, da bi delavec dejansko imel možnost izrabiti plačani letni dopust, pri čemer pa niti ni pomembno, ali je delavec zaprosil za koriščenje dopusta ali ne. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da četudi gre za stališče, zavzeto v zvezi z nadomestilom, je uporabljivo tudi z vidika odškodnine. Tožnik je podal prošnjo za koriščenje dopusta za leto 2015 po vrnitvi z misije v letu 2017 oziroma izplačilo nadomestila zaradi nemožnosti izrabe. Tožena stranka je zahtevo za plačilo nadomestila zavrnila šele z odločbo št. ... z dne 26. 4. 2018. Obrazložila je tudi, da je tožnik glede na določbo tretjega odstavka 97.h člena ZObr pravico do koriščenja letnega dopusta za leto 2015 v vsakem primeru izgubil, četudi so bili razlogi za izgubo na strani delodajalca. Navedeno je po oceni pritožbenega sodišča pomembno z vidika odškodninskega prava. Tožnik letnega dopusta ni mogel koristiti, ker niti enega dneva v letu 2016 ni delal v Sloveniji. Opustitev tožene stranke, da bi tožniku omogočila pravočasno izrabo letnega dopusta je ravnanje v nasprotju s ciljem pravice do plačanega letnega dopusta. Tožena stranka ni navajala, niti predložila dokaza, iz katerega bi izhajalo, da je imel tožnik pravico do plačanega letnega dopusta uveljaviti. Pritožbeno sodišče v navedenem vidi element protipravnega ravnanja tožene stranke vsaj iz razloga hude malomarnosti, tako da je tožniku nastala vtoževana škoda v višini 2.061,03 EUR, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1. 7. 2018 dalje do plačila, pri čemer tožena stranka višini niti ni oporekala.

8. Utemeljen je pritožbeni ugovor tožene stranke, da je tožniku sodišče priznalo previsoke stroške postopka v skupni višini 653,61 EUR in sicer za potne stroške na relaciji Slovenska Bistrica - Ljubljana v višini 78,44 EUR. Po ustaljeni sodni praksi Višjega delovnega in socialnega sodišča, sodišče prizna potne stroške le za okrožje sodišča, ne pa za višje stroške iz območja celotne države. Stranka ima pravico do izbire odvetnika po lastni izbiri s področja celotne države, ne morejo pa se ti stroški naprtiti nasprotni stranki, saj ne gre za potrebne stroške za pravdo v smislu 155. člena ZPP. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke v tem delu ugodilo in odločilo, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 15 dni od vročitve sodne odločbe, povrniti stroške postopka v višini 575,17 EUR skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi, od prvega naslednjega dne po poteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti do plačila.

9. V preostalem je pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (353. člen ZPP).

10. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj je uspela v pritožbi zgolj z neznatnim delom. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 165. členu ZPP v povezavi z drugim odstavkom 154. člena ZPP.

Zakon o obrambi (1994) - ZObr  - člen 97h, 97h/3.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 164.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 179.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa - člen 7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.