VDSS Sodba Pdp 498/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-12-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Ruža Križnar Jager (poroč.), Marko Hafner

DELOVNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

izraba letnega dopusta - neizrabljen letni dopust - kršitev pravic - nadomestila za neizrabljen letni dopust - pogodbena obveznost

Ker tožnica po izteku obdobja za prenos, tj. po 31. 12. 2015 nima več pravice do izrabe letnega dopusta za leto 2014, se pritožbeno sodišče strinja z odločitvijo sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala, da ji tožena stranka omogoči izrabo letnega dopusta.

Pravica do plačanega letnega dopusta ne more ugasniti, če tožnica dejansko ni imela možnosti te pravice izrabiti.

Pri plačanem letnem dopustu gre za obveznost delodajalca, ki je po svoji naravi pogodbena oziroma njej enaka obveznost. Tožena stranka ni izpolnila svoje obveznosti oziroma ni storila vsega, da bi tožnici zagotovila izrabo letnega dopusta po vrnitvi z bolniške odsotnosti. Na podlagi drugega odstavka 239. člena OZ je upnik, če dolžnik ne izpolni obveznosti ali zamudi z njeno izpolnitvijo, upravičen zahtevati tudi povrnitev škode, ki mu je zaradi tega nastala. Ker je tožena stranka ob izteku obdobja za prenos črtala neizrabljeni letni dopust za leto 2014, je tožnici odškodninsko odgovorna na podlagi drugega odstavka 179. člena ZDR-1. Navedeno pomeni, da je tožnica zaradi kršitve pravice do plačanega letnega dopusta upravičena do plačila odškodnine za premoženjsko škodo, kot jo zahteva v predmetni zadevi.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno spremeni tako, da se na novo glasi:

"Zavrne se primarni tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki priznati letni dopust za leto 2014 v trajanju 31 dni in ji omogočiti izrabo v šestih mesecih od pravnomočnosti sodbe.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki iz naslova odškodnine za neizrabljeni letni dopust za leto 2014 obračunati bruto znesek 2.467,50 EUR, odvesti davke in prispevke ter ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe do plačila, v 15 dneh od vročitve sodbe.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati stroške postopka v znesku 1.079,14 EUR, v 15 dneh od vročitve sodbe, po izteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila."

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati 162,80 EUR pritožbenih stroškov, v 15 dneh od vročitve sodbe, po izteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala, da ji je tožena stranka dolžna priznati letni dopust za leto 2014 v trajanju 31 dni in ji omogočiti, da ga izrabi v šestih mesecih od pravnomočnosti te sodbe ter podredni tožbeni zahtevek, da ji je tožena stranka dolžna obračunati znesek 2.467,50 EUR iz naslova odškodnine za neizrabljeni letni dopust za leto 2014, odvesti davke in prispevke ter ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila (I. točka izreka). Odločilo je, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti pravdne stroške v znesku 728,25 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila (II. točka izreka).

2. Tožnica se pritožuje zoper navedeno sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP, to je zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi primarnemu ali podrednemu tožbenemu zahtevku, toženi stranki pa naloži povrnitev stroškov postopka, oziroma podredno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V pritožbi nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da ji je tožena stranka zakonito v januarju 2016 brisala ves neizrabljeni letni dopust iz leta 2014. Tega tožena stranka ne bi smela storiti. V navodilih tožene stranke za izrabo in evidentiranje je sicer določeno, da se briše letni dopust tekočega koledarskega leta, ki ni bil izrabljen do 30. 6. naslednjega koledarskega leta. Ni pa določeno, da se briše tudi dopust, ki ni bil izrabljen do 31. 12. naslednjega koledarskega leta, če so obstajali pogoji, da se dopust izrabi do konca leta. Tožnica trdi, da ni vedela, na koga naj se obrne glede izrabe letnega dopusta, ko se je po zaključenem bolniškem staležu vrnila na delo. Po mnenju tožnice je brisanje neizrabljenega letnega dopusta v nasprotju s prisilnimi predpisi. Pravica do neizrabljenega letnega dopusta po izteku referenčnega obdobja ali obdobja za prenos ne ugasne. To bi moralo biti v ZDR-1 izrecno določeno. Tudi v zadevi Schultz-Hoff je Sodišče EU zavzelo stališče, da je treba 7. člen Direktive 2003/88 razlagati tako, da so v nasprotju z Direktivo nacionalne določbe ali prakse, ki določajo, da pravica do plačanega letnega dopusta ugasne ob koncu referenčnega obdobja in - ali obdobja za prenos, ki je določen z nacionalno zakonodajo, tudi če je bil delavec na bolniškem dopustu celotno referenčno obdobje ali del tega obdobja. Pravica do plačanega letnega dopusta je ena od temeljnih socialnih pravic, socialne pravice pa so ustavna kategorija. 50. člen Ustave RS namreč določa pravico do socialne varnosti, v katero spada tudi pravica do plačanega letnega dopusta. Tožnica meni, da je utemeljen vsaj podredni tožbeni zahtevek. Po vrnitvi z bolniškega staleža je A.A., zaposleno pri toženi stranki, zaprosila za izrabo letnega dopusta iz leta 2014. Tožnica izpodbija tudi odločitev o stroških.

3. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo tožnice, v katerem prereka navedbe v pritožbi in predlaga njeno zavrnitev. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba, in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki jih sicer le pavšalno uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje. Izpodbijana odločitev je v delu, ki se nanaša na zavrnitev primarnega tožbenega zahtevka, materialnopravno pravilna in zakonita, zmotno pa je sodišče prve stopnje uporabilo materialno pravo, ko je zavrnilo podredni tožbeni zahtevek.

6. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bila tožnica od 26. 6. 2014 do 30. 11. 2015 začasno nezmožna za delo, zaradi česar v tem obdobju ni mogla izrabiti letnega dopusta za leto 2014 v trajanju 31 dni. Tožnica je 16. 12. 2015 izrabila en dan dopusta tako, da ji je na dan 31. 12. 2015 ostalo še 30 dni neizrabljenega dopusta. Tožena stranka je tožnici v mesecu januarju 2016 črtala neizrabljeni letni dopust za leto 2014, tožnica pa je dne 19. 7. 2017 pisno zahtevala izrabo celotnega letnega dopusta iz leta 2014 do konca leta 2017.

7. Po četrtem odstavku 162. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. - ZDR-1) ima delavec pravico izrabiti ves letni dopust, ki ni bil izrabljen v tekočem koledarskem letu oziroma do 30. junija naslednjega leta zaradi odsotnosti zaradi bolezni ali poškodbe, do 31. decembra naslednjega koledarskega leta. Sporno je lahko vprašanje ustreznosti navedene zakonske ureditve, saj ni skladna s stališčem Sodišča EU v zadevi C-214/10 (KHS AG proti Winfried Schulte, točka 38 obrazložitve), po katerem mora vsako obdobje prenosa bistveno presegati čas trajanja referenčnega obdobja, za katero je določeno. V zvezi z obdobjem za prenos letnega dopusta je pomembna tudi določba 9. člena Konvencije MOD št. 132 o plačanem letnem dopustu, po kateri mora biti nepretrgani del dopusta v trajanju dva tedna izrabljen najpozneje v enem letu, ostanek pa najpozneje v 18 mesecih, računano od konca leta, v katerem je bila pridobljena pravica do dopusta, po tem obdobju pa s privolitvijo delavca. ZDR-1 je določil obdobje za prenos, v katerem ima delavec, ki je bil v tekočem koledarskem letu večino časa opravičeno odsoten z dela zaradi bolezni, še pravico izrabiti letni dopust. Za prenašanje pravice do izrabe dopusta po izteku enoletnega obdobja za prenos v citirani zakonski določbi ni podlage. Ker tožnica po izteku obdobja za prenos, tj. po 31. 12. 2015 nima več pravice do izrabe letnega dopusta za leto 2014, se pritožbeno sodišče strinja z odločitvijo sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala, da ji tožena stranka omogoči izrabo letnega dopusta. Pritožbene navedbe v zvezi s tem so zato neutemeljene.

8. Tožnica pa v pritožbi utemeljeno nasprotuje zavrnitvi podrednega tožbenega zahtevka, ki temelji na stališču sodišča prve stopnje, da je tožnici na dan 31. 12. 2015 zakonito ugasnila pravica do plačanega letnega dopusta za leto 2014. Tožnica je v tem sporu navajala, da ji tožena stranka ni omogočila izrabe letnega dopusta za leto 2014, oziroma da ji je dne 19. 1. 2016 nezakonito črtala neizrabljeni letni dopust. ZDR-1 ne določa, da pravica do plačanega letnega dopusta ugasne po izteku referenčnega obdobja ali obdobja za prenos. Tožnici je bil bolniški stalež zaključen 30. 11. 2015. Tudi če bi ji tožena stranka po vrnitvi z bolniške odsotnosti do vključno 31. 12. 2015 omogočila izrabo neizrabljenega letnega dopusta za leto 2014, tega ne bi mogla izrabiti v celoti glede na število delovnih dni v decembru 2015. Pravica do plačanega letnega dopusta ne more ugasniti, če tožnica dejansko ni imela možnosti te pravice izrabiti. Poleg tega je Sodišče EU v zadevi King (C-214/16 z dne 29. 11. 2017) zavzelo stališče, da nastanek pravice do plačanega letnega dopusta ne more biti odvisen od tega, ali je delavec vložil prošnjo, in da mora delodajalec, ki delavcu ne omogoči uresničitve njegove pravice do plačanega letnega dopusta, za to nositi posledice. Iz novejše sodne prakse Sodišča EU v zadevi Max Planck (C-684/16 z dne 6. 11. 2018) pa izhaja, da se je treba izogibati položaju, v katerem bi breme zagotavljanja dejanske uveljavitve pravice do plačanega dopusta v celoti nosil delavec, delodajalcu pa bi se s tem ponudila možnost, da se razbremeni svojih obveznosti z ugovorom, da mu delavec ni predložil prošnje za plačani letni dopust. Delodajalec mora konkretno in pregledno poskrbeti, da ima delavec dejansko možnost izrabiti letni dopust, tako da ga spodbudi, po potrebi uradno, naj to stori, ter ga hkrati - podrobno in pravočasno, zato da si delavec s tem dopustom še vedno zagotovi počitek in sprostitev, ki naj bi mu bil namenjen - pouči, da bo dopust, če ga ne izrabi, na koncu referenčnega obdobja ali obdobja za prenos izgubljen. Tega tožena stranka ni storila, zato je glede na navedeno sodno prakso Sodišča EU zmotno stališče sodišča prve stopnje, da bi morala tožnica zaprositi za izrabo letnega dopusta pristojne nadrejene delavce in celo preveriti, kdo je bil pristojen za odobritev dopusta v decembru 2015.

9. Tožnica je svoj podredni odškodninski zahtevek zaradi kršitve pravice do plačanega letnega dopusta utemeljevala z določbo 179. člena ZDR-1. Po tej določbi mora delodajalec po splošnih pravilih civilnega prava delavcu povrniti škodo, ki mu je povzročena pri delu ali v zvezi z delom, kar obsega tudi škodo, ki jo je delodajalec povzročil delavcu s kršitvijo pravic iz delovnega razmerja. Pri plačanem letnem dopustu gre za obveznost delodajalca, ki je po svoji naravi pogodbena oziroma njej enaka obveznost. Tožena stranka ni izpolnila svoje obveznosti oziroma ni storila vsega, da bi tožnici zagotovila izrabo letnega dopusta po vrnitvi z bolniške odsotnosti. Na podlagi drugega odstavka 239. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nasl.) je upnik, če dolžnik ne izpolni obveznosti ali zamudi z njeno izpolnitvijo, upravičen zahtevati tudi povrnitev škode, ki mu je zaradi tega nastala. Ker je tožena stranka ob izteku obdobja za prenos črtala neizrabljeni letni dopust za leto 2014, je tožnici odškodninsko odgovorna na podlagi drugega odstavka 179. člena ZDR-1. Navedeno pomeni, da je tožnica zaradi kršitve pravice do plačanega letnega dopusta upravičena do plačila odškodnine za premoženjsko škodo, kot jo zahteva v predmetni zadevi.

10. Zaradi vsega navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo v delu, ki se nanaša na zavrnitev primarnega tožbenega zahtevka, kot neutemeljeno zavrnilo in v tem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj niso podani razlogi, zaradi katerih se sodba v tem delu lahko izpodbija, in ne razlogi, na katere mora paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP). Pritožba zoper zavrnitev podrednega zahtevka in posledično tudi zoper odločitev o stroških postopka pa je utemeljena, zato ji je pritožbeno sodišče delno ugodilo in na podlagi prvega odstavka 351. člena ZPP ter 5. alineje 358. člena ZPP izpodbijano sodbo delno spremenilo, tako da je ugodilo podrednemu tožbenemu zahtevku tožnice. Tožena stranka je torej dolžna tožnici obračunati bruto znesek 2.467,50 EUR, odvesti davke in prispevke ter ji izplačati ustrezen neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila.

11. Zaradi uspeha tožnice v pritožbenem postopku se je spremenil uspeh strank v postopku pred sodiščem prve stopnje, zato je pritožbeno sodišče na podlagi drugega odstavka 165. člena ZPP ponovno odločilo o stroških postopka na prvi stopnji. Pritožbeno sodišče je tožnici skladno z Odvetniško tarifo (Ur. l. RS, št. 2/2015 - OT) kot potrebne stroške priznalo 300 točk za tožbo, 225 točk za prvo pripravljalno vlogo, 300 točk za prvi narok dne 28. 2. 2018, 40 točk za odsotnost iz pisarne, 25,00 EUR za kilometrino na relaciji Lendava - Murska Sobota - Lendava, 50 točk za urnino, 225 točk za drugo pripravljalno vlogo, 150 točk za drugi narok dne 10. 4. 2018, 40 točk za odsotnost iz pisarne, 25,00 EUR za kilometrino na relaciji Lendava - Murska Sobota - Lendava, 100 točk za urnino ter pavšalne izdatke 2 %. Ob upoštevanju 22 % DDV in zneska 41,00 EUR za plačane sodne takse tožničini stroški za postopek pred sodiščem prve stopnje znašajo 1.079,14 EUR, ki jih je tožena stranka dolžna tožnici povrniti v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka do plačila.

12. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 165. člena ZPP odločilo tudi o pritožbenih stroških. Tožnica je v pritožbenem postopku uspela v celoti, zato ji je tožena stranka na podlagi prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s 155. členom ZPP dolžna povrniti stroške pritožbenega postopka. V skladu s tarifno številko 15 OT bi bila tožnica upravičena do povrnitve 375 točk za vloženo pritožbo. Vendar pa je v pritožbi priglasila le 250 točk, pavšalne izdatke 2 %, oboje povečano za 22 % DDV, kar znaša skupaj 142,80 EUR, ter 20,00 EUR takse za pritožbo, zato ji je tožena stranka dolžna povrniti 162,80 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka do plačila.

13. Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo tožnice, saj je s pritožbo uspela tožnica (154. člen ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 162, 162/4, 179, 179/2.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 239, 239/2.

Konvencija Mednarodne organizacije dela (MOD) številka 132 o plačanem letnem dopustu - člen 9.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.