VDSS Sodba Pdp 699/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-01-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Silva Donko

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti - III. kategorija invalidnosti - ustrezno delovno mesto

Sodišče ugotavlja zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi na podlagi stanja ob podaji odpovedi. Tožena stranka je v postopku dokazala, da za tožnika ni imela drugega ustreznega dela, ne po dokončnosti odločbe ZPIZ, ne ob podaji odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je zavrnilo tožbeni zahtevek, da sta redna odpoved pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 16. 8. 2016, ki jo je tožena stranka izdala tožniku, in sklep sveta tožene stranke št. ... o pritožbi tožnika zoper redno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 22. 9. 2016 nezakonita; da tožniku delovno razmerje na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni prenehalo, ampak še traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja; da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati na delo in mu v skladu z odločbo ZPIZ št. ... z dne 20. 11. 2015 zagotoviti delo s krajšim delovnim časom od polnega (4 ure dnevno) na drugem delu ter mu za ves čas od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do vrnitve na delo priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ga za to obdobje prijaviti v vsa obvezna zavarovanja, mu obračunati osnovno bruto plačo, po odvedbi predpisanih davkov in prispevkov pa tožniku izplačati ustrezen neto znesek, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska posamezne plače od petega delovnega dne v naslednjem mesecu do dneva plačila, vse v roku 15, pod izvršbo; da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške tega postopka v višini, kot jih je odmerilo sodišče, v roku 15 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne zamude dalje do plačila.

2. Tožnik vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP ter pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku tožnika v celoti ugodi, oziroma podredno, da sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, v vsakem primeru pa toženi stranki naloži stroške postopka. Ocenjuje, da je izpodbijana sodba nepravilna in nezakonita. Sodišče je zmotno ugotovilo, da tožena stranka v recepciji ni imela na voljo prostega delovnega mesta, ki bi ga lahko ponudila tožniku. V zvezi s tem je bilo materialnopravno napačno postopanje sodišča prve stopnje, ki je obstoj prostega delovnega mesta presojalo v času izdaje odpovedi iz razloga invalidnosti, saj je za presojo utemeljenosti bistveno, ali je takšno delovno mesto pri toženi stranki obstajalo v času dokončnosti odločbe ZPIZ. Skladno s 102. členom ZPIZ-1 tedaj nastopi obveznost delodajalca, ki so mu priznane pravice na podlagi invalidnosti II. ali III. kategorije in ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ponudi opravljanje drugega dela na delovnem mestu skladno z njegovo preostalo delovno zmožnostjo. Sodišče se ni ukvarjalo z vprašanjem, ali je pri toženi stranki obstajalo prosto delovno mesto za tožnika v času dokončne odločbe ZPIZ. Enemu od varnostnikov je prenehala pogodba o zaposlitvi, namesto njega so zaposlili novega varnostnika za nedoločen čas. Delovno mesto varnostnika je bilo prosto vsaj v času od 9. 12. 2015 do 1. 1. 2016. V primeru, če bi bila za zakonitost odpovedi pomembna razpoložljivost prostega delovnega mesta pri toženi stranki le v času izdaje odpovedi, pa je sodišče dejansko stanje napačno ugotovilo. Kadrovski in finančni načrt za leto 2016, na katerega se sklicuje sodišče prve stopnje, nikjer ne določa, da ima tožena stranka sistemiziranih le 3,5 delovnih mest varnostnika. Iz Kadrovskega in finančnega načrta za leto 2016 izhaja le podatek o nespornem številu zasedenih delovnih mest v recepciji, ne pa tudi število sistemiziranih (in morebiti nezasedenih) delovnih mest v recepciji, na katerih bi delo po izdani odločbi ZPIZ lahko opravljal tožnik. Kombinacija podatka, da ima tožena stranka zasedenih 3,5 delovnih mest varnostnika ter odločitve, da pokojnega A.A. ne bo nadomestila, izkazuje, da je imela tožena stranka vsaj v januarju 2016 še sistemizirano in prosto delovno mesto, ki ga je do smrti v juliju 2015 zasedal A.A. Do sredine leta 2015 je v recepciji delal pokojni A.A., ki po smrti nikoli ni bil nadomeščen z novim delavcem, njegovo delovno mesto pa tudi ni bilo ukinjeno. Tožena stranka, na kateri je v skladu s prvim odstavkom 84. člena ZDR-1 dokazno breme, ni predložila nobenega dokaza (na primer veljavne sistemizacije delovnih mest z navedenim številom sistemiziranih delovnih mest, sklepa o ukinitvi delovnega mesta in podobno), iz katerega bi izhajalo, da prostega delovnega mesta za tožnika v času dokončne odločbe ZPIZ ali v času izdaje odpovedi ni bilo. Vprašanje je, ali pisna sistemizacija odraža dejansko stanje sistemiziranih delovnih mest pri delodajalcu ali ne, to pa na obstoj obstoječih delovnih mest ne more vplivati. Če po smrti A.A. nobeno delovno mesto ni bilo ukinjeno, je bilo enako število delovnih mest sistemiziranih tudi v času dokončnosti odločbe ZPIZ. Ravno okoliščina, da je tožena stranka odločala o tem, ali bo A.A. nadomestila z drugim delavcem, nedvomno dokazuje, da je njegovo delovno mesto še v času izdaje kadrovskega načrta za leto 2016, torej v januarju 2016 obstajalo in je bilo tudi sistemizirano. Direktor je tudi izpovedal, da bi tožnika sprejel (to je premestil), če ne bi imel omejitev, ki so izhajale iz odločbe ZPIZ, ter da je bil do odločbe ZPIZ trdno prepričan, da bo tožnika lahko v službo sprejel kot receptorja, potem pa ne več. Tožena stranka je kot razlog, zaradi katerega naj tožnika ne bi mogla premestiti na delovnem mestu v recepcijo, ob vsem ostalem navajala tudi tožnikove omejitve po odločbi ZPIZ. Očitno je štela, da je tožnik za delo v recepciji sposoben, pri čemer pri ZPIZ-u ni niti preverila, ali bi bilo takšno delovno mesto primerno, temveč je sklep vedoč, da je zdravstveno stanje tožnika v resnici že ves čas nespremenjeno, sprejela sama. Tožena stranka je tudi sama pojasnjevala, oziroma ni prerekala, da je za delo v kuhinji najemala študente in delavce po podjemnih pogodbah, kar dokazuje, da je v kuhinji potrebovala dodatno moč. Tožnik opozarja še na očitno neskladnost podatkov glede števila zaposlenih v kuhinji v januarju 2016, ki izhajajo iz kadrovskega in finančnega načrta za leto 2016, ter resničnim stanjem. Iz kadrovskega in finančnega načrta izhaja, da naj bi imela tožena stranka v kuhinji zasedenih 7,5 delovnih mest, in sicer enega glavnega kuharja, 4,5 kuharja in 2 pomočnika. V resnici pa je imela tožena stranka zaposlenih le 7 oseb za poln delovni čas, enako število oseb pa je zaposlenih še danes, kar pomeni, da je imela tožena stranka prosto delovno mesto za polovični delovni čas v kuhinji, kamor bi prav tako lahko premestila tožnika. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo tožnika in v celoti prereka pritožbene navedbe ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrne in potrdi odločitev sodišča prve stopnje. Sodišče je izrecno navedlo, da bi tudi glede na izpoved tožnika le-ta lahko opravljal le posamezna dela iz opisa delovnega mesta dnevni vratar in varnostnik (receptor) in delovnega mesta kuhinjski pomočnik. Pritožbena navedba, da sodišče ni ugotavljalo stanja v času dokončnosti odločbe ZPIZ tudi ni relevantna. V skladu s sodno prakso pa sodišče ugotavlja zakonitost odpovedi na podlagi stanja ob podaji odpovedi. Tožena stranka je v postopku dokazala, da za tožnika ni imela drugega ustreznega dela, ne po dokončnosti odločbe ZPIZ, ne ob podaji odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče naj bi tudi absolutno kršilo postopek iz razloga, ker naj iz kadrovskega in finančnega načrta za leto 2016 ne bi izhajalo število sistemiziranih delovnih mest varnostnika pri toženi stranki, ampak število dejansko zasedenih delovnih mest varnostnika (to je 3,5), pri čemer naj bi v času dokončnosti odločbe ZPIZ bila sistemizirana 4 delovna mesta, od katerih je 0,5 do sredine leta 2015 zasedal pokojni A.A. - po njegovi smrti pa ni bilo ukinjeno. Status listine Kadrovski načrt za 2016 je tožena stranka pojasnila v svoji prvi pripravljalni vlogi, poleg tega pa je to pojasnila tudi priča B.B. Tožena stranka je vložila Kadrovski in finančni načrt tožene stranke za leto 2016 v delu kadrovskega načrta in utemeljitve (stran 1, 9, 10 in 12). Pri tem gre za uraden dokument - veljaven (sprejet in potrjen od MIZŠ) in obvezujoč akt tožene stranke. ZIPRS je zahteval, da je število delovnih mest enako lanskemu (ki pa je določal prav tako zaposlitve - 1 % - nekajletno zmanjšanje zaposlitev v javnem sektorju). Tožena stranka pa je tudi dokazala, da je imela zaposlenih le toliko varnostnikov, kot jih je dovoljeval zavezujoč akt. Predpisani normativi so toženi stranki dovoljevali glede na število dijakov, ki so bivali pri njej (v letu 2016/2017 - 224) in prav tako pred tem (2015/2016) sistemizacijo le 1,29 DM vratarja in 1 DM varnostnika. Da bi tožena stranka zagotovila potrebo po 24-urnem izvajanju dela varnostnika in ob tem še potrebo v recepciji, je sklenila pogodbe o zaposlitvi, kot so navedene, to je skupno za 3,5 delovnih mest, vsi zaposleni opravljajo naloge varnostnika (2 pa poleg tega tudi naloge receptorja). Glede na navedeno mora tožena stranka za ostala delovna mesta (torej za skoraj 1,5 DM), ki so nad normativi, zagotoviti sredstva iz sredstev pridobljenih na trgu. Tožena stranka namreč pridobi od financerja le toliko sredstev, kot ji jih priznava financer glede na normative. Zatrjevanje pritožnika, da se normativi od 2014 (ko je ravnatelj tožene stranke obljubljal delo tožniku) niso nič spremenili, ni relevantno. Omejene finančne zmožnosti in potrebe po delu (v celotnem obsegu in vseh vrst nalog in delovno mesto varnostnik) pri toženi stranki so narekovale drugačno organizacijo in optimizacijo dela. Sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka imela najprej 4 delovna mesta, nato pa samo še 3,5 delovna mesta. Če bi tožena stranka prilagajala delovno mesto tožniku, bi morali to delovno mesto najprej potrditi ing. varnosti pri delu, nato pristojni strokovnjak medicina dela in na koncu ZPIZ kot delo ustrezno za tožnika - invalida. Kot že navedeno bi tožnik lahko opravljal samo posamezna dela iz opisa delovnega mesta dnevni vratar in varnostnik (receptor). Torej zgolj posamezna dela in ne celotnega dela na recepciji. Tožnik se sklicuje na pričanje B.B. v delu, kjer je izpovedala, da tožena stranka nima iz vidika financiranja nobene prepovedi, da tožnika ne bi premestila na delovno mesto, ki ga je zasedal A.A. Odločitev o tem, na kakšen način bo tožena stranka izvajala delovni proces (s kakšnim številom delavcev) je v njeni pristojnosti. Za možnost, da A.A. ne nadomesti z nobenim novim delavcem, se je tožena stranka povsem utemeljeno odločila (glede na normative, glede na potrebe dela, finančno situacijo - financiranje tudi drugih obveznosti …). Tako glede dela na delovnem mestu receptor oziroma varnostnik kot glede dela v kuhinji, je tožena stranka v povezavi z možnostjo dela tožnika obširno pojasnila naravo del in dejstvo, da tožnik del (delo na recepciji in delo v kuhinji), glede na svoje zdravstvene omejitve, ne bi mogel opravljati. Tožnik je sam na zaslišanju potrdil, da so v kuhinji vsi lonci težji od 5 kg, tako da tudi ni relevantno, da je tožena stranka v času čakanja na delo tožnika, delo opravljala s študenti oziroma preko podjemne pogodbe. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, in v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/1999 in nasl. - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Sodišče ni storilo bistvenih kršitev pravil postopka ter je na pravilno uporabljeno materialno pravo pravilno ugotovilo tudi dejansko stanje.

6. Sodišče prve stopnje ni storilo bistvene kršitve določb postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi kršilo 8. člen ZPP v zvezi z uporabo pravila o dokaznem bremenu tožene stranke glede odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti. Določba 8. člena ZPP vsebuje metodološki napotek za oblikovanje dokazne ocene, bistveno pa je lahko kršena le v primeru, kadar dokazna ocena ni v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene (torej kadar ne ustreza standardu vestnosti in skrbnosti ter ni analitično sintetična), ne pa tudi, če bi bila ocena vsebinsko neprepričljiva (tako npr. sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 13/2008 z dne 16. 11. 2009, enako tudi v sodbi Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 369/2005 z dne 15. 3. 2007). V skladu z načelom proste presoje dokazov o tem, katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Določba vsebuje metodološki napotek za oblikovanje dokazne ocene, bistveno pa je lahko kršena le v primeru, kadar dokazna ocena ni v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene (torej kadar ne ustreza standardu vestnosti in skrbnosti ter ni analitično sintetična), ne pa tudi, če bi bila ocena vsebinsko neprepričljiva. V obravnavani zadevi dokazni oceni sodišča prve stopnje ni mogoče očitati, da ne upošteva procesnih zahtev iz 8. člena ZPP, kot je podrobneje obrazloženo v nadaljevanju. Torej tudi ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bili razlogi sodbe med seboj v nasprotju in nejasni. Sodišče tudi ni storilo absolutno bistveno kršitev pravil postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bilo podano nasprotje o vsebini listine, na katere se sklicuje sodišče in samo listino glede Kadrovskega in finančnega načrta za leto 2016. Kadrovski načrt ni identičen sistemizaciji delovnih mest, prav tako je bilo v postopku pojasnjeno glede izseka iz Kadrovskega načrta.

7. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas na delovnem mestu kuhar - vodja izmene. Tožena stranka mu je 17. 8. 2016 vročila odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi nezmožnosti opravljanja dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti, pri čemer je bila tožniku z odločbo ZPIZ 20. 11. 2015 priznana III. kategorija invalidnosti zaradi posledic bolezni in pravice do dela z omejitvami in krajšim 4-urnim delovnim časom. Ob navedenem je tožena stranka na podlagi Zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (Ur. l. RS, št. 63/2004 in nadalj. - ZZRZI) izvedla postopek skladno z določili 40. člena ZZRZI, ki določa, da lahko delodajalec invalidu odpove pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga ali zaradi nemožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti, če mu hkrati ponudi sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas na drugem delovnem mestu, ki ustreza invalidovi strokovni izobrazbi, usposobljenosti ali delovni zmožnosti v skladu s tem zakonom ali s predpisi, ki urejajo pokojninsko ali invalidsko zavarovanje ali na podlagi sporazuma z drugim delodajalcem zagotovi, da mu drugi delodajalec ponudi sklenitev pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas na ustreznem delu pri njem. V kolikor navedenega delodajalec ne more zagotoviti, sproži postopek pred komisijo za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju in mu lahko redno odpove pogodbo o zaposlitvi brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi.

8. Sodišče je v predmetni zadevi izvedlo dokaze z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožnik in tožena stranka ter zaslišalo tožnika, zakonitega zastopnika tožene stranke C.C. in pričo B.B. - računovodkinjo pri toženi stranki. Tožnik je invalid III. kategorije zaradi posledic bolezni, pri čemer je bila z odločbo ZPIZ št. ... z dne 20. 11. 2015 tožniku priznana pravica do premestitve na drugo delovno mesto z omejitvami: fizično lažje delo, delno sede, delno stoje in s hojo na krajše razdalje, brez dvigovanja bremen nad 5 kg in brez dela v globoko sklonjenem položaju, ni zmožen za delo, pri katerem je potrebna dobra ostrina vida ter binokularni vid, s krajšim delovnim časom od polnega 4 ure dnevno (20 ur tedensko) od 9. 11. 2015 dalje. Tožena stranka je po dokončnosti odločbe ZPIZ dne 23. 12. 2015 na komisijo za ugotavljanje podlage za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi posredovala predlog za ugotavljanje podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi skupaj z dokumentacijo, pri čemer je komisija 8. 7. 2016 podala mnenje, da podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi pri tožniku invalidu obstaja, v nadaljevanju pa je tožena stranka tožniku podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi nezmožnosti opravljanja dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti. V nadaljevanju je tožnik vložil pritožbo na svet zavoda, pri čemer je svet pritožbo zavrnil in v nadaljevanju je tožnik vložil tožbo v roku 30 dni iz tretjega odstavka 200. člena ZDR-1, upoštevaje pri tem 48. člen Zakona o organizaciji in financiranju, vzgoji in izobraževanju (ZOFVI).

9. Pritožba neutemeljeno izpostavlja, da bi moralo sodišče presojati obstoj prostega delovnega mesta v recepciji v času dokončnosti odločbe ZPIZ (16. 2. 2015) in ne v času podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi (16. 8. 2016). Prav tako ocenjuje, da je tožena stranka imela prosto delovno mesto. Sodišče je izrecno navedlo, da bi tudi glede na izpoved tožnika le-ta lahko opravljal le posamezna dela iz opisa delovnega mesta dnevni vratar in varnostnik (receptor) in delovnega mesta kuhinjski pomočnik. Sodišče v 8. točki obrazložitve izrecno navede, da tožnik zaradi svojih omejitev ni zmožen za delo v kuhinji niti s krajšim delovnim časom od polnega 4 ure dnevno (20 ur tedensko), pri čemer nobena posoda v kuhinji ni lažja od 5 kg in delo se opravlja stoje, tožnikove omejitve pa so ravno - fizično lažje delo, delno sede, delno stoje in s hojo na krajše razdalje, brez dvigovanja bremen nad 5 kg in brez dela v globoko sklonjenem položaju. Tako tudi navedbe o tem, da je tožena stranka v kuhinji zaposlovala nove delavce, na odločitev nimajo vpliva. Sodišče je tudi obrazložilo, da imajo na delovnem mestu varnostnik (receptor) zaposlene 3 varnostnike, s polovičnim delovnim časom pa opravlja delo D.D., pred tem pa tudi A.A., pri čemer sta D.D. in A.A. invalida, za oba pa je bilo delovno mesto na novo ustvarjeno, ko sta prejela odločbo o invalidnosti in je tožena stranka imela na teh delih zaposlenih 5 delavcev, ob sistemiziranih 4 delovnih mestih. Direktor je izpovedal, da sta se s tožnikom pogovarjala, da bi tožnik zasedel delovno mesto D.D. potem, ko bo ta odšel v pokoj, vendar je ta izpolnil pogoje šele v letu 2017, ob tem pa je tožnik prejel invalidsko odločbo z dodatnimi omejitvami in ni bil zmožen za delovno mesto varnostnika - receptorja. Tudi sicer tožena stranka ni bila dolžna spreminjati svoje organizacije delovnega procesa oziroma ustvariti novega delovnega mesta iz razloga, da bi tožniku lahko ponudila delovno mesto, ki bi v celoti ustrezalo preostalim delovnim sposobnostim.

10. Pritožbena navedba, da sodišče ni ugotavljalo stanja v času dokončnosti odločbe ZPIZ, tudi ni relevantna. V skladu s sodno prakso sodišče ugotavlja zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi na podlagi stanja ob podaji odpovedi. Tožena stranka je v postopku dokazala, da za tožnika ni imela drugega ustreznega dela, ne po dokončnosti odločbe ZPIZ, ne ob podaji odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnik uveljavlja, da je tožena stranka imela po dokončnosti odločbe ZPIZ prosto delovno mesto za tožnika (prenehanje delovnega razmerja E.E.) na recepciji, vendar ga je zasedla z drugim, novim varnostnikom za nedoločen čas. Sodišče je ob tem izrecno ugotovilo in obrazložilo, da bi tožnik lahko opravljal le posamezna dela delovnega mesta dnevni vratar in varnostnik (receptor) in kuhinjski pomočnik, pri čemer tožena stranka ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bila dolžna spremeniti svojega delovnega procesa in šele na tej podlagi tožnika ustrezno premestiti.

11. Tožnik uveljavlja, da je tožena stranka imela po dokončnosti odločbe ZPIZ prosto delovno mesto za tožnika (prenehanje delovnega razmerja E.E.) na recepciji, vendar ga je zasedla z drugim, novim varnostnikom za nedoločen čas. Tožena stranka ni imela nikjer takšnega prilagojenega delovnega mesta za tožnika, da bi naloge delovnega mesta ustrezale njegovi preostali delovni zmožnosti. Sodišče naj bi tudi absolutno kršilo postopek iz razloga, ker naj iz Kadrovskega in finančnega načrta za leto 2016 ne bi izhajalo število sistemiziranih delovnih mest varnostnika pri toženi stranki, ampak število dejansko zasedenih delovnih mest varnostnika (to je 3,5), pri čemer naj bi v času dokončnosti odločbe ZPIZ bila sistemizirana 4 delovna mesta, od katerih je 0,5 do sredine leta 2015 zasedal pokojni A.A. - po njegovi smrti pa ni bilo ukinjeno. Tožena stranka je vložila Kadrovski in finančni načrt tožene stranke za leto 2016 v delu kadrovskega načrta in utemeljitve (stran 1, 9, 10 in 12). Pri tem gre za veljaven dokument in obvezujoč akt tožene stranke. ZIPRS je zahteval, da je število delovnih mest enako lanskemu (ki je določal prav tako zaposlitve - 1 % - nekajletno zmanjšanje zaposlitev v javnem sektorju). Zato je napačno in v nasprotju z zavezujočimi predpisi vsako ugibanje pritožnika, da ima lahko tožena stranka sistemizirana še kakšna druga delovna mesta izven tega kadrovskega načrta. Tožena stranka pa je tudi dokazala, da je imela zaposlenih le toliko varnostnikov, kot jih je dovoljeval zavezujoč akt. Predpisani normativi so toženi stranki dovoljevali glede na število dijakov, ki so bivali pri njej (v letu 2016/2017 - 224) in prav tako pred tem (2015/2016) sistemizacijo le 1,29 DM vratarja in 1 DM varnostnika. Da bi tožena stranka zagotovila potrebo po 24-urnem izvajanju dela varnostnika in ob tem še potrebo v recepciji, je sklenila pogodbe o zaposlitvi, kot so navedene, to je skupno za 3,5 delovnih mest, vsi zaposleni opravljajo naloge varnostnika (2 pa poleg tega tudi naloge receptorja). Glede na navedeno mora tožena stranka za ostala delovna mesta (torej za skoraj 1,5 DM), ki so nad normativi, zagotoviti sredstva iz sredstev pridobljenih na trgu. Tožena stranka namreč pridobi od financerja le toliko sredstev, kot ji jih priznava financer glede na normative. Omejene finančne zmožnosti in potrebe po delu (v celotnem obsegu in vseh vrst nalog in delovno mesto varnostnik) pri toženi stranki so narekovale drugačno organizacijo in optimizacijo dela. Kot že navedeno bi tožnik lahko opravljal samo posamezna dela iz opisa delovnega mesta dnevni vratar in varnostnik (receptor). Torej zgolj posamezna dela na recepciji in ne celotnega dela. Tožnik se sklicuje na pričanje B.B. v delu, kjer je izpovedala, da tožena stranka nima z vidika financiranja nobene prepovedi, da tožnika ne bi premestila na delovno mesto, ki ga je zasedal A.A. Odločitev o tem, na kakšen način bo tožena stranka izvajala delovni proces (s kakšnim številom delavcev) je v njeni pristojnosti in računovodska delavka ne more pojasnjevati organizacije dela, pač pa je to v pristojnosti ravnatelja oziroma zakonitega zastopnika. Za možnost, da tožena stranka A.A. ne nadomesti z nobenim novim delavcem, se je tožena stranka povsem utemeljeno odločila (glede na normative, glede na potrebe dela, finančno situacijo - financiranje tudi drugih obveznosti …). Tako je tožena stranka povsem jasno navedla in izkazala razloge, zaradi katerih je pri tožniku utemeljeno in zakonito podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ob navedenem je potrebno poudariti tudi, da je zakoniti zastopnik le laik na področju medicine in tudi nima nobene vloge pri ocenjevanju ali določanju zdravstvenega stanja delavca, ampak je v takih in podobnih primerih vezan na odločbo ZPIZ, priporočila medicine dela, osebnega zdravnika in podobno. Tako glede dela na delovnem mestu receptor oziroma varnostnik kot glede dela v kuhinji, je tožena stranka v povezavi z možnostjo dela tožnika obširno pojasnila naravo del in dejstvo, da tožnik del (delo na recepciji in delo v kuhinji) glede na svoje zdravstvene omejitve ne bi mogel opravljati. Kot že navedeno je tožnik sam na zaslišanju potrdil, da so v kuhinji vsi lonci težji od 5 kg, tako da tako ni relevantna pritožbena navedba, da je tožena stranka v času čakanja na delo tožnika, delo v kuhinji opravljala s študenti oziroma preko podjemne pogodbe.

12. V zvezi s pritožbenim ugovorom glede veljavne sistemizacije in sklepom o ukinitvi delovnega mesta, pritožbeno sodišče navaja, da delodajalec ni dolžan imeti zasedena vsa sicer sistemizirana delovna mesta, prav tako pa ni pogoj za podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga invalidnosti, da delodajalec sprejme sklep o ukinitvi delovnega mesta, kot to zmotno meni pritožba. Akt o sistemizaciji mora vsebovati opise posameznih delovnih mest in pogoje za zasedbo, ne pa tudi števila posamezne vrste delovnih mest, pri čemer je bil sicer, kot je bilo izkazano v postopku, pokojni delavec A.A. dodatno zaposlen in je bilo zanj oblikovano delovno mesto za invalida, pri čemer je šlo za varstvo pravic invalida, v kadrovskem načrtu za leto 2016 pa prilagojenega delovnega mesta ni bilo več. Poudariti je tudi, da normativi, katere je dolžna tožena stranka spoštovati, določajo tudi finančna sredstva in v kolikor ima delodajalec večje število zaposlenih, si mora finančna sredstva pridobiti na trgu sam. Pritožbeno sodišče enako kot sodišče prve stopnje ocenjuje, da je tožena stranka ravnala zakonito in pridobila mnenje komisije po ZZRZI in na podlagi navedenega tožniku zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga invalidnosti.

13. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena ZPP.

14. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspel. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP.

Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (2004) - ZZRZI  - člen 40.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 89, 89/1, 89/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.