VDSS Sodba in sklep Pdp 980/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-05-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

nadurno delo - efektivni delovni čas - službeno potovanje - delovna uspešnost - odpravnina - izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing - denarna odškodnina

Sodišče prve stopnje je tožniku prisodilo odškodnino v višini 3.000,00 EUR, ki jo tožena stranka neutemeljeno izpodbija kot pretirano (VIII Ips 88/2018). Pri tem se sklicuje na zadevo Pdp 597/2016, v kateri je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo delodajalca v smeri znižanja odškodnine, ki jo je prvostopenjsko sodišče prisodilo v višini 1.600,00 EUR. Ni torej obravnavalo pritožbe delavca, da bi razlogovalo o tem, zakaj je odškodnina v višini 1.600,00 EUR dovolj visoka. Že iz tega razloga tožena stranka s sklicevanjem na navedeni primer ne more doseči znižanja odškodnine. Po drugi strani pa tožnik v svoji pritožbi navedb zoper zavrnitev višje odškodnine niti ni podal, zato pritožbeni preizkus v tej smeri niti ni bil mogoč.

I. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno spremeni v II. točki izreka tako, da se znesek 38.224,43 EUR zniža na 38.022,43 EUR.

II. V ostalem se pritožba tožene stranke in v celoti pritožba tožnika zavrneta in se potrdi nespremenjeni del izpodbijane sodbe in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje.

III. Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku:

- iz naslova dela preko polnega delovnega časa od bruto zneska 3.975,75 EUR obračunati in zanj plačati pripadajoče davke in prispevke, neto znesek pa plačati tožniku, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 7. 2017 dalje, višji zahtevek (razliko do 21.000 EUR) pa je zavrnilo (I. točka izreka);

- iz naslova plače za delovno uspešnost od bruto zneska 38.224,43 EUR odvesti davke in prispevke, neto znesek pa plačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 10. 2017 dalje do plačila, višji zahtevek (razliko do 718.538,59 EUR) je zavrnilo (II. točka izreka);

- plačati odpravnino v višini 2.284,05 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 10. 2017 do plačila (III. točka izreka);

- plačati odškodnino v višini 3.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. 11. 2017 do plačila, višji zahtevek (razliko do 10.000,00 EUR) je zavrnilo (IV. točka izreka).

S sklepom je postopek delno ustavilo (za znesek 6.659,49 EUR) in odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 8.203,14 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15-dnevnega roka do plačila.

2. Zoper zavrnilni del sodbe in odločitev o stroških postopka se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da sodišče sklepa direktorja z dne 27. 2. 2015 ne bi smelo uporabiti, ker je prepozen, in da je ugotovitev o tem, da naj bi direktor februarja 2015 spremenil odstotke za odmero delovne uspešnosti, napačna. O tem ni bil obveščen nihče. Trdi, da ni bilo sistema in ne odredbe o spremembi provizij, tožena stranka takega dokumenta tudi ni predložila. Tožnik novega sistema nagrajevanja ni podpisal. Sodišče je protispisno zaključilo, da plačilo provizij za 2013 in 2014 ni bilo dokazano, saj je direktor pojasnil, da so bile provizije plačane na koncu leta ali v naslednjem letu po opravljenem poračunu. Navaja, da iz sodbe ni mogoče ugotoviti, kako je bil ugotovljen priliv pri A., od katere bi bilo potrebno obračunati 1 % provizijo, ter da sodišče ni obrazložilo, zakaj verjame toženi stranki. Kot napačno izpostavlja tudi ugotovitev sodišča, da se je provizija obračunala le od določene vrste prejemkov. Tožena stranka ni predložila evidence prilivov, iz katere bi se lahko izluščila osnova za obračun provizije. Ves čas je trdila, da je vse plačala pravilno, svojih izračunov pa ni predložila. Sodišče je napačno zaključilo, da je tožena stranka uspela prevaliti dokazno breme na tožnika. Sodišče je neutemeljeno znižalo nadure za tisti prekomerni delovni čas, ki je bil opravljen v pisarni, čeprav temu tožena stranka ni obrazloženo nasprotovala. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi - s stroškovno posledico, podredno pa, da izpodbijani del sodbe razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Zoper ugodilni del sodbe in odločitev o stroških postopka se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je sodišče kot efektivni delovni čas napačno upoštevalo celoten čas službenih poti. Posledično je zmotno ugotovilo dejansko stanje glede opravljenih nadur. Obrazložitev v tem delu je tudi protispisna, saj iz izvedenih dokazov izhaja 42 opravljenih nadur, sodišče pa je ugotovilo, da naj bi tožnik opravil 321,45 nadur. Odločitve sodišča se v tem delu ne da preizkusiti, ni jasen način izračuna nadur, pri čemer sodišče neutemeljeno ni upoštevalo tožnikovih navedb o odmorih na službenih poteh. Sodišče se tudi ni opredelilo do poteka posameznih sejmov in dejstva, da je tožena stranka izkazala, da obvezna prisotnost zaposlenih na sejmih ni presegala 8 ur. Tožena stranka nadalje za vsako izmed službenih poti navaja, v čem je izračun sodišča pomanjkljiv oziroma nerazumljiv. Sodišče ni pojasnilo svoje odločitve, ampak je le navedlo, koliko nadur tožniku prizna v posameznih dneh. Sodišče je napačno ugotovilo dejansko stanje in tožniku priznalo 279,25 nadur. Neutemeljeno je ugodilo zahtevku iz naslova delovne uspešnosti. Napačen je zaključek sodišča, da je bila za predložitev sklepa direktorja tožene stranke z dne 27. 2. 2015 prekludirana, saj je bil narok 14. 3. 2018 zgolj poravnalni oziroma pripravljalni narok, ne pa prvi narok za glavno obravnavo. Napačen je tudi zaključek sodišča, da tožena stranka ni izkazala znižanja stimulacije in da dogovor o znižanju z dnem 1. 1. 2016 na 0,2 % ni bil pravno veljaven splošni akt. Ureditev ne določa, da bi moral biti splošni akt v pisni obliki, direktor pa je prodajne zastopnike z znižanjem stimulacije seznanil na sestanku. Znižano stimulacijo bi moralo sodišče za stranke A., B., C. upoštevati od 1. 1. 2016 dalje. Protispisna je ugotovitev, da so stranke D., E. in F. kupci brez distributerja (za katere se obračunava provizija v višini 1 %), in ugotovitev, da tožena stranka ni podala navedb glede strank G., H. in ostalih, za katere tožnik zahteva 2 % provizijo. Tožena stranka je že v odgovoru na tožbo prerekala opredelitev strank za nove stranke, za stranko I. pa v 4. pripravljalni vlogi. Tudi stranki J. in K. sta distributerja in je drugačna ugotovitev sodišča protispisna. Izrek izpodbijane sodbe je v tem delu tudi v nasprotju z obrazložitvijo - sodišče v obrazložitvi navaja, da naj bi tožena stranka tožniku dolgovala 79.296,61 EUR, pri čemer mu je že plačala 41.274,18 EUR, tako da razlika ne znaša 38.224,43 EUR, ampak 38.022,43 EUR. Gre za absolutno bistveno kršitev določb postopka. Sodišče je napačno ugotovilo, da je bila izredna odpoved tožnika zakonita in da tožena stranka tožniku dolguje odpravnino. Tožnik na delovnem mestu ni bil trpinčen. Sodišče je napačno zaključilo, da je bila komunikacija L.L. žaljiva in je posegala v integriteto tožnika, ter da je L.L. nad tožnikom izvajal mobing. Cilj elektronskih sporočil ni bil škodovati tožniku, nekatera pa niti niso bila naslovljena le nanj. Tožnik ni uspel dokazati postavk odškodninske odgovornosti. Prisojena odškodnina je pretirana (glede tega se sklicuje na primer Pdp 597/2016). Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne - s stroškovno posledico, podredno pa, da izpodbijani del sodbe razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Tožena stranka v odgovoru na tožnikovo pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožba tožene stranke je delno utemeljena, pritožba tožnika ni utemeljena.

6. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo in izpodbijani del sklepa v mejah razlogov, navedenih v pritožbah, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ki so naštete v navedeni določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava.

7. Tožena stranka pravilno navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo pravilo o prekluziji (tretji odstavek 286. člena ZPP), ko je dokazni predlog tožene stranke (Sklep direktorja: Stimulacija za prodajni oddelek z dne 27. 2. 2015) zavrnilo kot prepozen, češ da je bil predlagan oziroma predložen šele po prvem (14. 3. 2018) oziroma na drugem naroku za glavno obravnavo (6. 4. 2018). Kot pravilno navaja tožena stranka, dne 14. 3. 2018 ni bil izveden prvi narok za glavno obravnavo, ampak zgolj poravnalni oziroma pripravljalni narok. Četudi je v glavi zapisnika z dne 14. 3. 2018 navedeno, da gre za zapisnik o pripravljalnem in prvem naroku za glavno obravnavo, pa iz vsebine zapisnika izhaja le, da se opravi poravnalni ter pripravljalni narok, ne pa tudi prvi narok za glavno obravnavo. Prav tako strankam ni bilo vročeno vabilo na prvi narok za glavno obravnavo, ampak zgolj na pripravljalni narok.

8. Medtem, ko se v senatni zadevi (kot je predmetna - na podlagi 14. člena ZDSS-1) pripravljalni narok lahko izvede po sodniku posamezniku (kar je storilo sodišče 14. 3. 2018), pa se mora glavna obravnava in s tem prvi narok za glavno obravnavo izvesti v senatni sestavi (kar je storilo sodišče šele 6. 4. 2018). V nasprotnem primeru bi bila podana absolutno bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 1. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ker je bil torej prvi narok za glavno obravnavo izveden šele 6. 4. 2018, je sodišče zmotno uporabilo tretji odstavek 286. člena ZPP o neizvedbi prepozno predlaganih dokazov. Vseeno pa ne gre za bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, ki bi lahko vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe. Sodišče je namreč vsebino sklepa z dne 27. 2. 2015, na katero je sklepalo posredno iz drugih dokazov, vseeno upoštevalo pri oblikovanju dokaznih zaključkov o podlagi stimulacije. Pomembno je, da tožena stranka ne trdi, da je bila vsebina sklepa v sodbi upoštevana napačno, kar pomeni, da v primeru izvedbe še tega spornega dokaza dejanske ugotovitve ne bi bile drugačne. Nenazadnje tudi iz pritožbenih navedb tožnika izhaja razumevanje, kot da je bil dokaz izveden, ko nasprotuje temu, da je sodišče prve stopnje sklep direktorja upoštevalo. V opisanem postopanju sodišča tudi ni podlage za ugotovitev kršitve kontradiktornosti oziroma 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kar prav tako neutemeljeno uveljavlja pritožba tožene stranke.

9. Sodišče prve stopnje tudi ni storilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je svojo odločitev jasno obrazložilo. Sodba vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih in zavzetih stališčih. Sodišče prve stopnje je tako ustrezno pojasnilo tudi način izračuna nadur, pri čemer je o načinu dela in poteku službenih poti utemeljeno sklepalo predvsem na podlagi tožnikove izpovedi in izpovedi tožnikovih sodelavcev. Obrazložilo je tudi, kako je ugotavljalo prilive, ki so bili osnova za obračun provizije. Prav tako ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka protispisnosti iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo sodišču prve stopnje v pritožbi na več mestih očitata obe stranki. Sodišče prve stopnje je pravilno povzelo izvedene dokaze, tudi izpovedbe prič, v obrazložitvi sodbe ni nasprotja med vsebino upoštevanih listin ter zapisnikov med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Nestrinjanje strank z dokaznimi zaključki, ki temeljijo na izvedenih dokazih, pa ne pomeni uveljavljanje navedene postopkovne kršitve.

10. Tožnik je delno uspel z zahtevkom iz naslova nadur, delovne uspešnosti in odškodnine zaradi mobinga, v celoti pa je uspel z zahtevkom iz naslova odpravnine v posledici njegove izredne odpovedi. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev oprlo na pravilno ugotovljena odločilna dejstva spora.

11. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi izpodbijane sodbe, se nanje sklicuje ter še pojasnjuje:

12. Tožnik je imel po pogodbi o zaposlitvi delovni čas enakomerno razporejen od ponedeljka do petka od 8. do 16. ure. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno vztraja, da čas glede službenih potovanj, ki ga je upoštevalo sodišče prve stopnje in delno ugodilo tožnikovemu zahtevku iz naslova nadur, ne sodi v delovni čas. Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.) v 142. členu določa, da je delovni čas efektivni delovni čas in čas odmora ter čas upravičenih odsotnosti z dela. Efektivni delovni čas je vsak čas, v katerem delavec dela, kar pomeni, da je na razpolago delodajalcu in izpolnjuje svoje delovne obveznosti iz pogodbe o zaposlitvi. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da je pri presoji, kaj se šteje v delovni čas, bistveno, ali delavci lahko upravljajo s svojim časom brez večjih omejitev in ali se lahko posvečajo lastnim interesom (tako tudi primer Sodišča EU C 266/14). Zato je tožniku za čas, ko je čas njegovega dejanskega opravljanja dela in čas potovanja presegel njegovo redno delovno obveznost, utemeljeno priznalo nadure skladno s 128. členom ZDR-1.

13. Sodišče prve stopnje se je utemeljeno oprlo zlasti na tožnikovo tabelo prisotnosti na delu, potne naloge, tožnikovo izpoved in izpovedi njegovih sodelavcev ter ugotovilo običajen potek dogodkov na službeni poti:

- sestanki so bili na dan prihoda organizirani popoldan ali zvečer, in so trajali do 23. ali 24. ure, na dan odhoda pa so bili sestanki v popoldanskih urah,

- sejmi so običajno trajali od 10. do 18. ure, pri čemer je bilo treba biti na sejmišču že pol ure prej in tam ostati eno uro po zaprtju. Zadnji dan je bil sejem krajši, a je bilo potrebno še pospraviti.

Tožena stranka neutemeljeno izraža nestrinjanje s takšnim načinom izračuna nadur glede službenih poti. Tožena stranka ni vodila evidence o opravljenih urah in nadurah in tudi ni predlagala drugih ustreznih dokazov, ki bi ovrgli tožnikove navedbe in dokazovanje teh opravljenih nadur.

14. Del tožnikovega zahtevka glede nadur, ki naj bi bile opravljene preko polnega delovnega časa v pisarni, pa je sodišče prve stopnje pravilno opredelilo kot nedoločen in ga iz tega razloga utemeljeno zavrnilo. Iz podobnega razloga je zavrnilo tudi zahtevek za plačilo nadur v zvezi z izdajanjem šifer za odklepanje aparatov v letu 2013 v času t. i. dežurstva. Tudi v tem primeru tožba ni bila sklepčna, da bi lahko nekonkretizirane navedbe privedle do ugoditve zahtevku po materialnem pravu, glede katerega je sodišče prve stopnje prav tako podalo jasna izhodišča, upoštevaje pri tem tudi sodno prakso (npr. zadeva C-151/02).

15. Pritožbeno sodišče se strinja z natančno povzeto dokazno oceno sodišča prve stopnje, na podlagi katere je ugotovilo, da tožena stranka tožniku dolguje plačilo za 279,25 nadur, kar znaša 3.975,75 EUR.

16. Sodišče prve stopnje je večji del tožnikovega zahtevka (uveljavljal ga je v višini 718.538,59 EUR) iz tega naslova zavrnilo. Izhodišče sodišča prve stopnje je bilo, da je delovna uspešnost stimulativni del plače, ki ga delavec zasluži, če je uspešen pri delu glede na vnaprej določene kriterije in merila. Kot akt, ki določa takšna merila, je upoštevalo sklep direktorja.

17. Dne 15. 12. 2012 je namreč tedanji direktor tožene stranke M.M. poslal tožniku in ostalim prodajnim zastopnikom elektronsko sporočilo o sprejeti odločitvi o uvedbi delovne uspešnosti, ki bo vezana neposredno na prilive po izstavljenih računih, pričenši z januarjem 2013, in sicer: 0,5 % od kupcev, ki so kupili blago preko distributerja, s katerim je tožena stranka poslovala pred 31. 12. 2012, 1 % od kupcev, s katerimi je tožena stranka poslovala pred 31. 12. 2012, 1 % od kupcev, ki so kupili blago preko distributerja, s katerim tožena stranka pred 31. 12. 2012 ni poslovala, 2 % za blago od kupcev, s katerimi tožena stranka pred 31. 12. 2012 ni poslovala, 5 % za prvi posel sklenjen s kupcem na trgu, kjer tožena stranka pred 31. 12. 2012 ni bila prisotna, nato še super stimulacija za preseženo kvoto prejetih prilivov: 50 % povišanje stimulacije nad 1,5 mio EUR, 100 % nad 2 mio EUR. Ni upoštevalo izpovedbe M.M., da navedeno za toženo stranko ni bilo zavezujoče, ker naj bi šlo le za osnutek, koncept, ne pa za veljavno podlago. Štelo je, da je to za toženo stranko zavezujoče do morebitne spremembe.

18. S tem v zvezi je zgoraj že omenjeni sklep z dne 27. 2. 2015, glede katerega je sodišče izrecno ugotovilo, da je tožena stranka, četudi ni pravočasno predložila sklepa iz februarja 2015, dokazala spremembo odstotkov za odmero delovne uspešnosti. Sledilo je tedanji finančni direktorici N.N., da je za tedanjega direktorja tožene stranke v februarju 2015 pripravila sklep o stimulaciji, ki se je gibala med 0,5 % in 1 % glede na tip stranke. Izpovedala je tudi o sestanku konec leta 2015, na katerem je bilo rečeno, da se provizija za distributerje zniža na 0,2 %, za nove stranke pa zviša na 2 %. O prevzemu takšnega načina obračuna provizije je izpovedal tudi novi direktor tožene stranke. Sodišče je zaključilo, da je tožena stranka dokazala, da je, kot že predhodno v letu 2012, sprejela odločitev, po kateri je stimulacija od februarja 2015 znašala: 0,5 % za stranke, ki so distributerji tožene stranke, v višini 1 % za že poznane stranke in 2 % za nove stranke. Spremembo v novembru 2015, zaradi katere je bila za distributerje v višini 0,5 % dejansko znižana na 0,2 %, pa je ocenilo kot neveljavno spremembo, saj ni temeljila na takšnih aktih kot predhodno. Zato je tožniku za leto 2015 (leti 2013 in 2014 niti nista bili predmet zahtevka) priznalo delovno uspešnost, obračunano v višini 0,5 % za distributerje, 2 % za nove stranke in 1 % za obstoječe stranke.

19. Pravilni so tudi dokazni zaključki glede izračuna višine prilivov, od katerih se je obračunala stimulacija. Tožena stranka je pojasnila, da so na izpiskih konto kartic posameznih strank prikazani tudi drugi podatki, ki ne pomenijo prilivov (npr. podatki o otvoritveni in zaključni bilanci), in da se provizija lahko obračuna le od prilivov pod postavkami št. .... Tožnik temu ni ugovarjal, zato je sodišče provizijo utemeljeno odmerilo po podatkih tožene stranke.

20. Tožena stranka v pritožbi za stranke D., E., F., J. in K. vztraja, da so ti kupci distributerji, zaradi česar tožniku od prilivov teh strank pripada najnižji odstotek provizije. V zvezi s tem se je sklicevala na elektronsko sporočilo tožnika z dne 21. 12. 2016, v katerem je za te stranke navedel 0,5 % provizijo (in ne 1 %, kot jo zahteva v tem sporu), sicer pa ni pojasnila oziroma obrazloženo ugovarjala tožnikovim trditvam, da je šlo za kupce brez distributerja, kot je to storila npr. glede stranke A., glede katere je tudi dokazala, da je ni pridobil tožnik, zato mu je glede te stranke odmerilo provizijo le v višini 0,5 % od prilivov s strani te stranke. Tudi za stranke G., H., O., P., R. tožena stranka ni podala obrazloženih navedb, kdo je te stranke pridobil in da gre za stare stranke. Kot že nakazano zgolj sklicevanje na vsebino elektronskega sporočila z dne 21. 12. 2016 (v katerem je tožnik za te stranke navedel 1 % provizijo, ne pa 2 %, kot jo je vtoževal) ne daje podlage za uspeh tožene stranke. Zato je sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno obračunalo 2 % provizijo od prilivov, pridobljenih s strani teh strank.

21. Ugotovilo je, da tožniku iz naslova delovne uspešnosti skupaj pripada 79.296,61 EUR, plačano pa mu je bilo že 41.274,18 EUR. Glede tega tožena stranka v pritožbi pravilno opozarja, da razlika med navedenima zneskoma ne znaša 38.224,43 EUR, kot je navedlo sodišče prve stopnje (v obrazložitvi in izreku - tako da ne gre za nasprotje med njima oziroma za kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kot trdi tožena stranka), ampak 38.022,43 EUR. Le-to je predmet spremembe s strani pritožbenega sodišča.

22. Sodišče prve stopnje je, upoštevaje gornje ugotovitve o dolgovanih plačilih, pravilno presodilo, da je podan zakonit razlog za podajo izredne odpovedi tožnika toženi stranki z dne 29. 9. 2017 po tretji alineji prvega odstavka 111. člena ZDR-1 (če delodajalec delavcu vsaj dva meseca ni izplačeval plače oziroma mu je izplačeval bistveno zmanjšano plačo). Tožnik je pred podajo odpovedi izpolnil tudi druge predpisane pogoje iz drugega odstavka 111. člena ZDR-1. Zato mu je sodišče skladno s tretjim odstavkom 111. člena ZDR-1 priznalo odpravnino kot je določena za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, pri čemer pritožba tožene stranke izračunu odpravnine (da mu pripada petina njegove povprečne mesečne plače v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo za vsako leto dela) v višini 2.284,05 EUR niti ne nasprotuje.

23. Tožnik je izredno odpoved utemeljeno podal tudi iz razloga, ker mu tožena stranka ni zagotovila varstva pred trpinčenjem na delovnem mestu v skladu s 47. členom ZDR-1 (osma alineja prvega odstavka 111. člena ZDR-1). V zvezi s tem pa mu je sodišče prisodilo tudi odškodnino v višini 3.000,00 EUR, medtem ko je razliko do vtoževanih 10.000,00 EUR zavrnilo.

24. Trpinčenje na delovnem mestu je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom (četrti odstavek 7. člena ZDR-1). V takem primeru je delodajalec na podlagi 8. člena ZDR-1 delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava, s tem da se mora pri odmeri višine denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo upoštevati, da je ta učinkovita in sorazmerna s škodo, ki jo je utrpel kandidat oziroma delavec in da odvrača delodajalca od ponovnih kršitev.

25. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik trpinčen s strani nadrejenega L.L.. Nadrejeni imajo že v okviru svojih funkcij moč nad podrejenimi. Izvajanje vodstvenih pravic na način, da se podrejenega degradira, pomeni zlorabo teh pravic. Tožnik je prejemal elektronska sporočila z negativnim in ponižujočim predznakom. Neprimerni komunikaciji se ni mogel izogniti, kar ga je spravilo v stisko. Posledično je bil v bolniškem staležu, potreboval je tudi pomoč lečečega zdravnika. Tožena stranka je vedela za žaljiv način komuniciranja in obnašanja navedenega do podrejenih, a jim ni zagotovila dostojanstva. Tožena stranka ne more uspeti z navedbami, da nekatera sporočila niso bila naslovljena le na tožnika, ter da cilj elektronskih sporočil ni bil škodovati tožniku. Tudi, če takšen namen ni bil podan, ravnanje trpinčenja ni dopustno in tožena stranka s tem ni razbremenjena svoje odškodninske odgovornosti, katero je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo. Delodajalec je namreč dolžan po prvem odstavku 47. člena ZDR-1 (ki ima pomenljiv naslov Varovanje dostojanstva delavca pri delu) zagotavljati tako delovno okolje, v katerem delavec ne bo izpostavljen trpinčenju s strani predpostavljenih in sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev.

26. Sodišče prve stopnje je tožniku prisodilo odškodnino v višini 3.000,00 EUR, ki jo tožena stranka neutemeljeno izpodbija kot pretirano (VIII Ips 88/2018). Pri tem se sklicuje na zadevo Pdp 597/2016, v kateri je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo delodajalca v smeri znižanja odškodnine, ki jo je prvostopenjsko sodišče prisodilo v višini 1.600,00 EUR. Ni torej obravnavalo pritožbe delavca, da bi razlogovalo o tem, zakaj je odškodnina v višini 1.600,00 EUR dovolj visoka. Že iz tega razloga tožena stranka s sklicevanjem na navedeni primer ne more doseči znižanja odškodnine. Po drugi strani pa tožnik v svoji pritožbi navedb zoper zavrnitev višje odškodnine niti ni podal, zato pritožbeni preizkus v tej smeri niti ni bil mogoč.

27. Glede na navedeno se pritožbi tožene stranke ugodi le v manjšem delu - sodba se delno spremeni v II. točki izreka tako, da se znesek 38.224,43 EUR zniža na 38.022,43 EUR (358. člen ZPP), kar pa ne vpliva na odločitev o stroških prvostopenjskega postopka. Ker torej v ostalem niso podani uveljavljani razlogi iz pritožb in tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je v preostalem pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo tožnika kot neutemeljeni zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe in izpodbijani del sklepa (odločitev o stroških postopka) sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

28. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka. Tožnik zato, ker s pritožbo ni uspel, tožena stranka zato, ker je s pritožbo uspela v sorazmerno majhnem delu, odgovor na pritožbo pa ni bil potreben za odločitev pritožbenega sodišča (154., 155. in 165. člen ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 7, 7/4, 8, 111, 111/1, 111/1-3, 126, 128, 142.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.