VDSS Sodba Pdp 160/2019
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-06-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat (poroč.), Ruža Križnar Jager

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - zloraba bolniškega staleža

Tožnica svojega ravnanja ne more opravičiti s pravno zmoto, češ da ni vedela, da ravnanje predstavlja kršitev obveznosti iz delovnega razmerja. Pritožbeno sodišče pritrjuje utemeljitvi sodišča prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe, da se je tožnica morala zavedati, da je treba izhode evidentirati (to določajo interni akti toženke).

Tožnica je huje kršila obveznosti iz delovnega razmerja, ker izhodov ni evidentirala oziroma je en izhod evidentirala napačno, ker je bila neupravičeno odsotna z dela v spornem času in ker je v času bolniškega staleža z udeležbo na turnirju ravnala v nasprotju z navodili zdravnika. Toženka je zaradi navedenega utemeljeno izgubila zaupanje v tožnico.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Stranki krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je 5. 10. 2017 tožnici podala toženka, za reintegracijo, reparacijo in plačilo razlike v plači za čas prepovedi opravljanja dela, skupaj s pripadki (točka I izreka). Odločilo je, da stranki krijeta vsaka svoje pravdne stroške (točka II izreka).

2. Zoper navedeno sodbo (razen zoper odločitev, da toženka sama krije svoje pravdne stroške v točki II izreka) se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnica. Navaja, da je sodišče prve stopnje absolutno bistveno kršilo določbe pravdnega postopka in poseglo v tožničino pravico do izjave v postopku. Neutemeljeno je zavrnilo dokazni predlog za zaslišanje prič A.A., B.B., C.C. in D.D., dokaznim predlogom toženke je ugodilo. Ne drži, da tožnica dokaznih predlogov ni substancirala. Navedla je, da bi predlagane priče potrdile, da so bili odmori med delom in izhodi iz prostorov toženke, ne da bi se evidentirali, običajni in niso bili sankcionirani. Priče bi tudi potrdile, da je tožnica delo dobro opravljala, da bi bilo z delovnim razmerjem mogoče nadaljevati. Tožnica po opozorilu E.E. obveznosti iz delovnega razmerja ni kršila. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, interne akte toženke, s katerimi odmori med delom niso bili prepovedani. Zmotno je ugotovilo, da se je tožnica morala zavedati, da se odmore med delom evidentira oz. da se pridobi dovoljenje nadrejenih delavcev. Sodišče prve stopnje je zmotno ugotovilo, da je bila tožnica neupravičeno odsotna z dela 12. 5. 2017 in 9. 6. 2017. Iz predloženih listin izhajajo drugačna dejstva. Tožnici je izhode z dela zaradi obiska zdravnika specialista odobril delavec s posebnimi pooblastili, tožnica je predložila potrdilo zdravnika specialista. Omejitev izhodov z dela ni prekoračila. V času bolniškega staleža od 7. 8. 2017 do 21. 8. 2017 tožnica ni kršila navodil zdravnika, to ni dokazano. Tožnici je bilo priporočeno ukvarjanje s športom, ni ji bilo odsvetovano, da se udeleži športnega tekmovanja. Udeležba na F. turnirju je rekreativne narave, kar je splošno znano dejstvo. Sodišče prve stopnje neutemeljeno ni naložilo toženki predložitve ocen delovne uspešnosti tožnice. Toženka se je želela znebiti "starih bančnikov", tožnici je podala odpoved zaradi njene starosti, iz diskriminatornih razlogov. To, da se je toženka želela znebiti "starih bančnikov", je na Delovnem sodišču v Mariboru splošno znano dejstvo, saj je takšnih sporov več. Sodišče prve stopnje je zaradi zmotne odločitve o utemeljenosti tožbenega zahtevka zmotno odločilo o plačilu pravdnih stroškov. Tožnica pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi oziroma da ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka navedbe tožnice. Navaja, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih uveljavlja tožnica. Dokazni predlog za zaslišanje prič A.A., B.B., C.C. in D.D. je utemeljeno zavrnilo. Dokazna ocena sodišča prve stopnje je pravilna in prepričljiva. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijanega dela sodbe navedlo razloge o vseh odločilnih dejstvih. Tožnica odmorov med delom ni evidentirala, s čimer je kršila interne akte toženke, za odsotnost z dela 12. 5. 2017 in 9. 6. 2017 je predložila zdravniško potrdilo, ki ni verodostojno. V času bolniškega staleža je kršila navodila zdravnika. Glede na navedeno je toženka utemeljeno izgubila zaupanje v tožnico in ji podala zakonito izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Navedbe tožnice o odpuščanju "starejših bančnikov" so pavšalne, tožnica v primerjavi z drugimi delavci toženke ni bila diskriminatorno obravnavana. Toženka sodišču predlaga, da pritožbo tožnice zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov. Po uradni dolžnosti je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in ki jih uveljavlja pritožba, odločitev je glede na pravilno ugotovljeno dejansko stanje materialnopravno pravilna.

6. Pritožbena navedba o absolutnih bistvenih kršitvah določb postopka iz 8. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljena. Sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je svojo odločitev, zakaj je dokazni predlog tožnice za zaslišanje prič A.A., B.B., C.C. in D.D. zavrnilo, utemeljilo v obrazložitvi izpodbijane sodbe (točka 4). S tem, ko je navedlo, da je tožnica te dokazne predloge neustrezno substancirala, ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki se nanaša na nasprotja med tem, kar se navaja v razlogih izpodbijanega dela sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki ali prepisi.

7. Z očitanjem absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, ki se nanašata neposredno na dokazni postopek, tožnica oporeka razlogom, iz katerih je sodišče prve stopnje zavrnilo z njene strani predlagane dokaze, posledično pa tudi dokaznim zaključkom, ki jih je sodišče prve stopnje sprejelo v izpodbijani sodbi. Očitek ni utemeljen.

8. Tožnica je, kot je navedlo sodišče prve stopnje, dokazne predloge za zaslišanje prič A.A., B.B., C.C. in D.D. podala v prvi pripravljalni vlogi. V tej pripravljalni vlogi, kot je nadalje pravilno navedlo sodišče prve stopnje, tožnica res ni posebej substancirala dokaznih predlogov, je pa iz njenih siceršnjih navedb mogoče ugotoviti, za ugotavljanje katerih dejstev oziroma potrditev katerih tožničinih navedb so bili podani. To je upoštevalo tudi sodišče prve stopnje, ki je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo tudi siceršnje razloge za zavrnitev dokaznih predlogov tožnice, češ da določene navedbe tožnice (četudi bi bile resnične) niso bistvene za odločitev. Temu pritožbeno sodišče pritrjuje, glede na pritožbene navedbe pa še dodaja:

9. Zaradi povezanosti trditvenega in dokaznega bremena je podana zahteva, da stranka dokazni predlog substancira, kar pomeni, da (natančno) opredeli, katero za odločitev bistveno dejstvo bi se z izvedbo predlaganega dokaza ugotovilo oziroma katera njena trditev o odločilnem dejstvu bi se potrdila. V zvezi z zaslišanjem prič zadošča opredelitev, o čem bo predlagana priča izpovedala (236. člen ZPP). Dokazovanje obsega vsa dejstva, ki so pomembna za odločitev (prvi odstavek 213. člena ZPP), o tem, kateri dokazi se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev, odloča sodišče (drugi odstavek 213. člena ZPP). Iz te določbe sledi, da lahko sodišče, med drugim, dokazni predlog zavrne, če dejstvo, ki bi se dokazovalo, za odločitev ni odločilno.

10. Z vidika odločitve o utemeljenosti odpovedi, ki je bila podana tožnici, dejstva, ki jih tožnica zatrjuje in ponavlja v pritožbi in o katerih bi izpovedale z njene strani predlagane priče A.A., B.B., C.C. ter D.D., niso odločilna.

11. Toženka je tožnici podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi na podlagi 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nadalj.) iz razloga, določenega v prvem odstavku 110. člena ZDR-1. Pritožbeno sodišče pritrjuje razsoji sodišča prve stopnje, da je toženka dokazala vse kršitve iz delovnega razmerja, ki jih v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi očita tožnici, in da je na podlagi teh kršitev toženka utemeljeno izgubila zaupanje v tožnico, tako da ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja med pravdnima strankama do izteka odpovednega roka.

12. Prvi sklop očitanih kršitev iz delovnega razmerja se nanaša na evidentiranje delovnega časa, na neevidentirane in en napačno evidentiran izhod tožnice. Njeno navedbo, da je šlo za kratkotrajne izhode iz prostorov toženke, je sodišče prve stopnje utemeljeno ovrglo s podatkom o trajanju teh izhodov (20 do 42 minut). Utemeljitvi sodišča prve stopnje pritožbeno sodišče pritrjuje, kot tudi nadaljnji presoji, da je tožnica s tem, ko izhodov ni evidentirala, ravnala v nasprotju z internimi akti toženke, konkretno Pravilnikom o delovnem času delavcev G., d. d., Navodilom o registraciji delovnega časa in sistemu pristopa v poslovne stavbe G., d. d., in Navodilom o hišnem redu G., d. d. Četudi sodišče ni navedlo člena zadnjih navedenih navodil, to nikakor ne pomeni, da je njegova obrazložitev pomanjkljiva. Iz povzetih internih aktov toženke ne izhaja, da krajših izhodov ne bi bilo treba evidentirati, za kar si neutemeljeno prizadeva pritožba, pri čemer, kot je pritožbeno sodišče že navedlo, v konkretnem primeru niti ni šlo za krajše izhode iz prostorov toženke.

13. 44. člen Pravilnika o delovnem času delavcem G., d. d., ki ga izpostavlja tožnica v pritožbi, določa, kot je pravilno navedlo sodišče prve stopnje, da delavci evidentirajo prihod in odhod z dela med delovnim časom z evidenčno uro, kjer pa te ni, pa prek spletne aplikacije ali z vpisom na obrazcu. Navodila o registraciji delovnega časa in sistemu pristopa v poslovne stavbe G., d. d., natančno določajo dolžnost registracije v času odhoda na malico, ki je dovoljena v trajanju 30 minut. Nadalje se je sodišče prve stopnje opredelilo do navedb tožnice o nesankcioniranem kajenju pred stavbo, menjavi parkirnih listkov in prevzemanju naročene pošte, za kar delavci svojega odhoda z dela ne evidentirajo; takšne tožničine navedbe je štelo za nasprotne internim aktom toženke, pa tudi za nedokazane. Slednje pa sploh ni odločilno. Tudi če bi tožnica dokazala (priči A.A. in B.B.), da je toženka dopuščala (ali ni sankcionirala) kajenja pred stavbo, menjave parkirnih listkov in prevzemanja naročene pošte, to ne pomeni, da v njenem primeru neevidentiranih in enega napačno evidentiranega izhoda ni šlo za kršitev obveznosti iz delovnega razmerja. Tožnica ni izrabila izhoda za kajenje pred stavbo, menjavo parkirnih listkov in prevzemanje naročene pošte, vsaj tega ne zatrjuje, predvsem pa v odpovedi omenjeni izhodi, četudi le pred stavbo toženke, niso bili kratkotrajni.

14. Tožnica svojega ravnanja ne more opravičiti s pravno zmoto, češ da ni vedela, da ravnanje predstavlja kršitev obveznosti iz delovnega razmerja. Pritožbeno sodišče pritrjuje utemeljitvi sodišča prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe, da se je tožnica morala zavedati, da je treba izhode evidentirati (to določajo že povzeti interni akti toženke).

15. Drugi sklop očitanih kršitev obveznosti iz delovnega razmerja se nanaša na odsotnost tožnice z dela 12. 5. 2017 in 9. 6. 2017. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe je razvidno, da pri presoji teh kršitev ne gre za to, da tožnica ne bi imela odobritve za to pristojne osebe (delavca s posebnimi pooblastili) ali da bi prekoračila omejitev časa, za katerega se odobritev lahko poda. Gre za to, da je tožnica toženki predložila potrdilo zdravnika, ki ni bilo verodostojno. S tem je ravnala v nasprotju s Pravilnikom o delovnem času delavcev G., d. d., kot je pravilno utemeljilo sodišče prve stopnje. Pravilnik v 52. členu določa, da sme biti delavec odsoten z dela ob nadomestilu plače zaradi iskanja zdravniške pomoči, to je osebnega zdravnika ali zdravnika specialista, zase ali svojega otroka oziroma starše, vendar največ tri ure za posamezen primer in ne več kot 18 ur v koledarskem letu. Zahtevek delavcu na posebnem obrazcu odobri delavec s posebnimi pooblastili, delavec pa potrjen obrazec, opremljen s podpisom in štampiljko zdravniške ustanove, kjer je iskal zdravniško pomoč, posreduje delavcu, ki vodi njegov delovni izkaz.

16. Zaključka o neverodostojnosti potrdila zobozdravnika H.H., ki ga je toženki predložila tožnica, sodišče prve stopnje ni napravilo zgolj na podlagi izpisa s spletne strani I., ampak tudi na podlagi ocene drugih izvedenih dokazov. Pritožbeno sodišče kot bistveno izpostavlja ugotovljeno dejstvo, da tožnica na ta dneva, 12. 5. 2017 in 9. 6. 2017, ki sta navedena v potrdilu zobozdravnika H.H., sploh ni bila pri tem zobozdravniku. Kje drugje je bila, je pravzaprav nebistveno. Nebistveno je, ali je tožnica odsotnost z dela (iz)rabila za udeležbo na F. turnirju ali za kakšen drug namen.

17. Ne glede na navedeno pa pritožbeno sodišče pritrjuje dokazni ugotovitvi sodišča prve stopnje, ki jo je prepričljivo utemeljilo v obrazložitvi izpodbijane sodbe, da se je tožnica 12. 5. 2017 in 9. 6. 2017 v času, ko je bila odsotna z dela, udeležila F. turnirja. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, zakaj je kot bolj verodostojen ocenilo zapis na spletni strani I. glede štartnega časa tožnice kot pa vsebino potrdil J., ki jih je predložila tožnica.

18. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno razsodilo, da je tožnica z udeležbo na F. turnirju v času bolniškega staleža ravnala v nasprotju z navodili zdravnika, konkretno zdravnice K.K., ki ji je bolniški stalež odobrila. Drugačne pritožbene navedbe so neutemeljene. Tožnica zmotno meni, da bi ji morala zdravnica udeležbo na F turnirju izrecno prepovedati. Nasprotno, tožnici je bila v času bolniškega staleža načeloma prepovedana vsaka aktivnost, ki ni bila (izrecno) odobrena. Navodila, naj se ukvarja s športom, ni mogoče razumeti kot navodila za udeležbo na športnem tekmovanju. Tožnica v dosedanjem postopku niti ni enačila igranja F. na turnirju z rekreacijo in ni utemeljevala, češ da je (bil) F. turnir rekreativne narave. To tudi ni splošno znano dejstvo.

19. Pritožbeno sodišče soglaša z razsojo sodišča prve stopnje, da je tožnica huje kršila obveznosti iz delovnega razmerja, ker izhodov ni evidentirala oziroma je en izhod evidentirala napačno, ker je bila neupravičeno odsotna z dela 12. 5. 2017 in 9. 6. 2017 in ker je v času bolniškega staleža z udeležbo na F. turnirju 12. 8. 2017 ter 18. 8. 2017 ravnala v nasprotju z navodili zdravnika. Toženka je zaradi navedenega utemeljeno izgubila zaupanje v tožnico, kot je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo iz izpovedi priče L.L., direktorja sektorja notranje revizije pri toženki, ki jo je povzelo v obrazložitvi izpodbijane sodbe (točka 19).

20. Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi je najstrožji ukrep delodajalca, predviden za najhujše kršitve obveznosti delavca, ko z njim tako glede na težo kršitev kot glede na druge okoliščine ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka. Za oceno možnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka je bistveno, ne kako je delavec delo opravljal na splošno pred očitanimi kršitvami, ampak predvsem kako so kršitve obveznosti iz delovnega razmerja vplivale na medsebojni odnos med delavcem in delodajalcem. Sodišče prve stopnje je tako pravilno upoštevalo težo in posledice kršitev, predvsem kršitev, povezanih z udeležbo na F. turnirju.

21. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo dokazni predlog tožnice, povezan z, kot je tožnica navedla v prvi pripravljalni vlogi, zatrjevano kršitvijo obveznosti iz delovnega razmerja E.E., ki ni podala ocene delovne uspešnosti tožnice v letu 2016, in dobrim delom tožnice v preteklih letih (priči C.C. in D.D. ter predložitev zadnje ocene delovne uspešnosti tožnice; tožnica je podala tudi navedbe, s katerimi je oporekala sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi, kar pa ob ugotovljeni zakonitosti odpovedi ni bilo predmet razsoje). Četudi bi se tožničine navedbe izkazale za resnične, to ne bi z ničemer vplivalo na razsojo, da je izpolnjen pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 za zakonito izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

22. Tožnica v pritožbi protispisno zatrjuje, da bi izvedba neizvedenih, z njene strani predlaganih dokazov (priči C.C., D.D., predložitev ocene delovne uspešnosti) potrdila njeno navedbo, da je bila odpoved podana iz diskriminatornih razlogov. V prvi pripravljalni vlogi je tožnica navedla, da so pristojne osebe pri toženki dobile nalogo, da se znebijo starejših delavcev, da je to, da je treba "stare bančnike" čim prej odsloviti, razbrati iz magnetograma nadzorne seje sveta banke, ki ga tožnica ni predložila in tudi ni predlagala, da ga predloži toženka. To ni splošno znano dejstvo. Poleg tega je tožnica navedla še, da je v ta namen, da bi ji toženka podala odpoved iz krivdnih razlogov, pregledovala njeno elektronsko pošto.

23. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnica odpovedi ni dobila zaradi kršitve obveznosti iz delovnega razmerja, ki bi bila kakorkoli povezana z elektronsko pošto, pa tudi sicer pritrjuje utemeljitvi sodišča prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe, da ni ugotoviti, da bi bila tožnica deležna neenakopravne obravnave. Toženka ji odpovedi ni podala iz drugih nedopustnih razlogov (90. člen ZDR-1), pač pa utemeljeno zaradi hujših kršitev obveznosti iz delovnega razmerja.

24. Ker niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija, in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

25. Odločitev, da stranki sami krijeta svoje pritožbene stroške, temelji na določbah prvega odstavka 165. člena ZPP, prvega odstavka 154. člena ZPP in petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadalj.)

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.