VDSS sodba Pdp 535/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-10-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Samo Puppis (poroč.), Silva Donko

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - neupravičen izostanek z dela

Če je delavec odsoten z dela, pa za svojo odsotnost nima upravičenega razloga, krši svojo temeljno obveznost opravljanja dela, za katerega ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi (prvi odstavek 33. člena ZDR-1). Pri tem ni pomembno, da je bila dnevna delovna obveznost tožnice v spornem obdobju le 4 ure in da zato seštevek ur njene odsotnosti (kljub večjemu številu delovnih dni, ko je bila neupravičeno odsotna) znaša le 32 ur. Tudi delavec, ki zaradi zdravstvenih težav lahko opravlja delo le v času, ki je krajši čas od polnega, je dolžan to svojo obveznost izpolnjevati. Če jo neupravičeno ne izpolnjuje, krši 33. člen ZDR-1, posledično pa mu lahko delodajalec poda tudi izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, v katerem je zahtevala razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 9. 2015, obračun bruto plače za obdobje od 25. 9. 2015 do odločitve sodišča prve stopnje, obračun davkov in prispevkov od navedenih bruto plač in izplačilo neto plač z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska v plačilo do plačila, prav tako pa je zavrnilo del njenega tožbenega zahtevka za reintegracijo k toženi stranki. Zavrnilo je tudi njen zahtevek za povrnitev pravdnih stroškov.

2. Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov, predvsem pa zaradi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava pritožuje tožnica in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje neupravičeno samo prekvalificiralo odpovedni razlog iz razloga po 4. alinei prvega odstavka 110. člena ZDR-1 v odpovedni razlog po 2. alinei 110. člena ZDR-1. Ne drži, da bi iz odpovedi izhajalo, da je tožnici tožena stranka dejansko očitala kršitev 33. člena ZDR-1. Iz navedb tožene stranke izhaja, da ji očita neupravičen oziroma nejavljen izostanek od dela. V primeru tožničine neupravičene odsotnosti je treba uporabiti zgolj in samo četrto alinejo prvega odstavka 110. člena ZDR-1, predvsem iz razloga, ker je obseg njene neupravičene odsotnosti trajal zgolj 32 ur. To pa ne znese niti polnih pet dni odsotnosti. Tožnica je namreč imela za polovični delovni čas nesporno priznan bolniški stalež. Po preračunu ur je bila tožnica neupravičeno odsotna zgolj štiri dni, kar ne more pomeniti razloga hujše kršitve pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja po drugi alineji 110. člena ZDR-1. Če zdrži pravna kvalifikacija, za katero se je opredelilo sodišče, torej da je tožnica odpuščena po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, potem je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi dana prepozno. Za kršitev je delodajalec izvedel na dan, ko bi morala tožnica priti na delo, torej 3. 8. 2015 oziroma najkasneje zadnji dan 19. 8. 2015, odpoved pa je bila dana 25. 9. 2015. To pa je prepozno. Tožnica v dosedanjem postopku prepozno podane odpovedi ni ugovarjala, ker je štela, da se odpoved obravnava v skladu s četrto alinejo prvega odstavka 110. člena ZDR. Za zakonitost odpovedi pa ni bil izpolnjen niti pogoj iz 109. člena ZDR-1. Tožena stranka v postopku ni navajala niti dokazovala, da delovnega razmerja ne bi bilo mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka, tega pa ni ugotovilo niti sodišče v izpodbijani sodbi. Ta pogoj sicer ni izpolnjen, saj je bila izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi podana šele 25. 9. 2015, kljub temu, da je odpovedni razlog nastal med 3. 8. in 19. 8. 2015. Do 26. 9. 2015 bi tožnici delovno razmerje normalno teklo, če ne bi bila v bolniškem staležu. To pomeni, da je bilo delovno razmerje mogoče do poteka odpovednega roka. Tožnica je bila prepričana, da bo dobila bolniški stalež za sporne dni. To izhaja iz dodatnih dokazil in njenih pisanj za ZZZS, ki jih je vložila v spis. Poleg tega je tožnica 20. 8. 2015 obvestila toženo stranko po elektronskem sporočilu, da bo tudi nadalje v bolniškem staležu. Sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj je verjelo izpovedbam zaslišanih prič in ne tožnici, takšno postopanje pa je neupravičeno in do tožnice diskriminatorno. Tožnica je bila prepričana, da bo dobila bolniški stalež za nazaj, zato je bila glede navedenega v hudi zmoti. Za to zmoto je kriva tudi osebna zdravnica tožnice. Kljub temu pa je sodišče prve stopnje zaključilo, da je tožnica namerno oziroma iz huje malomarnosti kršila delovno obveznost. Tožnici ni bilo pisno odrejeno, da je morala o bolniškem staležu obveščati A.A., morebitni ustni dogovori pa za tožnico ne morejo biti zavezujoči.

3. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev tožničine pritožbe in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo (tožnica v pritožbi bistvene kršitve določb postopka uveljavlja le neobrazloženo), da je  dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo, in da je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

6. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku, v katerem je izvedlo vse relevantne dokaze, jih pravilno dokazno ocenilo in posledično ugotovilo vsa pravno odločilna dejstva, zaključilo, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi (B1), ki jo je dne 25. 9. 2015 tožena stranka podala tožnici, zakonita. Iz tega razloga je utemeljeno zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek. Ugotovilo je (tej ugotovitvi tožnica v pritožbi niti ne nasprotuje), da je tožnica v obdobju od 12. 8. 2015 do 19. 8. 2015, ko bi morala v zvezi z odločbo ZZZS z dne 15. 7. 2015 (A5) pri toženi stranki delati 4 ure dnevno, z dela izostala, kljub temu, da utemeljenega oziroma opravičljivega razloga za ta izostanek ni imela. Ta izostanek z dela je torej predstavljal dejanski razlog za podajo izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po drugi alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013). V nadaljevanju je ugotovilo, da je bil za zakonitost izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izpolnjen tudi pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 (da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka). Svojo odločitev je sodišče prve stopnje ustrezno obrazložilo, tako da se v izogib ponavljanju pritožbeno sodišče na to obrazložitev le sklicuje, v nadaljevanju pa odgovarja na sicer neutemeljene pritožbene navedbe tožnice.

7. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožnice, da je sodišče prve stopnje samo neupravičeno prekvalificiralo odpovedni razlog iz četrte v drugo alinejo prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Drugi odstavek 87. člena ZDR-1 določa, da mora delodajalec v odpovedi pogodbe o zaposlitvi pisno obrazložiti dejanski razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Iz izreka izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi jasno izhaja, da tožnica v spornem obdobju ni prišla na delo, ne da bi imela utemeljen razlog za svojo odsotnost, kar predstavlja kršitev 33. člena ZDR-1. Tudi iz opisa očitane kršitve (ki je podan v obrazložitvi izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi) izhaja, da tožena stranka tožnici ne očita le to, da je ni obvestila o razlogih za svojo odsotnost, temveč predvsem neupravičeni izostanek z dela. To pa pomeni, da je sodišče prve stopnje utemeljeno presojalo izpodbijano izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi glede obstoja zakonskega razloga iz druge alineje prvega odstavka 110. člena ZDR in ni samo „neupravičeno prekvalificiralo“ kršitve, kot to v pritožbi zmotno navaja tožnica.

8. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba tožnice, da dejstvo, da je bila neupravičeno odsotna z dela le 32 ur, ni razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Če je delavec odsoten z dela, pa za svojo odsotnost nima upravičenega razloga, krši svojo temeljno obveznost opravljanja dela, za katerega ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi (prvi odstavek 33. člena ZDR-1). Pri tem ni pomembno, da je bila dnevna delovna obveznost tožnice v spornem obdobju le 4 ure in da zato seštevek ur njene odsotnosti (kljub večjemu številu delovnih dni, ko je bila neupravičeno odsotna) znaša le 32 ur. Tudi delavec, ki zaradi zdravstvenih težav lahko opravlja delo le v času, ki je krajši čas od polnega, je dolžan to svojo obveznost izpolnjevati. Če jo neupravičeno ne izpolnjuje, krši 33. člen ZDR-1, posledično pa mu lahko delodajalec poda tudi izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po drugi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

9. Pritožbeno sodišče nadalje ugotavlja, da je neutemeljen tudi pritožbeni očitek tožnice o tem, da je bila izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi prepozna (ta ugovor sicer tožnica prvič uveljavlja v pritožbi, tako da predstavlja tudi nedovoljeno pritožbeno novoto), zato, ker naj bi rok za odpoved pričel teči najkasneje 19. 8. 2015, to je zadnji dan tožničinega neupravičenega izostanka z dela. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je moral delavec pri toženi stranki bolniški list oddati takoj po zaključku bolniškega staleža oziroma v treh dneh od prihoda na delo, najkasneje pa zadnji dan v mesecu (četrti odstavek 3. točke hišnega reda - B9). Ker tožnice do 19. 8. 2015 ni bilo na delo, od 20. 8. 2015 pa ji je bil odobren bolniški stalež, bi morala o bolniški odsotnosti za mesec avgust toženo stranko obvestiti najkasneje do konca avgusta 2015. Poleg tega je v svojem zagovoru z dne 31. 8. 2015 (B7) pojasnila, da ima doma odločbo, iz katere izhaja, da je bila bolniško odsotna za polni delovni čas od 3. 8. 2015 do 19. 8. 2015, pri čemer ji je bilo naloženo, da bo najkasneje do 7. 9. 2015 delodajalcu dostavila pisno dokazilo o upravičeni odsotnosti za zgoraj omenjeno obdobje. Iz dokaznega postopka izhaja, da je bil tožnici za čas od 3. 8. 2015 do 11. 8. 2015 naknadno odobren še bolniški stalež zaradi nege (potrdilo o upravičeni zadržanosti od dela z dne 18. 9. 2015 - A2, B8), za preostalo sporno obdobje (od 12. 8. 2015 do 19. 8. 2015) pa tožnica dokazil o upravičeni odsotnosti z dela za polni delovni čas ni predložila. Glede na navedeno pritožbeno sodišče zaključuje, da je tožena stranka šele s prejemom potrdila o upravičeni zadržanosti od dela z dne 18. 9. 2015 ugotovila, da tožničin izostanek z dela od 12. 8. 2015 do 19. 8. 2015 ni upravičen. Ker je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana 25. 9. 2015, je bila podana v 30-dnevnem subjektivnem roku iz drugega odstavka 109. člena ZDR-1.

10. Neutemeljen je nadalje tudi pritožbeni očitek tožnice, v katerem zatrjuje, da tožena stranka ni dokazala obstoja pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 in da se do navedenega pogoja sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni opredelilo. Že iz obrazložitve izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhaja, da je zaradi ravnanja tožnice in glede na naravo kršitve zaupanje med tožnico in toženo stranko porušeno do te mere, da s tožnico ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka. Obstoj tega pogoja je zatrjevala tožena stranka tudi v postopku pred sodiščem prve stopnje (odgovor na tožbo) in za ugotovitev obstoja tega pogoja predlagala v izvedbo tudi določene dokaze, med drugim tudi zaslišanje priče A.A.. Navedena priča je v zvezi s tem izpovedala, da je tožnica verbalno ogrožala sodelavke in da nadaljevanje dela tožnice pri toženi stranki ni možno, ker bi bili v nasprotnem primeru izpostavljeni ostali zaposleni (priča je ob tem pojasnila, da je zaradi hudih groženj s strani tožnice tudi na sodišče prišla v spremstvu varnostnika). Ob upoštevanju zgoraj navedenega je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da je bil za zakonitost izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izpolnjen tudi pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1. To pa pomeni, da ne drži pritožbena navedba tožnice, da se do obstoja tega pogoja nista opredelili niti tožena stranka niti prvostopenjsko sodišče. Na zgornjo ugotovitev nimajo odločilnega vpliva niti pritožbene navedbe tožnice, da je bila prepričana, da bo dobila odobren bolniški stalež, da je ostala v delovnem razmerju pri toženi stranki vse do učinkovanja izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (tožnica je bila v obdobju od 20. 8. 2015 do učinkovanja izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v bolniškem staležu) oziroma, da je pred prejemom izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z elektronskim sporočilom z dne 20. 8. 2015 (A1) obvestila toženo stranko, da bo tudi v nadaljevanju v bolniškem staležu.

11. Glede na to, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje zakonita že glede na drugo alinejo prvega odstavka 110. člena ZDR, za odločitev o utemeljenosti pritožbe tožnice niso bistvene njene pritožbene navedbe, s katerimi izpodbija dokazne zaključke sodišča prve stopnje, ki se nanašajo na obveščanje tožnice glede njenega spornega izostanka. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da sicer ob upoštevanju ostalih listinskih dokazov nima pomislekov v pravilnost ugotovitve sodišča prve stopnje glede tega, da tožnica tudi v preteklosti ni spoštovala navodil v zvezi z obveščanjem tožene stranke o svojih izostankih (čeprav je ta navodila poznala in za upoštevanje katerih je bila večkrat opozorjena). Ob dejstvu, da je tožnica razpolagala z odločbo ZZZS z dne 15. 7. 2015 (iz katere izhaja, da je zmožna za delo v skrajšanem delovnem času po 4 ure dnevno) in da iz tožničine izpovedbe ne izhaja, da naj bi ji osebna zdravnica dejala, naj v spornem obdobju na delo ne hodi, se tožnica v pritožbi neutemeljeno sklicuje na to, da je bila glede izostanka z dela v spornem obdobju v zmoti (za katero naj bi bila kriva tudi njena osebna zdravnica). Ob tem pritožbeno sodišče še ugotavlja, da sicer tožnica zmote v dosedanjem postopku niti ni zatrjevala, kar pomeni, da predstavlja tudi ta pritožbena navedba nedovoljeno pritožbeno novoto (prvi odstavek 337. člena ZPP).

12. Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tožničino pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Odločitev o stroških pritožbenega postopka je odpadla, ker jih stranki nista priglasili.

ZDR-1 člen 33, 33/1, 109, 109/1, 110, 110/1, 110/1-2, 110/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.