VDSS Sodba Pdp 840/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-10-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Silva Donko

dodatek za delo preko polnega delovnega časa - nadurno delo - vojak - javni uslužbenec - referenčno obdobje - denarno nadomestilo - ugovor zastaranja - kompenzacija

Že s tem, da se število presežnih ur ugotavlja glede na fiksno določena polletna koledarska obdobja ter ob upoštevanju, da je tožnica za te ure v primeru, ko jih je po izteku referenčnega obdobja koristila kot proste ure, prejela 30-odstotni dodatek za delo preko polnega delovnega časa, je zadoščeno pogojem iz 97.b člena ZObr oziroma sedmega odstavka 147. člena ZDR in sedmega odstavka 148. člena ZDR-1. Tožničino zavzemanje, da bi bilo mogoče kompenzirati zgolj ure znotraj istega polletnega referenčnega obdobja, ni utemeljeno, saj bi to pomenilo, da je za presežne ure iz referenčnega obdobja, ki ob njegovem zaključku postanejo nadure, edina dopustna odmena le plačilo 130 % osnove, ne pa tudi njihova kompenzacija ob plačilu 30-odstotnega dodatka. Da je tudi slednja možnost ustrezna odmena delodajalca za plačilo nadurnega dela, izhaja iz dosedanje sodne prakse Vrhovnega sodišča RS in pritožbenega sodišča, in ni neskladno z mednarodnimi akti.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijani del sodbe in sklepa potrdi.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom in sodbo postopek ustavilo v delu v katerem tožnica zahteva obračun bruto zneska in izplačilo pripadajočega neto zneska v višini 22,04 EUR bruto za obdobje od 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010 in v višini 6,19 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 1. 2016 dalje, v višini 18,13 EUR bruto za obdobje od 1. 1. 2011 do 30. 6. 2011 in v višini 6,08 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 1. 2016 dalje, v višini 16,84 EUR bruto za obdobje od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012, v višini 20,59 EUR bruto za obdobje od 1. 7. 2012 do 31. 12. 2012, v višini 52,04 EUR bruto za obdobje od 1. 1. 2013 do 30. 6. 2013, v višini 105,93 EUR bruto za obdobje od 1. 7. 2013 do 31. 12. 2013 in v višini 265,16 EUR bruto za obdobje od 1. 7. 2014 do 31. 12. 2014 (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je tožnici dolžna iz naslova nadurnega dela za obdobje od 1. 7. do 31. 12. 2014 obračunati 259,98 EUR bruto in izplačati pripadajoči neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek v delu, v katerem tožeča stranka zahteva: za čas od 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010 obračun bruto zneska v višini 145,28 EUR, od tega zneska odvod davkov in prispevkov in izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30.1.2016 ter glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 22,04 EUR bruto od 30. 1. 2016 dalje; za čas od 1. 1. 2011 do 30. 6. 2011 obračun bruto zneska v višini 145,99 EUR, od tega zneska odvod davkov in prispevkov in izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 1. 2016 ter glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 18,13 EUR bruto od 30. 1. 2016; za čas od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012 obračun bruto zneska v višini 24,12 EUR, od tega zneska odvod davkov in prispevkov in izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 4. 2. 2014 ter glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 16,84 EUR bruto od 4. 2. 2014; za čas od 1. 7. 2012 do 31. 12. 2012 obračun bruto zneska v višini 68,79 EUR, od tega zneska odvod davkov in prispevkov in izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 2. 2013 ter glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 20,59 EUR bruto od 5. 2. 2013; za čas od 1. 1. 2013 do 30. 6. 2013 obračun bruto zneska v višini 181,62 EUR, od tega zneska odvod davkov in prispevkov in izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 8. 2013 ter glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 52,04 EUR bruto od 5. 8. 2013; za čas od 1. 7. 2013 do 31. 12. 2013 glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 74,47 EUR bruto od 5. 2. 2014 in za čas od 1. 7. 2014 do 31. 12. 2014 obračun bruto zneska v višini 193,66 EUR, od tega zneska odvod davkov in prispevkov in izplačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 2. 2015 ter glede plačila zakonskih zamudnih obresti od pripadajočega neto zneska od 265,16 EUR bruto od 5. 2. 2015 (III. točka izreka). Odločilo je še, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (IV. točka izreka).

2. Zoper sodbo (pravilno: njen izpodbijani del) zaradi vseh pritožbenih razlogov vlaga pritožbo tožnica in predlaga njeno spremembo oziroma razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Uveljavlja kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker izrek sodbe ni razumljiv in nasprotuje samemu sebi in razlogom sodbe, ki so na več mestih v nasprotju sami s seboj, zaradi česar naj sodbe ne bi bilo mogoče preizkusiti. Navaja, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe ni pojasnilo, na podlagi katere pravne podlage je sprejelo svojo odločitev oziroma je odločitev drugačna, kot je navedena pravna podlaga, zaradi česar sodbe ni mogoče preizkusiti. Meni, da sodišče prve stopnje ne bi smelo uporabiti drugega odstavka 218. člena Pravil službe v Slovenski vojski v zvezi z možnostjo kasnejše izrabe presežka delovnih ur v šestih mesecih po koncu fiksnega referenčnega obdobja, saj ji daje manj pravic kot ZObr in ZDR‑1. Meni, da je sodišče prve stopnje toženi stranki zmotno dopustilo možnost, da poračunava presežke ur iz prejšnjega referenčnega obdobja, saj se s tem razvrednoti pomen fiksnega referenčnega obdobja, v katerem mora delodajalec poskrbeti za izravnavo delovnih ur. Zavzema se za to, da bi v skladu z zakonom lahko kompenzirala oziroma koristila presežke svojih delovnih ur na podlagi navodila delodajalca le znotraj posameznega fiksnega referenčnega obdobja. Meni, da so ure, ki so po koncu referenčnega obdobja ostale neizkoriščene oziroma neizravnane, presežek ur, ki pomeni nadure, v škodo delavca pa je, če se poračunavajo ure iz prejšnjega referenčnega obdobja in na tej podlagi v škodo delavca izplača zgolj dodatek za delo preko polnega delovnega časa v višini 30 %. Zavzema se zato, da bi se z nastankom nadur prvega dne novega referenčnega obdobja števec ur postavil na nič, nadure pa bi morale biti izplačane pri plači za prvi mesec novega referenčnega obdobja. Sklicuje se na sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 13/2017. Zatrjuje kršitev sedmega odstavka 148. člena ZDR-1 in drugega odstavka 97.b člena ZObr. Graja prakso tožene stranke, ki je odrejala koriščenje ur, ki so v tekočem referenčnem obdobju ure polnega delovnega časa, saj gre za kršitev sedmega odstavka 148. člena ZDR-1 in drugega odstavka 97.b člena ZObr. Trdi, da s postavitvijo števca nadur na 0 teh v naslednjem referenčnem obdobju ni več, zato jih ni mogoče koristiti. Nasprotuje praksi tožene stranke, ki je presežke ur iz referenčnega obdobja v drugo referenčno obdobje prenašala tako, da je brez vedenja in soglasja tožnice število presežkov zmanjševala na račun primanjkljajev. Meni, da bi tožena stranka skladno z drugim odstavkom 148. člena ZDR-1 morala izdajati letni razpored delovnega časa, saj je to pogoj za zakonito neenakomerno razporejen in začasno prerazporejen delovni čas. Nasprotuje uporabi instituta OZ nadomestne izpolnitve v delovnem pravu, saj to ni skladno z njegovo naravo. Meni, da iz sodbe izhaja, da lahko delodajalec samovoljno poračunava presežke ur v kateremkoli kasnejšem referenčnem obdobju, kar razvrednoti pomen fiksnega referenčnega obdobja. To bi bilo po njenem mnenju zakonito le, če bi se kompenzacija izvedla v okviru 6-mesečnega referenčnega obdobja, ne pa po metodi FI-FO znotraj drsečega referenčnega obdobja. Trdi, da mora delodajalec skrbeti za izravnavo ur znotraj fiksnega referenčnega obdobja tako, da je ob njegovem koncu presežek ur enak 0, če pride do presežka, so to nadure, če delavec ni opravil zadostnega števila ur, pa je to v škodo delodajalca. Ker je tožena stranka pred vzpostavitvijo fiksnih referenčnih obdobij (po odredbi ministrice v letu 2017) imela sistem drsečih referenčnih obdobij, po mnenju tožnice ni mogla za nazaj vzpostaviti zakonitega načina obračuna delovnih ur, saj nima ustreznih evidenc, kar pa ne more iti na škodo delavca. Trdi, da tožena stranka ni z nobeno listino dokazala, kdaj in kako naj bi tožnica presežne ure kompenzirala. Pove, da ni dala soglasja za koriščenje nadur po koncu fiksnega referenčnega obdobja, ampak je tožena stranka samovoljno poračunavala presežke ur. Sklicuje se na zadevo opr. št. VIII Ips 80/2015, iz katere izhaja, da se delavec odloči, ali bo presežek ur porabil kot proste ure in zahteval 30-odstotni dodatek, ali pa bo zanje zahteval plačilo 130 %. Navaja, da bi morala tožena stranka delavca, ki bi želel izrabiti proste ure, pa ne bi imel presežka ur znotraj referenčnega obdobja, o tem obvestiti, ne pa poračunavati presežka iz prejšnjega referenčnega obdobja. Po njenem mnenju bi tožena stranka ravnala zakonito, če bi izravnavala ure znotraj referenčnega obdobja in bi bili izkazi ARDČ, ki prikazujejo postavko "stanje ur začasno prerazporejenega delovnega časa" (torej pozitivno ali negativno razliko med posameznimi fiksnimi referenčnimi obdobji), izplačani kot nadure v višini 130 % bruto (Pdp 428/2017). Trdi, da je zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje, da sta se stranki dogovarjali o načinu izpolnitve presežka delovnih ur v naslednjem referenčnem obdobju, saj je bilo tožnici zgolj znano, da ima presežke ur, tožena stranka pa je bila to dolžna izravnati znotraj fiksnega referenčnega obdobja. Meni, da je tožena stranka pri spremembi iz drsečega v fiksno referenčno obdobje glede svojih evidenc na fiksna obdobja spremenila le postavko nastanka presežnih ur, ne pa njihovega koriščenja, kar ji je omogočilo zgolj plačilo dodatka, in ne 130 % plačila za naduro. Kot nepravilno graja primerjavo pripadnikov Policije, na katere se nanaša zadeva opr. št. VIII Ips 13/2017, in vojakov, saj so imeli policisti sklenjen sporazum na kolektivni ravni in so bila potrebna individualna soglasja, pri vojakih pa ni bilo ne kolektivnega dogovora ne individualnih soglasij o koriščenju ur. Ker so policisti na enaki pravni podlagi, kot jo vtožuje tožnica, prejeli plačilo nadurnega dela, zatrjuje neenako obravnavo. Nadalje nasprotuje odločitvi sodišča prve stopnje, ki je štelo kot utemeljen ugovor zastaranja tožene stranke, saj je tožnica glede na zapadlost plačil po posameznih referenčnih obdobjih prvotno pravočasno vložila tožbo v skladu z 202. členom ZDR-1 (oziroma 206. členom ZDR), naknadno pa v skladu s 184. členom ZPP ustrezno spremenila tožbo. Sklicuje se na odločitve Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 204/2013, II Ips 919/2007 in II Ips 342/2014 in trdi, da ni uveljavljala kakšne nove obveznosti spremembe tožbe, temveč je le na isti dejanski in pravni podlagi zahtevala izpolnitev iste obveznosti, zaradi česar zahtevki niso zastarali in je odločitev sodišča tudi v zvezi s tem napačna. Nasprotuje tudi odločitvi o stroških postopka. Navaja, da ni pomembno, ali je tožnica tožbo delno umaknila takoj po delni izpolnitvi s strani tožene stranke ali nekoliko kasneje, saj v vmesnem času niso nastali nikakršni dodatni stroški. Zatrjuje, da je z delno izpolnitvijo tožena stranka smiselno pripoznala zahtevek in se sklicuje na sodni odločbi ter zatrjuje nepravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnica dolžna toženi stranki v celoti plačati stroške tega postopka. Meni, da ji je tožena stranka dolžna povrniti stroške postopka, saj je sama povzročila stanje, da je bila tožnica primorana vložiti tožbo, kasneje pa je tožbeni zahtevek delno pripoznala na način, da je delno izpolnila vtoževano obveznost. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo odgovarja, prereka navedbe tožnice v pritožbi ter predlaga njeno zavrnitev.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da niso podane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Neutemeljen je pritožbeni očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta bistvena kršitev je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ni mogoče preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Takih pomanjkljivosti izpodbijana sodba nima, niti ji jih pritožba konkretno ne očita. V bistvu pritožnica to bistveno kršitev uveljavlja zaradi nestrinjanja z materialnopravnimi zaključki sodišča prve stopnje, kar pomeni pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava.

7. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje odločalo o plačilu za opravljene nadure v Slovenski vojski. Tožnica je v 7 fiksnih 6-mesečnih referenčnih obdobjih opravila določeno število nadur, v naslednjih referenčnih obdobjih pa je tožena stranka ure, ki jih je koristila kot proste in zanje prejela nadomestilo plače, štela za kompenzacijo teh nadur, novembra 2017 pa je dobila tudi 30-odstotni dodatek za te koriščene nadure. Sodišče prve stopnje je na podlagi določb 147. in 148. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl. - ZDR) oziroma 148. in 149. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13 - ZDR-1), 96., 97., 97.a in 97.b člena Zakona o obrambi (Ur. l. RS, št. 82/94 in nasl. - ZObr), Pravil službe v Slovenski vojski (Ur. l. RS, št. 68/07 - PSSV) ter 8. člena Uredbe o delovnem času v organih državne uprave (Ur. l. RS, št. 115/07 in nasl.) zavzelo pravilno stališče, da je tožena stranka tožnici v celoti poravnala svojo obveznost za vtoževane presežne ure v posameznih referenčnih obdobjih skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, saj ji je omogočila koriščenje ur iz preteklih referenčnih obdobij in s tem izpolnila obveznost, da tožnici poleg 30-odstotnega dodatka za delo preko polnega delovnega časa plača tudi 100-odstotno plačilo zanje. Odločilo je, da prenašanje presežnih ur v naslednja referenčna obdobja v smislu njihovega naknadnega koriščenja kot prostih ur ne pomeni razvrednotenja fiksno določenih referenčnih obdobij. Pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvami sodišča prve stopnje in njegovimi materialnopravnimi stališči in se nanje sklicuje.

8. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da je že s tem, da se število presežnih ur ugotavlja glede na fiksno določena polletna koledarska obdobja ter ob upoštevanju, da je tožnica za te ure v primeru, ko jih je po izteku referenčnega obdobja koristila kot proste ure, prejela 30-odstotni dodatek za delo preko polnega delovnega časa, zadoščeno pogojem iz 97.b člena ZObr oziroma sedmega odstavka 147. člena ZDR in sedmega odstavka 148. člena ZDR-1. Tožničino zavzemanje, da bi bilo mogoče kompenzirati zgolj ure znotraj istega polletnega referenčnega obdobja, ni utemeljeno, saj bi to pomenilo, da je za presežne ure iz referenčnega obdobja, ki ob njegovem zaključku postanejo nadure, edina dopustna odmena le plačilo 130 % osnove, ne pa tudi njihova kompenzacija ob plačilu 30-odstotnega dodatka. Da je tudi slednja možnost ustrezna odmena delodajalca za plačilo nadurnega dela, izhaja iz dosedanje sodne prakse Vrhovnega sodišča RS in pritožbenega sodišča, in ni neskladno z mednarodnimi akti.

9. V zadevi opr. št. VIII Ips 80/2015, na katero se v pritožbi sklicuje tožnica, je Vrhovno sodišče RS zavzelo naslednje stališče: "V načelu je delavec za delo, tako redno kot nadurno, upravičen do plačila. Vendar pa je tudi kompenzacija opravljenih nadur s prostimi urami primerna odmena za nadurno delo, če ob tem delodajalec plača še dodatek, ki je predviden za siceršnje plačilo nadurnega dela. Tudi, če je tožnik opravljene nadure kompenziral po odredbi tožene stranke (brez svojega soglasja), ni mogoče sprejeti stališča, da kompenzacije ni bilo, oziroma da je treba kompenzirane ure šteti za odsotnost iz razlogov na strani delodajalca, za katero je upravičeno prejel 100-odstotno nadomestilo, medtem ko naj bi bile nadure v višini 130 % urne postavke še vedno neplačane. Tožnik je s kompenzacijo ur (ne glede na to, da po odredbi delodajalca), za katere je prejel nadomestilo plače s prisojenim dodatkom v višini 30 %, prejel ustrezno plačilo za opravljeno delo. Zahtevek za višje plačilo (še v višini 100 % urne postavke) je brez podlage." Tako stališče Vrhovnega sodišča RS se lahko nanaša le na kompenzacijo ob koncu fiksnega koledarskega referenčnega obdobja ugotovljene nadure, saj v primeru obveznega koriščenja presežne ure v okviru istega referenčnega obdobja nadur sploh ne bi bilo (le presežne ure ob koncu referenčnega obdobja se ugotovijo za nadure), in tako nikoli ne bi prišlo do situacije iz navedenega judikata. Odločitev sodišča prve stopnje je tako skladna s stališči v njem.

10. Tožnica se v pritožbi sklicuje tudi na zadevo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 13/2017, iz katere izhaja, da se presežek ur izplača v višini 130 % urne postavke ali pa izkoristi v obliki kompenzacije, in se uslužbencu izplača zgolj dodatek v višini 30 % urne postavke, če je tako dogovorjeno med uslužbencem (policistom) in delodajalcem (nadrejenim). Pritožbeno sodišče v zvezi s pritožbenimi navedbami, da je tožnica v razmerju do delavcev Policije diskriminirana, odgovarja, da to ravno zaradi citiranih stališč Vrhovnega sodišča ne drži. Tudi delavci Policije so prejeli le plačilo 30-odstotnega dodatka, če so nadure izrabili kot proste, kar nasprotuje zavzemanju tožnice, da bi za nadure, ki so bile izkoriščene kot proste ure s 100-odstotnim nadomestilom plače, prejela še plačilo 130 % osnove. Kar zadeva zahtevo po soglasju, pa pritožbeno sodišče opozarja, da je treba enake položaje obravnavati enako, različne pa različno. Položaja zaposlenih v Policiji in v Slovenski vojski se razlikujeta po tem, da za prve velja kolektivna pogodba, iz katere izhaja zahteva po njihovem soglasju k izrabi nadur kot prostih ur. Za tožnico taka kolektivna pogodba ne velja niti ni veljala v času, ko so vtoževane nadure nastajale oziroma ko je bilo ob koncu vsakega izmed sedmih referenčnih obdobij ugotovljeno njihovo število. Ob odsotnosti posebne ureditve o zahtevanem soglasju tožnice za koriščenje ugotovljenih nadur kot prostih ur po izteku referenčnega obdobja, v katerem so te nadure nastale in ob koncu katerega se je ugotovilo njihovo število, ni mogoče v tem individualnem delovnem sporu za nazaj, za obdobje, ko je imela tožena stranka drugačen sistem beleženja in preračunavanja delovnih ur, šteti, da izkoriščene (kompenzirane) proste ure niso bile izkoriščene na račun predhodno opravljenih in ugotovljenih nadur, če tožnica s tem ni izrecno soglašala. Tako naziranje bi vodilo v neupravičeno obogatitev tožnice, ki bi isto naduro koristila kot prosto, dobila zanjo nadomestilo plače, kot če bi delala (100 %), in nato še plačilo nadure (130 %). Ob dejstvu, da je tožnica koristila proste ure, tožena stranka pa ji je za tako kompenzirane nadure plačala tudi 30-odstotni dodatek za nadurno delo, je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je dobila ustrezno odmeno za opravljene nadure. Zmotno je tudi pritožbeno tolmačenje odločitve sodišča prve stopnje, da je z možnostjo koriščenja nadur kot prostih ur (in plačilom 30-odstotnega dodatka) tožena stranka presežke ur iz referenčnega obdobja prenašala v drugo referenčno obdobje tako, da je brez védenja in soglasja tožnice število presežkov zmanjševala na račun primanjkljajev. Ob zaključku fiksnega koledarskega referenčnega obdobja je zmanjševanje presežkov ur na račun primanjkljajev končano, saj se tedaj ugotovi število presežnih ur in te se štejejo za nadure. Po tej ugotovitvi njihovega števila delodajalec ne more več teh ur odšteti od novih primanjkljajev tako, da bi za eno naduro zgolj dovolil izrabo 1 proste ure, pač pa je dolžan za vsako naduro zagotoviti še 30-odstotni dodatek. V tem smislu se števec ur po koncu referenčnega obdobja postavi na 0.

11. Tudi pritožbeno sodišče je v sodni praksi štelo, da do 100 % plačila nadure zaposleni ni upravičen, če je opravljene in ob koncu referenčnega obdobja fiksno ugotovljene nadure izkoristil kot proste ure, za katere je bilo plačano nadomestilo plače v višini 100 % osnove. Tako je v obrazložitvi sodbe opr. št. X Pdp 848/2017 med drugim zapisano, da ker nasprotni udeleženec ni dokazal, da so člani predlagatelja nadure kompenzirali s prostimi urami ali dnevi, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da jih mora nasprotni udeleženec plačati v višini 130 %. Če sklepamo po nasprotnem razlogovanju (a contrario), torej velja, da če bi delodajalec tako kompenzacijo dokazal, ne bi bil dolžan plačati 130-odstotnega, temveč zgolj 30-odstotni dodatek za že izkoriščene nadure kot proste. Podobno izhaja tudi iz zadeve opr. št. Pdp 428/2017 (točka 12 obrazložitve). Tudi ugotovitve pritožbenega sodišča v zadevi opr. št. Pdp 631/2017 kažejo na pravilnost uporabe materialnega prava sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi. V tej zadevi je bilo ugotovljeno: da je mogoče razporejati delovni čas le znotraj vsakokratnega referenčnega obdobja, ob koncu pa mora priti do izravnave; da če izravnave ni in ima delavec višek ur, je opravil nadurno delo in ima pravico do plačila zanj; da mora vsako referenčno obdobje šteti od nič; da so referenčna obdobja fiksna, in da presežkov ur ni mogoče ugotavljati dan po dan; da presežek delovnih ur nastane šele ob zaključku posameznega 6‑mesečnega referenčnega obdobja, ker delodajalec znotraj tega obdobja ni poskrbel, da bi prišlo do izravnave; da je po koncu referenčnega obdobja nadrejeni dolžan zagotoviti, da se presežek delovnih ur izkoristi kot proste ure ali kot proste dni, ter da če do navedene izrabe ne pride, je delodajalec dolžan delavcu izplačati 130-odstotno plačilo za nadure. Odločitev v tej zadevi tako ne odstopa od sodne prakse vrhovnega in pritožbenega sodišča.

12. Ureditev, po kateri je zaposleni upravičen do odmene za naduro v višini višjega plačila (v predmetni zadevi torej 130 % osnove) ali v obliki kompenzacije ur kot prostih ur ob plačilu 30-odstotnega dodatka, je skladna tudi z Evropsko socialno listino (Zakon o ratifikaciji Evropske socialne listine (spremenjene), Ur. l. RS, št. 24/99 - MP, št. 7/99 - MESL). Ta v okviru določb o pravičnem plačilu za delo ureja tudi plačilo nadurnega dela (2. točka 4. člena MESL). Odbor neodvisnih strokovnjakov, ki je skladno z Dodatnim protokolom k Evropski socialni listini, ki ureja sistem kolektivnih pritožb, organ za presojo utemeljenosti pritožb v zvezi z neizpolnjevanjem obveznosti, ki izhajajo iz MESL, je v zvezi s plačilom za nadurno delo sprejel stališče, da je ustrezna odmena za večjo mero truda in prizadevnosti, ki ju od delavca zahteva nadurno delo, lahko denarni dodatek, sorazmerno daljši prosti čas ali kombinacija obojega.

Odločitev sodišča prve stopnje je tako skladna tudi z MESL.

13. Neutemeljena je tudi pritožba tožnice v zvezi z utemeljenostjo ugovora zastaranja tožene stranke. Tožnica se zavzema zato, da bi se sprememba njene tožbe 4. 12. 2017 štela za izpolnitev obveznosti iz istega historičnega dogodka v smislu odločb Vrhovnega sodišča RS, ki se vse nanašajo na odškodnino zaradi nepremoženjske škode (II Ips 204/2013, II Ips 919/2007 in II Ips 342/2014). To zavzemanje ni utemeljeno, saj se navedene sodne odločbe nanašajo na povsem drugačno dejansko stanje od predmetnega. Tožnica je s tožbo sprva zahtevala le 30-odstotni dodatek za nadurno delo, šele naknadno, tj. 4. 12. 2017, pa je svoj tožbeni zahtevek spremenila tako, da je poleg 30-odstotnega dodatka zahtevala še plačilo posamezne ure v višini 100 % njene vrednosti. Glede na to ni mogoče govoriti o isti pravni podlagi za plačilo navedenih tožbenih zahtevkov, zaradi česar je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da so bili v času spremembe tožbe nekateri tožbeni zahtevki že zastarani in že iz tega razloga neutemeljeni.

14. Pritožba tožnice v delu, ki se nanaša na odločitev o stroških, ni razumljiva, saj sodišču prve stopnje neutemeljeno očita nepravilno odločitev, da je tožnica dolžna toženi stranki v celoti plačati stroške tega postopka. Sodišče prve stopnje je o stroških postopka odločilo na podlagi uspeha strank (štelo je, da je tožnica uspela s približno 50 % tožbenega zahtevka, enako tudi tožena stranka), pri čemer se v predmetni zadevi v zvezi z odmero stroškov postopka ni postavljalo vprašanje, ali je tožnica umaknila svoj tožbeni zahtevek takoj po (delni) izpolnitvi. Pritožbene navedbe v tej smeri tako niso pravno pomembne. Sodišče prve stopnje je pravilno odločilo, da se stroški odmerijo skladno z uspehom, v zvezi s čimer pa tožnica nima posebnih pritožbenih navedb oziroma ugotovljenemu uspehu in ugotovljenim potrebnim stroškov ne nasprotuje. Pritožbeno sodišče je odločitev o stroških preverilo v okviru preizkusa po uradni dolžnosti in ugotovilo, da je pravilna in zakonita, zato je bilo treba pritožbo tudi v tem delu zavrniti.

15. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

16. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

17. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Digest of the Case Law of The European Committee of Social Rights, 1. 9. 2008; B. Kresal: Pravica do pravičnega plačila v Evropski socialni listini, Podjetje in delo, 1999, št. 8, str. 1658 in nasl.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 147, 148.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 148, 148/7, 149.

Zakon o obrambi (1994) - ZObr  - člen 96, 97, 97a, 97b.

Zakon o ratifikaciji Evropske socialne listine (spremenjene) (1999) - MESL  - člen 4.

Uredba o delovnem času v organih državne uprave (2007) - člen 8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.