VDSS Sodba Pdp 992/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2019-04-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Ruža Križnar Jager

Tožena stranka v pritožbi uveljavlja, da je pomanjkljiva trditvena podlaga tožeče stranke glede obstoja nadur, njihovega števila in višine urne postavke. To ne drži. Tožeča stranka je v tožbi in nadaljnjih vlogah zadosti konkretizirano zatrjevala, da je njen pravni prednik opravljal nadurno delo, število opravljenih neplačanih nadur je konkretizirala na podlagi internih obračunov, ki so priloženi plačilnim listam, opredelila pa je tudi višino urne postavke za opravljene nadure. Sodišče prve stopnje je odločilo v okviru trditvene podlage in tožbenega zahtevka.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna obračunati premalo izplačano bruto plačo za pokojnega A.A. iz naslova nadur za vsak posamezni mesec od marca 2012 do maja 2015, tako da od navedenih bruto zneskov obračuna in plača prispevke za socialno varnost ter plača akontacijo dohodnine in tožečima strankama vsaki do 1/2 izplača še preostali neto znesek plače. Od pripadajočih neto zneskov nadur za čas od marca 2012 do novembra 2012 je dolžna plačati zakonske zamudne obresti od 5. 1. 2013 dalje, zahtevek za plačilo zakonskih zamudnih obresti za čas pred 5. 1. 2013 pa je zavrnilo. Od pripadajočih neto zneskov nadur za čas od meseca decembra 2012 dalje pa je dolžna plačati zakonske zamudne obresti od 19. v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila (I/1. točka izreka). Toženi stranki je še naložilo, naj tožečima strankama vsaki do 1/2 plača zakonske zamudne obresti od že izplačanih neto zneskov vsake posamezne plače do vsakega 19. v mesecu za pretekli mesec do izplačila v skupni višini 71,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2016 dalje do plačila, kar pa se zahteva več (39,70 EUR), je zavrnilo (I/2. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek za obračun premalo izplačane bruto plače iz naslova rednih delovnih ur za posamezne mesece od decembra 2010 do decembra 2011 ter premalo izplačano bruto plačo iz naslova nadur za mesece od decembra 2010 do aprila 2015 v navedenih zneskih, obračun in plačilo prispevkov in plačilo akontacije dohodnine ter izplačilo neto zneska skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter tožbeni zahtevek za plačilo 921,22 EUR solidarnostne pomoči (II. točka izreka). Odločilo je še, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (III. točka izreka).

2. Zoper sodbo (pravilno: njen ugodilni del) vlaga pritožbo zaradi vseh pritožbenih razlogov tožena stranka. Predlaga njeno spremembo tako, da se zavrne še zahtevek iz I. točke izreka, oziroma razveljavitev izpodbijanega dela sodbe ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje s stroškovno posledico. Navaja, da je zahtevek tožeče stranke oprt na "obračune ur", ki nimajo navedenih letnic, niso podpisani s strani tožene stranke in obsegajo zgolj podatke o mesecu ter določene postavke, k posameznemu obračunu pa je bila priložena plačilna lista. Trdi, da "obračun ur" ni pristen in ni njen, saj se število ur, urne postavke in število plačanih prevozov na delo po dnevih ne ujemajo s plačilnimi listami. Graja zaključek sodišča, da je vrednost nadurne postavke ostala neprerekana in se sklicuje na trditve v prvi pripravljalni vlogi. Navaja, da je na tožeči stranki dokazno breme, da je "obračun ur" pristen in da je njegov avtor tožena stranka. Meni, da bi morala ta dokazati, da je pokojni A.A. nadure dejansko opravil, v predmetni zadevi pa je sodišče opravilo delo tožeče stranke in računalo število nadur za vsak mesec, katerega obračun je imel pri postavki banka naveden znesek, ki je bil enak znesku OD za izplačilo na plačilni listi. Navaja, da je sodišče tako samo ugotavljalo, kakšen je bil v posameznem mesecu fond ur in koliko je bilo glede na redno delovno obveznost dovoljeno napraviti nadur, čeprav tožeča stranka trditev v tej smeri ni podala, temveč je terjala tisto, kar je izhajalo iz obračuna ur. Meni, da tudi obračuni ur, v katerih se znesek na plačilni listi za posamezni mesec ujema s tistim na obračunu, niso dokaz o opravljenih nadurah. Navaja, da v spisu ni drugih dokazov, ki bi potrdili, da je pokojni A.A. opravil toliko nadur, kot jih je tožeča stranka vtoževala. Sklicuje se na zaslišanje prič in trdi, da nobeden od zaposlenih delavcev ni potrdil, da je pokojni A.A. delal nadure, vsi pa so navedli, da so v zimskem času delali manj in primanjkljaj ur nadomeščali ob sobotah. Po njenem mnenju tožeča stranka in njen soprog nista nič konkretnega izpovedala, pokojnega pa sta slabo poznala, saj nista vedela, da je bil bolan. Meni, da bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati delavčevo bolezen, saj je po izpovedih prič (npr. B.B.) prav zaradi tega delal počasneje in ni mogel delati več kot 8 ur. Nasprotuje oceni, da so priče izpovedovale o urah pokojnega A.A. pavšalno, saj so določene priče (C.C., B.B., D.D.) povedale, da je imel pokojni zdravstvene težave, zaradi katerih je prihajal na delo kasneje ali prej odšel, tako da ni imel dovolj ur. Graja oceno sodišča, da tožena stranka s svojimi evidencami ni uspela izpodbiti "obračunov ur", s katerimi tožeča stranka dokazuje opravljene nadure A.A.. Trdi, da je vsak delavec imel pogodbo za 174 ur na mesec, za toliko ur pa je dobil tudi plačilo, ne glede na to, ali jih je opravil. Navaja, da so delavci v primeru, da so imeli v mesecu manj ur, morali te opraviti v naslednjem mesecu, če pa je bilo opravljenih ur več, so jih delavci koristili kot proste. Če je sodišče ocenilo, da evidence, ki jih je predložila tožena stranka, niso merodajne, to po njenem mnenju še ne pomeni, da obračun ur, ki ga je priložila tožeča stranka, dokazuje, da je pokojni A.A. opravljal nadure. Meni, da je uspela s pričami in listinami dokazati, da je pokojni prejel vsak mesec plačilo za 174 ur, kot je bilo dogovorjeno v pogodbi o zaposlitvi, ne glede na število ur, ki jih je opravil ter da je bil bolan in da je tudi to med drugim razlog, da ni opravljal nadur. Sklicuje se na pomanjkljivo trditveno podlago tožeče stranke tudi glede urne postavke, zaradi česar ne drži ugotovitev sodišča, da tožena stranka vrednosti nadure ni prerekala. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in naložitev plačila stroškov pritožbenega postopka toženi stranki. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Dejansko stanje glede odločilnih dejstev je bilo pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna.

6. Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo po vsebini uveljavlja pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo. Na ugotovitev števila opravljenih nadur A.A. ne vplivajo splošne trditve tožene stranke, da je zaradi bolezni in težav z alkoholom delal manj oziroma ni bil sposoben nadurnega dela.

7. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 128. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl. - ZDR-1) odločalo o plačilu nadur, ki naj bi jih v času dela za toženo stranko opravil pravni prednik tožečih strank pokojni A.A.. Tožeči stranki sta dejstvo, da je pokojni opravljal nadurno delo pri toženi stranki in število opravljenih nadur, dokazovali z listinami, priloženimi k plačilnim listam, tj. internimi obračuni oziroma izpiski opravljenih ur. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da tožena stranka s predloženo evidenco opravljenih ur v razpredelnici (listina v spisu B 4) in izpovedmi prič ter svojim zaslišanjem ni izpodbila vsebine navedenih internih obračunov, iz katerih izhaja, da je pokojni A.A. pri toženi stranki opravljal nadurno delo, tožena stranka pa mu ni plačala vseh opravljenih nadur.

8. Tožena stranka v pritožbi uveljavlja, da je pomanjkljiva trditvena podlaga tožeče stranke glede obstoja nadur, njihovega števila in višine urne postavke. To ne drži. Tožeča stranka je v tožbi in nadaljnjih vlogah zadosti konkretizirano zatrjevala, da je njen pravni prednik opravljal nadurno delo, število opravljenih neplačanih nadur je konkretizirala na podlagi internih obračunov, ki so priloženi plačilnim listam, opredelila pa je tudi višino urne postavke za opravljene nadure. Sodišče prve stopnje je odločilo v okviru trditvene podlage in tožbenega zahtevka. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da je tožena stranka v svoji prvi pripravljalni vlogi prerekala višino urne postavke za neplačane nadure. Iz nje namreč izhaja zgolj nasprotovanje verodostojnosti internih obračunov in trditvam o tem, da je A.A. opravljal tudi nadurno delo, ter številu opravljenih nadur, ne pa tudi nasprotovanje višini same urne postavke. Zgolj dejstvo, da je v tej pripravljalni vlogi tožena stranka opozorila na neujemanje vrednosti nadure za december 2010 v plačilni listi in internem obračunu, ne pomeni prerekanja višine urne postavke. Poleg tega je z navedeno pripravljalno vlogo tožena stranka smela v dopuščenem roku 8 dni po opravljenem prvem naroku za glavno obravnavo odgovoriti na nove trditve tožeče stranke v njeni prvi pripravljalni vlogi, v kateri pa ni novih trditev v zvezi z višino urne postavke, zaradi česar bi bila s temi trditvami tudi prekludirana.

9. Tožena stranka izpodbija dokazno oceno sodišča prve stopnje v zvezi z verodostojnostjo t. i. internih obračunov, priloženih mesečnim plačilnim listam pokojnega A.A.. Sodišče prve stopnje je jasno obrazložilo, zakaj je kljub določenim razlikam med internimi obračuni in plačilnimi listami ugotavljalo število opravljenih nadur na podlagi internih obračunov. Pritožbeno sodišče z razlogi v 8. točki razlogov izpodbijane sodbe soglaša in se v izogib ponavljanju nanje sklicuje. Tožeča stranka je kot dokaz za to, da je pokojni A.A. opravil zatrjevano število nadur, predložila interne obračune. Tožena stranka je za svoje trditve, da pokojni A.A. ni opravljal nadur, predložila razpredelnice (B 4), za katere je sodišče prve stopnje ugotovilo, da niso dokaz o dejanskem številu opravljenih ur delavca. Tej ugotovitvi tožena stranka ne nasprotuje, nenazadnje pa je dokazni postopek pokazal, da A.A. ni vsak mesec brez izjeme opravil točnega števila vseh delovnih ur, ki jih je mogoče opraviti v posameznem mesecu. Kot dokaz za to, da pokojni A.A. ni opravil toliko nadur, kot jih izhaja iz internih obračunov, je tožena stranka predlagala svoje zaslišanje in zaslišanje prič, ni pa predložila evidence delovnega časa, ki jo je vodila ročno v blok. Sodišče prve stopnje je prepričljivo dokazno ocenilo izpovedi strank in prič v zvezi z vprašanjem, ali je pokojni delavec opravil vtoževano število nadur ali ne, pri čemer je upoštevalo, da bi tožena stranka lahko predložila listino o tem, pa tega ni storila. Tudi sicer pa je sodišče prve stopnje tisto, ki lahko ob zaslišanju dobi neposreden vtis, ali priča oziroma stranka izpoveduje verodostojno, ali ne, poleg tega pa ima možnost in dolžnost ta vtis primerjati tudi z ostalimi izvedenimi dokazi. Izpoved priče mora oceniti kot vsak drug dokaz, torej samega zase in v povezavi z drugimi dokazi. Svoj zaključek o verodostojnosti oziroma neverodostojnosti posamezne priče mora ustrezno argumentirati. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi prepričljivo in argumentirano pojasnilo, zakaj tožena stranka ne s svojo izpovedjo, ne z izpovedjo prič ni ovrgla verodostojnosti predloženih listin tožeče stranke o opravljenih nadurah njenega pravnega prednika. Pritožbeno sodišče teh argumentov ne ponavlja in pritožbene navedbe, ki izpodbijajo dokazno oceno, zavrača kot neutemeljene. Dodaja le, da zgolj s pavšalnimi izpovedmi o delavčevi bolezni in težavah z alkoholom, zaradi katerih naj ne bi zmogel opravljati nadurnega dela, oziroma o primanjkljaju ur v zimskem času (zaradi domnevne sezonske narave dela), ne more izpodbiti iz internih obračunov izhajajočih nadur, kot jih je ugotovilo sodišče prve stopnje. Nobena od zaslišanih prič ni izpovedovala o tem, koliko ur je pokojni A.A. opravil v konkretnih dnevih, to pa je po naravi stvari, glede na časovno oddaljenost, organizacijo in način dela pri toženi stranki tudi razumljivo.

10. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

11. Ker niso podani niti uveljavljeni pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

12. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato skladno s prvim odstavkom 154. člena in prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

13. Tožeča stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj ta ni pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in tako ni bil potreben za postopek (prvi odstavek 165. člena in prvi odstavek 155. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 128, 128/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.