VDSS Sodba in sklep Pdp 570/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2020-02-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Marko Hafner

DELOVNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog - pisno opozorilo - odškodninska odgovornost delodajalca - kršitev osebnostnih pravic - javno opravičilo - sodno varstvo - deliktna odškodninska odgovornost - pisno opozorilo pred odpovedjo

Zakon ne predvideva sodnega varstva zoper opozorilo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ampak je sodno varstvo predvideno le zoper morebitno kasneje podano redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga (tretji odstavek 200. člena ZDR). Opozorilo je namreč opredeljeno zgolj kot pogoj za (kasnejšo) podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, če bo delavec ponavljal kršitve, in za delavca nima drugih samostojnih pravnih posledic. Zato pisno opozorilo samo po sebi ne pomeni posega v pravice delavca in vsebinsko ni obtožba, zoper katero bi bilo dovoljeno sodno varstvo.

Kadar oškodovanec v sporu zatrjuje kršitev osebnostnih pravic, lahko sodišče v skladu s 187. členom OZ odredi na stroške oškodovalca objavo sodbe oziroma popravka ali odredi, da mora oškodovalec preklicati izjavo, s katero je storil kršitev, ali storiti kaj drugega, s čimer je mogoče doseči namen, ki se doseže z odškodnino. V sodni praksi in teoriji se kot primer drugega ukrepa, s katerim je mogoče doseči namen, ki se doseže z odškodnino, navaja tudi (javno) opravičilo oškodovalca oškodovancu. Ravno to tožnik od tožene stranke zahteva zaradi posega v njegovo čast in dobro ime.

Zatrjevana odškodninska odgovornost tožene stranke zaradi nezakonitega opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in zaradi kršitve osebnostnih pravic ima naravo deliktne odškodninske odgovornosti in ne pogodbene (drugi odstavek 179. člena ZDR-1). Sodišče prve stopnje se napačno sklicuje na dolžnost delodajalca, da varuje dostojanstvo delavca pri delu (47. člen ZDR-1), saj ta obsega primere spolnega in drugega nadlegovanja ali trpinčenja na delovnem mestu, česar pa tožnik v tem sporu toženi stranki ne očita. Po splošnih pravilih civilnega prava - osnovno pravilo je vsebovano v prvem odstavku 131. člena OZ - mora tisti, ki drugemu povzroči škodo, le to povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde.

I. Pritožbi tožeče stranke se delno, pritožbi tožene stranke pa v celoti ugodi in se izpodbijana sodba in sklep:

- delno razveljavita v delu I. točke izreka, in sicer v odločitvi, da se zavrže tožba z zahtevkom za osebno opravičilo in za objavo opravičila v sredstvih javnega obveščanja (dnevnih časopisih A. in B.), in v III. točki izreka (stroškovni del) ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje odločanje;

- delno spremenita v prvem odstavku II. točke izreka tako, da se zavrne tožbeni zahtevek za plačilo 1.000,00 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 14. 2. 2015 dalje do plačila.

II. V preostalem se pritožba tožeče stranke zavrne in se v nerazveljavljenem in nespremenjenem delu potrdi izpodbijana sodba in sklep sodišča prve stopnje.

III. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom zavrglo tožbo za odpravo oz. preklic opomina z dne 2. 2. 2015 in za osebno opravičilo ter objavo opravičila v sredstvih javnega obveščanja (dnevnih časopisih A. in B.) (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, naj v roku 15 dni tožniku plača odškodnino v znesku 1.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14. 2. 2015 dalje do plačila; v presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške delovnega spora (III. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo in sklep se pritožujeta obe pravdni stranki.

3. Zoper odločitev o zavrženju tožbe v I. točki izreka, zoper zavrnilni del sodbe v drugem odstavku II. točke izreka in zoper odločitev o stroških postopka v III. točki izreka tožnik vlaga pravočasno pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe in sklepa spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa, naj ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da tožnik nima sodnega varstva zoper opozorilo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Meni, da bi takšno stališče poseglo v njegovo ustavno pravico do sodnega varstva, saj ima zanj neposredne pravne posledice. Opozorilo vsebuje neresnične in zlonamerne obtožbe, zato ima pravni interes za odpravo opozorila. Meni, da je v vsakem primeru napačna odločitev o zavrženju tožbe za opravičilo in njegovo objavo, saj ima podlago v 178. členu OZ. Zatrjuje, da je upravičen do celotne vtoževane odškodnine. Ne strinja se z zaključkom sodišča prve stopnje, da pri tožniku ni prišlo do razžalitve dobrega imena in časti ter v zvezi s tem opozarja na svojo izpoved in izpoved prič C.C., D.D. in E.E. Izpostavlja, da v konkretnem primeru ni šlo le za govorice, pač pa za konkretne pogovore o tem, kaj se je zgodilo tožniku. Očitano v opozorilu ga je močno prizadelo, bil je šokiran in osramočen, kar se je odrazilo tudi na njegovem duševnem in telesnem zdravju. Govorjenje za hrbtom pomeni poseg v njegovo čast in dobro ime, v njegove osebnostne pravice in duševno integriteto. Ne strinja se z zaključki sodišča prve stopnje glede obsega ugotovljene škode. Nasprotuje tudi odločitvi o stroških postopka, in sicer presoji sodišča prve stopnje o razmejitvi uspeha med strankama. Priglaša pritožbene stroške.

4. Zoper ugodilni del sodbe v prvem odstavku II. točke izreka in zoper odločitev o stroških postopka v III. točki izreka sodbe in sklepa tožena stranka vlaga pravočasno pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe in sklepa spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne s stroškovno posledico. Izpostavlja, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni prišlo do razžalitve dobrega imena in časti, zato ni podlage za prisojo odškodnine. Sodba je zato obremenjena z bistvena kršitvijo iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da je bilo tožniku podano opozorilo z vsebino, ki objektivno ne more pripeljati do posledic, ki jih zatrjuje tožnik. Poleg tega tožena stranka v podjetju ni nikoli razširjala nobenih trditev o ravnanju tožnika in z očitki iz opozorila ni seznanjala tretjih oseb. Poudarja, da je opozorilo poslala samo tožniku in da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, kdo in kako naj bi širil omenjene trditve, tega pa ni navedel niti tožnik. Zato je očitno, da je o vsebini opozorila delavce obveščal tožnik sam. Navaja, da sama izdaja opozorila ne predstavlja protipravnega ravnanja in da kršitve, očitane v opozorilu, držijo. Opozorilo pa tožniku ni bilo podano z namenom škodovanja, žaljenja ali poniževanja tožnika in zato ne predstavlja protipravnega ravnanja. Nadalje navaja, da občasne bolečine v prsih, ki so se tožniku pojavljale že prej ob vsakokratnem stresu, ne opravičujejo odmere odškodnine. Tožnikove duševne bolečine niso bile intenzivne in dolgotrajne. Izvedenka pa je ugotovila, da bolečine v prsih niso bile v vzročni zvezi z obravnavanim dogodkom. Sodišče prve stopnje je v nasprotju z izvedenskim mnenjem upoštevalo tudi nevšečnosti med zdravljenjem. Te niso dosegle takšne intenzivnosti, da bi opravičevale prisojo odškodnine. Meni, da je v vsakem primeru prisojena odškodnina previsoka. Ne strinja se z odločitvijo o teku zakonskih zamudnih obresti in z odločitvijo o stroških postopka. Priglaša pritožbene stroške.

5. Obe pravdni stranki podajata odgovor na pritožbo nasprotne stranke, v katerem prerekata pritožbene navedbe nasprotne stranke kot neutemeljene in pritožbenemu sodišču predlagata, naj pritožbo nasprotne stranke zavrne in potrdi del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje, ki ga nasprotna stranka izpodbija s pritožbo. Priglašata stroške odgovorov na pritožbo.

6. Pritožba tožnika je delno, pritožba tožene stranke pa je v celoti utemeljena.

7. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo in sklep sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti in na katere opozarjata pritožbi. Sodišče prve stopnje je na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja deloma zmotno uporabilo materialno pravo.

8. Sodišče prve stopnje je tožbo za odpravo oziroma preklic opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ki ga je tožena stranka podala tožniku 2. 2. 2015, pravilno zavrglo. Prvi odstavek 85. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.) določa, da mora delodajalec pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga najkasneje v 60 dneh od ugotovitve kršitve in najkasneje v šestih mesecih od nastanka kršitve pisno opozoriti delavca na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi, če bo delavec ponovno kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja v enem letu od prejema pisnega opozorila, razen če ni s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti drugače določeno, vendar ne dalj kot v dveh letih. Sodno uveljavljanje pravic delavca ureja 200. člen ZDR-1, ki predvideva sodno varstvo v primeru neizpolnjevanja obveznosti iz delovnega razmerja delodajalca oziroma kršenja pravic delavca (drugi odstavek), v primeru nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi in drugih načinov prenehanja delovnega razmerja ali odločitve o disciplinski odgovornosti (tretji odstavek), v primeru uveljavljanja denarnih terjatev (četrti odstavek) in v primeru kršitve varstva pred prepovedjo diskriminacije neizbranega kandidata (peti odstavek). Zakon ne predvideva sodnega varstva zoper opozorilo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ampak je sodno varstvo predvideno le zoper morebitno kasneje podano redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga (tretji odstavek 200. člena ZDR). Opozorilo je namreč opredeljeno zgolj kot pogoj za (kasnejšo) podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, če bo delavec ponavljal kršitve, in za delavca nima drugih samostojnih pravnih posledic. Zato pisno opozorilo samo po sebi ne pomeni posega v pravice delavca in vsebinsko ni obtožba, zoper katero bi bilo dovoljeno sodno varstvo. Takšno stališče je zavzelo tudi že Vrhovno sodišče RS v zadevi VIII Ips 227/2005. Da s tem ni bilo poseženo v ustavno pravico delavca do sodnega varstva iz prvega odstavka 23. člena Ustave RS (URS; Ur. l. RS, št. 33/91 in nasl.), kot sodišču prve stopnje neutemeljeno očita pritožba, pa se je izreklo tudi že Ustavno sodišče RS v zadevi Up‑249/06.

9. Sodišče prve stopnje je z istimi razlogi kot za zavrženje tožbe za odpravo oziroma preklic opozorila zavrglo tudi tožbo z zahtevkom za osebno opravičilo in objavo tega opravičila v sredstvih javnega obveščanja. V tem delu pa je odločitev sodišča prve stopnje materialnopravno zmotna. Iz tožnikovih navedb o dejstvih v tem sporu izhaja, da toženi stranki očita tudi kršitev njegovih osebnostnih pravic, konkretno razžalitev dobrega imena in časti. Kadar oškodovanec v sporu zatrjuje kršitev osebnostnih pravic, lahko sodišče v skladu s 187. členom Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/01 in nasl.) odredi na stroške oškodovalca objavo sodbe oziroma popravka ali odredi, da mora oškodovalec preklicati izjavo, s katero je storil kršitev, ali storiti kaj drugega, s čimer je mogoče doseči namen, ki se doseže z odškodnino. V sodni praksi

se kot primer drugega ukrepa, s katerim je mogoče doseči namen, ki se doseže z odškodnino, navaja tudi (javno) opravičilo oškodovalca oškodovancu. Ravno to tožnik od tožene stranke zahteva zaradi posega v njegovo čast in dobro ime. Sodišče prve stopnje je zato zmotno odločilo, da je treba tožbo s takšnima zahtevkoma zavreči zaradi pomanjkanja sodnega varstva. V tem delu je zato pritožbeno sodišče pritožbi tožnika ugodilo, izpodbijani sklep delno razveljavilo in v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnje odločanje, saj zaradi zmotnega materialnopravnega stališča o odsotnosti sodnega varstva ni odločalo o utemeljenosti tožbenega zahtevka (355. člen ZPP). Sodišče prve stopnje pa naj pri odločanju o teh zahtevkih upošteva stališča o odškodninski odgovornosti tožene stranke, ki jih je pritožbeno sodišče zavzelo v nadaljevanju te sodbe in sklepa.

10. V preostalem je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zoper sklep o zavrženju tožbe zavrnilo in potrdilo nerazveljavljeni del sklepa (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 353. členom ZPP).

11. Sodišče prve stopnje je tožniku prisodilo 1.000,00 EUR odškodnine, v presežku za 2.000,00 EUR je tožbeni zahtevek zavrnilo. Tožnik v tem sporu zahteva denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi protipravnih ravnanj tožene stranke, in sicer nezakonitega opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in kršitve osebnostnih pravic, konkretno razžalitve dobrega imena in časti. Zatrjuje, da mu je nastala škoda v obliki telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem ter v obliki duševnih bolečin zaradi kršitve osebnostnih pravic in razžalitve dobrega imena in časti na podlagi 179. člena OZ.

12. Ni utemeljen pritožbeni očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Razlogi v izpodbijani odločbi niso sami s seboj v nasprotju, saj sodišče prve stopnje podlago za prisojo odškodnine ugotovi v nezakonitem in neutemeljen opozorilu pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, v nadaljevanju pa v zvezi z ugotavljanjem škode ugotovi, da mu je ta nastala v obliki telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, ne pa tudi v obliki razžalitve dobrega imena in časti. Takšni zaključki so jasni in neprotislovni, bi pa lahko bili (in tudi so) materialnopravno zmotni.

13. Prvi odstavek 179. člena ZDR-1 določa, da če je delavcu povzročena škoda pri delu ali v zvezi z delom, mu jo mora povrniti delodajalec po splošnih pravilih civilnega prava. Zatrjevana odškodninska odgovornost tožene stranke zaradi nezakonitega opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in zaradi kršitve osebnostnih pravic ima naravo deliktne odškodninske odgovornosti in ne pogodbene (drugi odstavek 179. člena ZDR-1).

Sodišče prve stopnje se napačno sklicuje na dolžnost delodajalca, da varuje dostojanstvo delavca pri delu (47. člen ZDR-1), saj ta obsega primere spolnega in drugega nadlegovanja ali trpinčenja na delovnem mestu, česar pa tožnik v tem sporu toženi stranki ne očita. Po splošnih pravilih civilnega prava – osnovno pravilo je vsebovano v prvem odstavku 131. člena OZ – mora tisti, ki drugemu povzroči škodo, le to povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde. Odškodninska odgovornost je podana, če so kumulativno podani naslednji elementi odškodninskega delikta: protipravno (nedopustno) ravnanje, nastanek škode, vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in škodo ter odgovornost (krivda ali malomarnost). Če kateri od teh elementov ni podan, odškodninske odgovornosti ni.

14. V opozorilo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 2. 2015 (A3) je tožena stranka tožniku očitala, da je za odsotnost 1. 12. 2014 izposloval bolniški stalež, čeprav medicinsko ni bil utemeljen, in da bi moral za ta dan zaradi neenakomerne razporeditve delovnega časa pri toženi stranki koristiti proste ure. Sodišče prve stopnje je presodilo, da podaja opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi po več kot dveh mesecih po storjeni kršitvi in kljub predložitvi potrdila o upravičeni odsotnosti z dela zaradi bolezni predstavlja protipravno ravnanje tožene stranke. Takšno stališče je materialnopravno zmotno. Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da je takšno opozorilo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi nezakonito, saj očitano ravnanje tožnika ne predstavlja kršitve njegovih obveznosti iz delovnega razmerja. Vendar pa podaja neutemeljenega opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi sama po sebi še ne predstavlja nedopustnega ravnanja tožene stranke, kot zmotno meni sodišče prve stopnje, in zato zgolj to dejstvo ne daje podlage za ugotovitev njene odškodninske odgovornosti. Nedopustno ravnanje tožene stranke bi bilo namreč podano šele v primeru, če bi pri svojem odločanju zavestno ravnala zoper predpise

in s tem zlorabila svoje pravice, konkretno gre za pravico do sankcioniranja delavca s podajo opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Zloraba pravic tožene stranke pa iz podanega opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ne izhaja, zato sklepa o protipravnem ravnanju tožene stranke zgolj na podlagi ugotovitve nezakonitosti tega opozorila ni mogoče izpeljati.

15. Tožnik v tem sporu odškodnino za nepremoženjsko škodo zahteva tudi na podlagi oziroma zaradi posega v njegove osebnostne pravice s strani tožene stranke, konkretno zaradi razžalitve dobrega imena in časti. Vsebina opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni takšna, da bi tožena stranka s tem razžalila tožnikovo čast in dobro ime. Opozorilo ne vsebuje nobenih nespoštljivih, nevljudnih ali kakršnikoli drugih negativnih izrazov in navedb, ki bi lahko pri tožniku povzročile čustveno prizadetost. Zatrjevana prizadetost in ogorčenost, ki naj bi jo tožnik čutil zaradi oziroma ob podaji opozorila pred odpovedjo, še ne spreminja narave opozorila, ki samo zase ne predstavlja nedopustnega ravnanja tožene stranke.

16. Iz trditvene podlage tožnika pa tudi sicer ne izhajajo dejstva, ki bi omogočala zaključek o kršitvi osebnostnih pravic s strani tožene stranke oziroma o razžalitvi dobrega imena in časti ter s tem o njenem protipravnem ravnanju. Tožnik toženi stranki očita, da po podaji opozorila pred odpovedjo s tožnikom ni želela komunicirati in mu ni dovolila, da bi pojasnil svoje ravnanje ter s tem dosegel preklic opozorila, ampak je prejel zgolj formalni odgovor, da varstvo zoper opozorilo kot takšno ni predvideno in da samo zase ne ustvarja pravnih posledic za tožnika. Takšne navedbe tožnika ne utemeljujejo protipravnega ravnanja tožene stranke, saj tudi če bi se izkazale za resnične, ne bi bilo mogoče zaključiti, da je podana ta predpostavka odškodninske odgovornosti. Enako velja za navedbe, da so se pri toženi stranki po podaji opozorila pred odpovedjo razširile govorice med zaposlenimi o tožniku oziroma njegovem ravnanju. Pojav govoric v posledici sprejetega ukrepa sankcioniranja delavca sam zase ne predstavlja protipravnega ravnanja delodajalca. Za takšno ravnanje bi šlo, če bi tožena stranka oziroma direktor, ki nastopa v njenem imenu, osebno povzročila širjenje zlonamernih, žaljivih ali nespoštljivih informacij oziroma podatkov o tožniku ali njegovem ravnanju v zvezi s sprejetim ukrepom. Vendar tožnik tega ne trdi. Zgolj dejstvo, da so se govorice pojavile, pa čeprav naj bi pri tožniku povzročile hudo prizadetost in telesne bolečine, ne zadošča za zaključek o odškodninski odgovornosti tožene stranke.

17. Ker po presoji pritožbenega sodišča o protipravnem ravnanju tožene stranke ni mogoče sklepati niti na podlagi vsebine opozorila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi niti ta predpostavka odškodninske odgovornosti ne izhaja iz tožnikovih navedb o dejstvih v tem sporu, odškodninska odgovornost tožene stranke ni podana. Pritožbeno sodišče je tako pritožbi tožene stranke ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo v prvem odstavku II. točke izreka tako, da je tožbeni zahtevek za plačilo 1.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi zavrnilo (5. alineja 358. člena ZPP). Iz istih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zoper zavrnilni del sodbe zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del sodbe (353. člen ZPP).

18. Pritožbeno sodišče se ne opredeljuje do drugih pritožbenih navedb tožene stranke, ki se zaradi sprejete odločitve izkažejo za nebistvene (prvi odstavek 360. člena ZPP), in sicer glede neobstoja vzročne zveze in škode, glede višine odškodnine in glede teka zakonskih zamudnih obresti.

19. Pritožbeno sodišče je zaradi sprejete odločitve, da se razveljavi del sklepa o zavrženju tožbe, razveljavilo tudi odločitev o stroških postopka v III. točki izreka, o katerih bo moralo sodišče prve stopnje odločiti ponovno na podlagi končnega uspeha strank v tem sporu. Odločitev o pritožbenih stroških pa temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

Jadek Pensa, D., 2003. Obligacijski zakonik (OZ) (splošni del) s komentarjem, 1. knjiga, Ljubljana. GV založba, str. 1019.

Prim. VIII Ips 344/2009, II Ips 16/2008, Pdp 628/2013.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 47, 85, 85/1, 179, 179/1, 179/2, 200, 200/2, 200/3, 200/4.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 187.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.