VDSS sodba Psp 250/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-10-06

Nada Perić Vlaj (preds.), Edo Škrabec (poroč.), Jože Cepec

invalidnost - nadomestilo - nadomestilo za invalidnost - časovna razbremenitev - krajši delovni čas

ZPIZ-2 za pridobitev pravice do nadomestila za invalidnost ne določa pogoja, da mora invalid delo ves čas premestitve opravljati v polnem delovnem času. Časovna razbremenitev oziroma časovni element (opravljanje dela v polnem ali v krajšem delovnem času od polnega) nista odločilna za priznanje pravice do nadomestila za invalidnost.

I. Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu (I., II. in IV. točka izreka) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 245,60 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odpravilo odločbi tožene stranke št. ... z dne 16. 6. 2014 in z dne 17. 4. 2014 ter tožniku za obdobje od 30. 12. 2013 do 31. 12. 2014 priznalo pravico do nadomestila za invalidnost. O višini nadomestila bo odločila tožena stranka v roku 30 dni po pravnomočnosti sodne odločbe (I. in II. točka izreka). Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek, da se tožniku prizna pravica do nadomestila za invalidnost v obdobju od 1. 1. 2015 do 31. 3. 2015 in da se mu priznani zneski nadomestila izplačajo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti mesečnih zneskov do plačila (III. točka izreka). Toženi stranki je tudi naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v višini 335,25 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka).

2. Zoper I., II. in IV. točko izreka je pritožbo vložila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov. V pritožbi navaja, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo in sicer določbo 85. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (v nadaljevanju: ZPIZ-2)(1)  v povezavi z določbo 124. člena ZPIZ-2 in 126. členom ZPIZ-2. S tem v zvezi je tudi zmotno oziroma nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Tožnik se namreč ni zaposlil na drugem delu, pri čemer je kot pojem drugo delo v smislu in pomenu 85. člena ZPIZ-2 mišljeno delo, ki je opredeljeno v okviru priznanih pravic iz invalidskega zavarovanja, upoštevaje odločbo št. ... z dne 11. 6. 2013. Z omenjeno odločbo so bile tožniku, ki je bil razvrščen v III. kategorijo invalidnosti, priznane stvarne razbremenitve pri delu, s tem da delo opravlja s polnim delovnim časom. To pomeni, da je pri tožniku podana preostala delazmožnost za drugo delo s polnim delovnim časom. Delo, ki ga je tožnik opravljal v trajanju 20 ur na teden, pa ne predstavlja dela, ki bi ustrezalo preostali delazmožnosti tožnika. V 85. členu ZPIZ-2 sorazmerna odmera nadomestila za invalidnost ni predvidena. Prav tako tudi ni izpolnjen pogoj za priznanje pravice do sorazmernega dela nadomestila za invalidnost po 126. členu ZPIZ-2. Ni namreč izpolnjen pogoj, določen v petem odstavku navedenega člena. Navedena določba zajema zgolj primere ohranitve (v sorazmernem delu) že priznane pravice do nadomestila za invalidnost brezposelnega zavarovanca in gre za zaščito že pridobljene pravice, ne pa izvirno priznanje pravice oziroma za pridobitev pravice. Tožnik kot brezposelna oseba od 30. 6. 2013 pa do 29. 12. 2013 ni imel priznane pravice do nadomestila za invalidnost. Prejemal je nadomestilo iz naslova brezposelnosti v celoti do 30. 9. 2013. Od 1. 10. 2013 pa do 29. 12. 2013 je navedeno nadomestilo prejemal v sorazmernem delu. Sodišče tožbenemu zahtevku niti ni ugodilo na podlagi te pravne podlage, temveč je izhajalo iz 4. alineje 85. člena ZPIZ-2. Kot pa je bilo že obrazloženo, je s tem zmotno uporabilo materialno pravo. Sodišče je storilo tudi absolutno bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP)(2). Sodba namreč nima razlogov o odločilnem dejstvu, to pa je glede pojma drugega ustreznega dela. Sodišče je navedlo, da je v danem primeru šlo za zaposlitev skladno s preostalo delovno zmožnostjo. Navedene trditve pa sodišče ni obrazložilo. Tudi sicer je glede navedenega podan razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, saj sodišče obstoja odločilnega dejstva sploh ni ugotavljalo. Iz pogodbe o zaposlitvi je razvidno, da je tožnik opravljal delo voznika, niso pa navedene omejitve, ki so bile tožniku določene z odločbo o priznanju pravic iz invalidskega zavarovanja. Iz pogodbe o zaposlitvi ne izhaja, da bi tožnik opravljal drugo ustrezno delo. Do tega dejstva se ni opredelil niti tožnik. Zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja je posledično tudi zmotno uporabljeno materialno pravo. Tožena stranka se tudi ne strinja z odločitvijo o stroških postopka. Sodišče namreč ni imelo podlage za priznanje nagrade za postopek. Tožba ni bila vložena po odvetniku in prav tako ne pripravljalna vloga z dne 21. 10. 2014. Odvetnica je sodelovala zgolj na naroku za glavno obravnavo. Glede na podano situacijo tudi ni podlage za priznanje 20,00 EUR za PTT stroške glede na to, da je bilo edino procesno dejanje pooblaščenke zastopanje na glavni obravnavi. Tudi odstotek za uspeh bi lahko znašal največ 80 %. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podrejeno, da sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. V odgovoru na pritožbo tožnik prereka pritožbene navedbe. Sodišče je sodbo glede odločilnih dejanskih in pravnih vidikov ustrezno obrazložilo. ZPIZ-2 namreč za pridobitev pravice do nadomestila za invalidnost ne določa pogoja, da mora invalid delo ves čas premestitve opravljati v polnem delovnem času. Razlaga, po kateri se tožniku pravica do sorazmernega dela nadomestila ne bi priznala zgolj zaradi časovnega elementa, bi bila tudi v nasprotju z načelom enakosti, saj bi dejansko neupravičeno postavila v neenak položaj osebe, ki so se zaposlile za krajši delovni čas od polnega še v času prejemanja nadomestila za brezposelnost nasproti tistim, ki so se zaposlili šele kasneje. Interpretacija zakonskih določb, kot jo je sprejelo sodišče prve stopnje je življenjsko in razumsko sprejemljiva. Tudi že sodna praksa se je v podobnih primerih izrekla, da časovni element (opravljanje dela v polnem ali v skrajšanem delovnem času) ni podlaga za priznanje pravice. Absurden je tudi pritožbeni očitek, da naj bi ostalo nerazjasnjeno, ali je tožnik opravljal delo, ki bi morda presegalo njegovo preostalo delazmožnost. Kljub odsotnosti konkretnega opisa del v pogodbi o zaposlitvi, delo voznika kombija gotovo predstavlja lažje fizično delo. Bistveno je tudi dejstvo, da tožena stranka ugovornih navedb v smeri, da naj delo tožnika ne bi ustrezalo njegovi preostali delazmožnosti, ni podala tekom postopka na prvi stopnji, temveč jih tožniku očita šele v pritožbi. Zakonske določbe je potrebno razlagati skladno z njihovim namenom. Pri subsumpciji dejanskega stanja pod pravno normo je torej za razlago bistven namen, ki ga je imel zakonodajalec, ko je oblikoval pravno pravilo upoštevaje pri tem tudi specifične okoliščine konkretnega primera. Neutemeljena je tudi pritožbena graja glede sodne odločitve v zvezi s stroški postopka. Sodišče je stroške pravilno odmerilo in priznalo. Tožnik se pri tem sklicuje na opombo 3 Odvetniške tarife, kjer je posebej pojasnjeno na podlagi katerih dejstev je določena nagrada ali količnik. Nagrada za postopek nastane za pregled, pripravo, izdelavo in pošiljanje pisnih gradiv, za posvete, nasvete, mnenja in druga ustrezna opravila povezana z zadevo. Nagrada nastane že s prejemom pooblastila za vložitev tožbe ali druge vloge, s katero se začne postopek. To pa je podano tudi v sporni zadevi. Ne glede na to, v kateri fazi postopka odvetnik sprejme pooblastilo, je zastopanje povezano s stroški za telekomunikacijske in druge storitve (fotokopija dokumentacije, posredovanje vabil, sodbe in podobno). Namesto dejanskih izdatkov po tar. št. 6001 se v vsaki zadevi lahko zahteva pavšalni znesek. Neutemeljeno je tudi naziranje tožene stranke glede uspeha tožnika v sporu. Pritožbenemu sodišču zato predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne. Priglaša tudi stroške odgovora na pritožbo.

5. Po preizkusu zadeve pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje razčistilo dejstva, bistvena za odločitev v zadevi ter na podlagi pravilne uporabe materialnega prava tudi pravilno razsodilo. Pri tem ni kršilo postopkovnih določb, na katere pritožbeno sodišče na podlagi 2. odstavka 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti.

6. Sodišče prve stopnje je presojalo drugostopenjsko odločbo tožene stranke št. ... z dne 16. 6. 2014, s katero je bila zavrnjena tožnikova pritožba vložena zoper prvostopenjsko odločbo št. ... z dne 17. 4. 2014. Z omenjeno odločbo je tožena stranka odločila, da se zahtevi za priznanje pravice do nadomestila za invalidnost ne ugodi.

7. V zadevi je sporno, ali ima tožnik pravico do nadomestila za invalidnost v sorazmernem delu.

8. Iz dejstev, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje, je bil tožnik z odločbo št. ... z dne 11. 6. 2013 razvrščen v III. kategorijo invalidnosti od 6. 5. 2013 dalje in mu je bila priznana pravica do premestitve na drugo delovno mesto s stvarnimi razbremenitvami pri delu, s tem da drugo delo opravlja s polnim delovnim časom. Tožniku je iz poslovnih razlogov z 29. 6. 2013 prenehalo delovno razmerje. Po prenehanju delovnega razmerja je pri Zavodu za zaposlovanje uveljavljal pravico do denarnega nadomestila, najprej za poln delovni čas (od 30. 6. 2013 do 30. 9. 2013), nato pa za 20 ur na teden (od 1. 10. 2013 do 29. 12. 2013), kajti v navedenem obdobju je bil zaposlen za 20 ur na teden. Tudi v času od 30. 12. 2013 dalje je bil tožnik zaposlen za krajši delovni čas od polnega (20 ur na teden) in po prenehanju nadomestila za brezposelnost, je pri toženi stranki uveljavljal priznanje pravice do sorazmernega dela nadomestila za invalidnost.

9. ZPIZ-2 pravico do sorazmernega dela za invalidnost ureja v petem odstavku 126. člena ZPIZ-2, kjer je določeno, da brezposelni uživalec denarnega nadomestila iz invalidskega zavarovanja, ki se zaposli za krajši delovni čas od delovnega časa, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti, obdrži, ne glede na to, da je vključen v obvezno zavarovanje, nadomestilo tudi po zaposlitvi in sicer v sorazmernem delu.

10. Tudi po stališču pritožbenega sodišča v sporni zadevi ne gre za tak primer, saj tožnik ni bil brezposelni uživalec denarnega nadomestila iz invalidskega zavarovanja, ki bi se zaposlil za krajši delovni čas od delovnega časa, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti.

11. Za odločitev v sporni zadevi je torej odločilna pravna podlaga, ki jo je pravilno uporabilo sodišče prve stopnje, to pa je 4. alineja prvega odstavka 85. člena ZPIZ-2. Določeno je, da ima pravico do nadomestila za invalidnost zavarovanec s priznano pravico do premestitve po končani poklicni rehabilitaciji, ter zavarovanec, pri katerem je nastala invalidnost II. kategorije po dopolnjenem 55. letu starosti ali invalidnost III. kategorije, če je zavarovančeva delovna zmožnost za njegov poklic zmanjšana za manj kot 50 % ali, če zavarovanec še lahko dela v svojem poklicu s polnim delovnim časom, vendar ni zmožen za delo na delovnem mestu, na katerem dela, če se je zaposlil na drugem delovnem mestu.

12. Kot to izhaja iz obrazložitve izpodbijanih odločb in tudi iz navedb tožene stranke tekom postopka pred sodiščem prve stopnje je bilo sporno zgolj vprašanje, ali navedena določba omogoča priznanje pravice do nadomestila odmerjenega v sorazmernem delu glede na dejstvo, da je tožnik, ki mu je bila priznana pravica do premestitve na drugo delovno mesto s stvarnimi razbremenitvami in s polnim delovnim časom, delo opravljal v krajšem delovnem času, torej po 20 ur na teden.

13. Tudi po stališču pritožbenega sodišča navedena določba ne izključuje priznanja nadomestila za invalidnost v sorazmernem delu. ZPIZ-2 za pridobitev pravice do nadomestila za invalidnost ne določa pogoja, da mora invalid delo ves čas premestitve opravljati v polnem delovnem času. Časovna razbremenitev oziroma časovni element (opravljanje dela v polnem ali v krajšem delovnem času od polnega) ni odločilno za priznanje pravice do nadomestila za invalidnost. Na enako stališče se je pritožbeno sodišče postavilo že v drugi zadevi(3). Tako stališče je potrdilo tudi Vrhovno sodišče RS(4). Da je taka odločitev pravilna nenazadnje kaže tudi možnost, ki jo ZPIZ-2 v že citiranem petem odstavku 126. člena daje brezposelnim uživalcem denarnega nadomestila iz invalidskega zavarovanja, ki se zaposlijo s krajšim delovnim časom od polnega, pa čeprav jim je bila z odločbo o priznanju pravic iz invalidskega zavarovanja priznana premestitev na drugo delovno mesto, ki naj bi ga opravljali s polnim delovnim časom.

14. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da naj bi sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP in da naj ne bi razčistilo dejanskega stanja glede vprašanja, ali so bile ob opravljanju drugega dela spoštovane stvarne razbremenitve pri delu. Omenjeno vprašanje niti v postopku pri toženi stranki niti v postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo sporno. Tožena stranka omenjeno vprašanje prvič izpostavlja šele v pritožbenem postopku. Upoštevaje določbo 1. odstavka 337. člena ZPP pa je tožena stranka z navajanjem novih dejstev v pritožbi prekludirana.

15. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno odločilo glede stroškov postopka. Pri tem je pravilno izhajajo iz Zakona o odvetniški tarifi (v nadaljevanju: ZOdvT(5) ). Ne glede na to, da je tožnik šele tekom postopka pred sodiščem prve stopnje odvetnico pooblastil za zastopanje, pa gre tej pooblaščenki po tar. št. 3100 tudi nagrada za postopek, kajti skladno z opombo 3 v tretjem delu Odvetniške tarife (prvi odstavek) nagrada za postopek nastane za pregled, pripravo, izdelavo in pošiljanje pisnih gradiv, za posvete, nasvete, mnenja in druga ustrezna opravila, povezana z zadevo. Sodišče je tudi pravilno priznalo pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tarifni št. 6002. Tudi glede na uspeh v sporu je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da je tožnik uspel v višini 90 %. Bistvo spora je bilo namreč na priznanju pravice iz invalidskega zavarovanja.

16. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

17. Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, je pritožbeno sodišče na podlagi prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP odločilo, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške odgovora na pritožbo. Po tar. št. 3210 je sodišče priznalo nagrado za postopek v višini 225,60 EUR ter po tar. št. 6002 materialne stroške v višini 20,00 EUR, kot je to tudi priglasil tožnik v odgovoru na pritožbo. Skupen znesek tako odmerjenih stroškov znaša 245,60 EUR, ki ga je tožena stranka dolžna povrniti tožniku v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

(1) Ur. l. RS, št. 96/2012 s spremembami.

ZPIZ-2 člen 85, 85/1, 85/1-4, 126, 126/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.