VDSS Sodba Pdp 711/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-05-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Ruža Križnar Jager (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - relativna bistvena kršitev določb postopka - kršitev pogodbenih obveznosti - znaki kaznivega dejanja - naklep - izločitev izvedenca - nepristranskost izvedenca - zagovor - grožnja - sodna razveza - denarno povračilo

Tožnik v spornem obdobju ni bil zmožen za delo, zato je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da mu ni možno očitati, da je z dela izostal neopravičeno. Psihične težave so vplivale tudi na tožnikovo obnašanje v času kršitve z dne 25. 2. 2014, ko je svoji nadrejeni grozil, da jo bo med vikendom z ekipo obiskal na domu, in s tem povzročil, da se je počutila ogroženo in prestrašeno. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da takšna grožnja predstavlja hujšo kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, to je kršitev iz prvega odstavka 33. člena ZDR-1, po katerem mora delavec vestno opravljati delo, pravilna pa je tudi ugotovitev, da kršitev nima vseh znakov kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1, ker ni dokazano, da bi tožnik grožnjo izrekel z namenom, da bi nadrejeno ustrahoval in vznemiril. Prvostopenjsko sodišče je pravilno ugotovilo, da tožnikova odgovornost za hujšo kršitev pogodbenih obveznosti za dogodek 25. 2. 2014 ni podana, ker tožniku - ker je grožnjo izrekel v okoliščinah, v katerih se je znašel zaradi svojih zdravstvenih - psihičnih težav, povezanih s kasnejšim nastankom hujših težav, zaradi katerih je bil hospitaliziran - ni mogoče očitati direktnega naklepa. Te kršitve iz malomarnosti niti ni mogoče storiti. Zato je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da v obravnavanem primeru ni podan utemeljen razlog za izredno odpoved po 1. in 2. alinei 1. odstavka 110. člena ZDR-1.

I. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe v VI. točki izreka sodbe sodišča prve stopnje delno spremeni tako, da se denarno povračilo zniža na znesek 24.021,04 EUR, višji tožbeni zahtevek iz tega naslova (glede obračuna zneska 6.005,26 EUR bruto in plačila ustreznega neto zneska po plačilu davkov in prispevkov z zakonskimi zamudnimi obrestmi) pa se zavrne.

II. V ostalem se pritožba tožene stranke in v celoti pritožba tožeče stranke zavrneta in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Pravdni stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo:

- ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 3. 2014, št. ... nezakonita in se razveljavi (I. točka izreka);

- ugotovilo, da tožeči stranki na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 3. 2014 delovno razmerje ni prenehalo z dnem 29. 3. 2014, ampak traja do 7. 7. 2016 z vsemi pravicami iz delovnega razmerja ter da se pogodba o zaposlitvi sodno razveže z dnem 7. 7. 2016, ter zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 8. 7. 2016 (dalje) z vsemi pravicami iz delovnega razmerja (II. točka izreka);

- zavrnilo tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka tožečo stranko pozvati nazaj na delo in z njo skleniti pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas (III. točka izreka);

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki za čas od 1. 4. 2014 do 7. 7. 2016 obračunati za vsak mesec bruto plačo v višini 3.002,00 EUR, od tega zneska plačati davke in prispevke, neto znesek pa plačati tožeči stranki z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. dne v mesecu za plačo preteklega meseca ter za marec 2014 tožeči stranki obračunati bruto plačo v višini 200,00 EUR, od tega zneska plačati davke in prispevke ter neto znesek plačati tožeči stranki z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2014 do plačila, vse v roku 8 dni, pod izvršbo, ter zavrnilo tožbeni zahtevek za obračun in plačilo (bruto) plač od 8. 7. 2016 dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto zneskov od 18. dne v naslednjem mesecu do plačila (IV. točka izreka);

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki obračunati regres za letni dopust za leto 2014 v višini 75,00 EUR bruto, od tega zneska plačati davke in tožeči stranki plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2014 do plačila, in regres za letni dopust za leto 2015, v višini 100,00 EUR bruto, od tega zneska plačati davke in tožeči stranki plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2015 do plačila, ter zavrnilo tožbeni zahtevek za obračun 725,00 EUR iz naslova regresa za letni dopust za leto 2014 in plačilo neto zneska po odvodu davkov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 7. 2014 in za obračun 700,00 EUR iz naslova regresa za letni dopust za leto 2015 in plačilo neto zneska po odvodu davkov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 7. 2015 ter za plačilo zakonskih zamudnih obresti od prisojenih neto zneskov od 1. 7. do 2. 7. v posameznem letu (V. točka izreka);

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki obračunati denarno povračilo v višini 30.026,30 EUR, od tega zneska odvesti davke in prispevke ter tožeči stranki plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila, ter zavrnilo višji tožbeni zahtevek (iz naslova plačila denarnega povračila v višini 5.973,70 EUR bruto) (VI. točka izreka) ter

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 3.284,44 EUR, v roku 8 dni, pod izvršbo (VII. točka izreka) ter odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (VIII. točka izreka sodbe).

2. Zoper navedeno sodbo se pritožujeta obe stranki - tožena stranka zoper ugodilni del sodbe (razen zoper odločitev o podrednem tožbenem zahtevku v delu, v katerem je bilo prisojeno denarno povračilo v višini treh plač), tožeča stranka pa zoper III. točko izreka sodbe, v katerem je bil zavrnjen tožbeni zahtevek za vrnitev nazaj na delo (zaradi sodne razveze), pri čemer tožena stranka uveljavlja vse pritožbene razloge - bistveno kršitev določb pravdnega postopka, zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja in zmotno uporabo materialnega prava, tožeča pa smiselno uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja in zmotno uporabo materialnega prava (118. člena ZDR-1). Predlagata spremembo sodbe, pri čemer se tožeča stranka zavzema za to, da bi sodišče reintegracijskemu zahtevku tožniku ugodilo, tožena stranka pa za zavrnitev tožbenega zahtevka v celoti, podredno pa za razveljavitev ugodilnega dela sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožeča stranka v pritožbi navaja, da niso izpolnjeni pravno-formalni pogoji, določeni v 118. členu ZDR-1 za zavrnitev tožbenega zahtevka za vrnitev na delo. Niti delodajalec niti delavec nista podala predloga za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Zavrnitev reintegracijskega zahtevka je tudi po vsebini neutemeljena, saj je izvedenka psihiatrične stroke v svojem mnenju (pod Ad3 mnenja z dne 12. 3. 2015) priporočala vrnitev tožnika nazaj na delo, ob ugotovitvi, da tožnik ne goji negativnih čustev do sodelavcev. Tožnik je star 60 let, preživlja tri mladoletne otroke, zato bi izguba zaposlitve ogrozila njegovo preživljanje in še posebej preživljanje otrok. Nadaljevanje delovnega razmerja je zato za tožnika življenjskega pomena, tožnik je 11 let delal pri toženki brez kakršnekoli pripombe s strani nadrejenih in je prepričan, da bo lahko delo pri toženki ob redni zdravniški kontroli nemoteno nadaljeval.

4. Tožena stranka v pritožbi navaja, da je sodišče na podlagi izvedenskega mnenja sodne izvedenke za psihiatrijo dr. A.A. z dne 12. 3. 2015 napačno ugotovilo, da tožnik v času od 3. 3. do 7. 3. 2014 ni bil zmožen za delo. Izpodbijana sodba je v tem delu neobrazložena, ker se prvostopenjsko sodišče ni opredelilo do nobene vsebinske pripombe niti do ugovorov pravne narave, ki jih je v zvezi z izvedenskim mnenjem oziroma njegovo neverodostojnostjo in nezmožnostjo njegove uporabe v tem postopku, podala tožena stranka. Izvedenka je upoštevala listine, ki niso del sodnega spisa, tožena stranka pa z njimi ni bila seznanjena. Neposrednega zaslišanja tožnikove osebne zdravnice sodišče ni izvedlo. Z izpodbijano sodbo, v kateri je na tako izdelano izvedensko mnenje oprlo svojo odločitev, je bila glede na uveljavljeno sodno prakso kršena pravica tožene stranke do izjave, načelo enakega varstva pravic in načelo kontradiktornosti postopka, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe.

Tožnik je v spis sicer vložil kopijo odpustnice, na kateri je del besedila (in sicer tretji odstavek na strani 1 - pod naslovom "Zaključek" do besedila "... in depresivno obarvano ...") prekril, tako da niti tožena stranka (niti izvedenka ob pripravi mnenja) nista bila seznanjena s celotno vsebino te listine. Izvedenka ni upoštevala vseh relevantnih podatkov o tožnikovem zdravstvenem stanju, ampak le tiste, ki jih tožnik ni prikril. Zato je mnenje nepopolno in neverodostojno. S tem, ko je izvedenka izvedensko mnenje izdelala na podlagi listine (prepisa zapisnika iz zadeve opr. št. V Ps 1236/2014), ki je sploh ni bilo v sodnem spisu, je ravnala v nasprotju s sklepom naslovnega sodišča o njenem imenovanju z dne 24. 2. 2015. Tožnik ni podal nobene trditvene in dokazne podlage v zvezi s prepisom zapisnika iz zadeve V Ps 1236/2014, zato predstavlja izvedensko mnenje, ki temelji na tej listini, t. i. informativni dokaz, ki je nedopusten. Napačno je stališče sodišča, da toženki ni bila kršena pravica do izjave, ker je sodišče zapisnik o zaslišanju osebne zdravnice tožnika dr. B.B. vključilo v dokazno gradivo in toženki omogočilo, da se z njimi seznani ter da je bila toženka seznanjena z vsemi dokazi, ki so bili podlaga za ugotavljanje dejanskega stanja in je imela možnost, da se o njih izjavi. Tožena stranka vse do prejema izvedenskega mnenja sploh ni bila seznanjena z vsebino prepisa zapisnika iz zadeve opr. št. V Ps 1236/2014 oziroma z vsebino izpovedbe tožnikove osebne zdravnice v drugem postopku. Le tožnik je sodeloval pri oblikovanju te listine, ker je bil navzoč na zaslišanju njegove osebne zdravnice v tem postopku in ima zato nedvomno bistveno močnejše orožje za pravdanje kot tožena stranka. Gre za nedopusten poseg v pravico tožene stranke do izjave, ter kršitev načela kontradiktornosti in načela enakega varstva pravic. Takšno stališče je sprejeto v poenoteni sodni praksi (opr. št. II Ips 772/2005 z dne 9. 2. 2006).

Poleg tega je izvedenka v izvedenskem mnenju upoštevala ugotovitve iz razgovora, ki ga je opravila s tožnikom, katerega zapis naj bi se nahajal v arhivu izvedenke, s katerim pa tožena stranka ni bila seznanjena. Od sodišča je zahtevala, da izvedenki naloži predložitev zapisnika o razgovoru s tožnikom, ga vroči toženi stranki in ji omogoči primeren rok, da se bo o izvedenskem mnenju sploh lahko izrekla, vendar sodišče temu predlogu ni ugodilo. Izvedenka prof. dr. A.A. je že "okužena" z listinami, ki jih pri izdelavi mnenja sploh ne bi smela upoštevati. Napak, ki so bile storjene pri izdelavi mnenja, ni mogoče odpraviti npr. s popravki ali dopolnitvijo izvedenskega mnenja ali z zaslišanjem izvedenke. Sodišče je na tako mnenje oprlo svojo odločitev in zato zagrešilo absolutno bistveno kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, zaradi pomanjkljive (oziroma odsotnosti) obrazložitve o zgoraj navedenih pravnih naziranjih tožene stranke pa tudi kršitev po 14. točki istega člena.

Tožena stranka je v svoji pripravljalni vlogi z dne 1. 4. 2015 podala obrazloženo zahtevo za izločitev izvedenke prof. dr. A.A. Sodišče prve stopnje zahtevi ni ugodilo, ker naj ne bi bil podan zatrjevani razlog za izločitev (tj. okoliščine, ki vzbujajo dvom v nepristranskost sodne izvedenke), takšna odločitev pa ni pravilna. Izvedenka pri izdelavi izvedenskega mnenja ni ravnala nepristransko, temveč je bila izrazito naklonjena tožniku, ker je bila pred oziroma med pripravo izvedenskega mnenja v stiku s pooblaščencem tožnika (ne pa tudi s pooblaščenci tožene stranke), ki je očitno vplival na njeno delo in ji (brez vednosti sodišča in tožene stranke) izročil listine iz spisa v socialnem sporu, ki ga vodi tožnik, ki jih je izvedenka nato upoštevala pri izdelavi izvedenskega mnenja. S tem, ko je sodišče izpodbijano sodbo oprlo na izvedensko mnenje izvedenke prof. dr. A.A., ki bi morala biti (iz zgoraj navedenih razlogov) izločena iz predmetnega postopka, je zagrešilo relativno bistveno kršitev postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, saj ni upoštevalo določb 247. člena ZPP v zvezi z izločitvijo izvedenke prof. dr. A.A., kar je nedvomno vplivalo na zakonitost izpodbijane sodbe. Tožena stranka je v postopku na prvi stopnji podala pripombe v zvezi z vsebinskimi pomanjkljivostmi izvedenskega mnenja dr. A.A., ki so v njegovi nezadostni obrazloženosti, ki jih sodišče v izpodbijani sodbi prav tako ni upoštevalo.

Izvedenka svojo ugotovitev o nezmožnosti tožnika za delo v obdobju od 3. 3. do 7. 3. 2014 utemeljuje s sklicevanjem na hospitalizacijo tožnika v obdobju med 13. 3. 2014 in 30. 4. 2014, ki je sledila vročitvi vabila na zagovor zaradi izredne odpovedi. Psihološki stresor, ki je povzročil tožnikovo hospitalizacijo, je bila po ugotovitvah izvedenke vročitev vabila na zagovor zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tak zaključek ne pove ničesar o sami delazmožnosti tožnika v obdobju med 3. 3. in 7. 3. 2014. Izvedensko mnenje nima nobenega konkretnega podatka o tem, kaj naj bi bili dejavniki, ki so tako zelo vplivali na tožnikovo počutje že pred 3. 3. 2014, da naj bi bil tožnik zaradi njih nesposoben za delo. Izvedenka v svojem mnenju navaja le, da je bil že pred 3. 3. 2014 tožnik "močno utrujen", ne pojasni pa razlogov za to oziroma zdravstvenih razlogov (npr. psihične bolezni), zaradi katerih tožnik med 3. 3. 2014 in 7. 3. 2014 ni bil sposoben za delo.

Izvedenka tudi ni upoštevala dejstva, da se je tožnik na delo k toženi stranki vrnil dne 10. 3. 2014, šele 12. 3. 2014 pa mu je bilo vročeno vabilo na zagovor zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (naslednjega dne - 13. 3. 2014 pa je bil hospitaliziran). V kolikor bi bil tožnik dejansko tako psihično in fizično izčrpan, kot to zatrjuje, ter posledično nezmožen za opravljanje dela v času od 3. 3. do 7. 3. 2014, tako kot to ugotavlja izvedenka, ne bi bil sposoben vrniti se na delo ter od 10. 3. 2014 do 12. 2. 2014 opravljati svojega dela za toženo stranko. Izvedensko mnenje ne pojasni, zakaj je bil tožnik v času od 3. 3. do 7. 3. 2014 nesposoben za delo, nato je bil tri dni sposoben za delo, od 13. 3. 2014 naprej pa spet nesposoben.

Tožena stranka je tekom postopka predlagala, da se izvedenki naloži ustrezna dopolnitev izvedenskega mnenja, ki mu sodišče prve stopnje ni ugodilo. Že po naravi stvari zaradi časovne odmaknjenosti dogodkov ni mogoče ugotavljati posameznikovega zdravstvenega - psihičnega stanja za več kot leto dni nazaj za točno določen teden (ali dan) zgolj na podlagi opravljenega razgovora. V spisu ni nobene zdravstvene dokumentacije, iz katere bi bile razvidne morebitne zdravstvene težave tožnika v času od 3. 3. do 7. 3. 2014 ali iz obdobja pred tem datumom. Zato so ugotovitve iz izvedenskega mnenja v tem delu nepravilne že zaradi same časovne odmaknjenosti dogodkov. Tožnik na delovnem mestu pred opisanim dogodkom dne 25. 2. 2014, ko je grozil svoji nadrejeni C.C., oziroma pred 3. 3. 2014, ko je naklepno neupravičeno izostal z dela, ni bil izpostavljen nobenemu telesnemu in/ali psihološkemu stresorju. Obremenitve tožnika s strani tožene stranke so bile popolnoma normalne. V dokaz teh navedb je tožena stranka predlagala tudi zaslišanje dodatnih prič, naslovno sodišče pa je ta dokazni predlog zavrnilo. Sodišče se v izpodbijani sodbi ni izreklo o praktično nobenem od zgoraj navedenih (že tekom postopka podanih) ugovorov, s čimer je toženo stranko prikrajšalo za obrazloženo sodno odločbo in s tem zagrešilo tudi bistveno kršitev postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

Sodišče je ugotovitev, da tožnik v času od 3. 3. do 7. 3. 2014 ni bil zmožen za delo, utemeljilo tudi na podlagi izvedenskega mnenja sodnega izvedenca prim. D.D., dr. med. z dne 22. 4. 2016, ki je bilo izdano v postopku v socialnem sporu, ki pred naslovnim sodiščem poteka pod opr. št. Ps 1536/2015 in v izpodbijani sodbi v 12. točki obrazložitve navedlo, da iz omenjenega izvedenskega mnenja izhaja, da "je bil tožnik v obdobju od 3. 3. 2014 do 12. 3. 2014 v takšnem zdravstvenem (psihičnem) stanju, da svoji osebni zdravnici ni mogel sporočiti razlogov za zadržanost z dela (si urediti bolniškega staleža), prisotni pa so bili bolezenski znaki, ki so mu onemogočali, da začasno zadržanost od dela sporoči (osebni zdravnici)".

Izvedensko mnenje dr. D.D. je nepravilno in v nasprotju s pravili stroke, tako iz vsebinskih, kot tudi iz procesnih razlogov. Sodni izvedenec dr. D.D. se pavšalno sklicuje na sodni in upravni spis ter zdravstveno dokumentacijo iz spisa v postopku opr. št. Ps 1536/2015, pretežno pa na osebni pregled tožnika, ki ga je opravil dne 22. 3. 2016, medtem ko ostalih navedb in dokazov ni kritično ovrednotil. Ni upošteval izpovedbe nadomestne zdravnice E.E., dr. med. na naroku pred socialnim oddelkom naslovnega sodišča opr. št. Ps 1563/2015 dne 17. 12. 2015, ki je tožnika pregledala na dan 12. 3. 2014, kakor tudi ne navedb tožene stranke (delodajalca), da je tožnik nemoteno opravljal delo v dneh 10. 3. 2014, 11. 3. in 12. 3. 2014, niti navedb tožene stranke o tem, da je bil tožnik v kritičnem obdobju povsem normalno obremenjen ter da njegovo delo pri toženi stranki v kritičnem obdobju ni bilo nič bolj stresno kot je bilo delo, ki so ga opravljali ostali pri toženi stranki zaposleni delavci. Sodni izvedenec dr. D.D. je svoje izvedensko mnenje oprl prav na razgovor s tožnikom, pri izvedbi katerega tožena stranka ni imela možnosti sodelovati in se o njem izjaviti. V sodni praksi je že izoblikovano jasno stališče, da izdelava izvedenskega mnenja na podlagi izvedenčevih dejanj ali listin (npr. zapisa razgovora s tožnikom), s katerimi nasprotne stranke niso bile seznanjene ali pri njih niso imele možnosti sodelovati, pomeni grobo kršitev načela enakega varstva pravic ter načela kontradiktornosti in pravice do izjave.

Kot je na prvem naroku v ponovljenem postopku pred socialnim oddelkom naslovnega sodišča opr. št. Ps 1563/2015 dne 17. 12. 2015 izpovedala nadomestna zdravnica dr. E.E., je bilo dogajanje v službi dne 12. 3. 2014 (ko je bilo tožniku vročeno vabilo na zagovor pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi) za tožnika "trigger" oziroma povod za poslabšanje njegovega zdravstvenega oziroma psihičnega stanja. Tožnikovo zdravstveno oziroma psihično stanje se je očitno poslabšalo (šele) dne 12. 3. 2014. Iz izpovedbe dr. E.E. jasno izhaja, da pri tožniku v obdobju pred sprožilnim dejavnikom (tj. od 3. 3. 2014 do 12. 3. 2014) ni bil podan utemeljen zdravstveni razlog, zaradi katerega se tožnik pri toženi stranki (delodajalcu) ne bi mogel prepričati, ali mu je odobren dopust, v tem obdobju pa tudi niso obstajali nobeni zdravstveni razlogi ali bolezenski znaki, zaradi katerih tožnik ne bi mogel svoji osebni zdravnici pravočasno sporočiti razlogov za svojo zadržanost oziroma začasno nezmožnost za delo. O takšni nezmožnosti bi lahko govorili šele v obdobju od 12. 3. 2014 dalje. Tožnik svojih kasneje zatrjevanih zdravstvenih težav za nazaj (tj. v času od 3. 3. do 7. 3. 2016) nadomestni zdravnici na pregledu dne 12. 3. 2014 ni zatrjeval (niti si skušal urediti bolniškega staleža za nazaj), temveč si je uredil le bolniški stalež za naprej (t.j. od 13. 3. 2014 dalje).

Mnenje sodnega izvedenca dr. D.D., da je pri tožniku v času od 3. 3. do 12. 3. 2014 podan utemeljen zdravstveni razlog, zaradi katerega razlogov za zadržanost ne bi mogel sporočiti tudi svoji osebni zdravnici, je nelogično, v nasprotju z listinami v spisu in nepravilno, iz njega pa tudi ne izhaja, da je bil tožnik v času od 3. 3. do 12. 3. 2012 nesposoben za delo pri toženi stranki. Zaradi časovne oddaljenosti je povsem nemogoče ugotoviti zdravstveno oziroma psihično stanje tožnika v točno določenem obdobju več kot 2 leti nazaj (t.j. od 3. 3. 2014 do 12. 3. 2014). Takšno je tudi stališče nadomestne zdravnice dr. E.E., enako mnenje pa je na zaslišanju na glavni obravnavi v predmetnem postopku dne 7. 5. 2015 podala tudi sodna izvedenka dr. A.A. Mnenje sodnega izvedenca dr. D.D., ki meni, da je to mogoče ugotoviti na podlagi enega opravljanega razgovora s tožnikom, in to po več kot dveh letih po relevantnem obdobju, je v popolnem nasprotju z mnenjem dveh drugih strokovnjakinj psihiatrične stroke (ki sta pojasnili, da tega objektivno ni mogoče ugotoviti). Sodišče je kljub vsem zgoraj navedenim pomanjkljivostim izvedensko mnenje dr. D.D. ocenilo za verodostojno. S tem je toženo stranko prikrajšalo za obrazloženo sodno odločbo v zvezi z njenimi ugovori in zagrešilo bistveno kršitev določb postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

Sodišče je v izpodbijani sodbi (v točki 24) zavzelo pravno stališče, da tožnik z dela ni izostal neopravičeno, ker je sodišče na podlagi izvedenskega mnenja ugotovilo, da tožnik v času od 3. 3. do 7. 3. 2015 za delo ni bil zmožen, zato očitek, da je kršil delovne obveznosti, ker je z dela izostal neopravičeno, ni utemeljen. V skladu z uveljavljeno sodno prakso tožnikova nezmožnost za delo (v konkretnem primeru torej od 3. 3. do 7. 3. 2014) sama po sebi še ne pomeni avtomatično tudi njegove krivde za odsotnost z dela. Vrhovno sodišče RS je npr. v odločbi opr. št. VIII Ips 235/2008 z dne 25. 5. 2010 zavzelo stališče, da je napačna odločitev nižjih sodišč, ki sta na podlagi ugotovitve, da tožnik v določenem časovnem obdobju ni bil sposoben opravljati dela na svojem delovnem mestu, presodili "da so bila v konkretnem primeru tožnikova ravnanja, ki so za toženo stranko predstavljala kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, rezultat njegove bolezni, kar pomeni, da je krivda za navedena ravnanja izključena". Vprašanje delavčeve krivde za kršitev pogodbenih (delovnih) obveznosti je treba reševati ločeno od njegove zmožnosti za delo. Upoštevaje zgoraj navedeno interpretacijo Vrhovnega sodišča RS tudi v obravnavani zadevi ni bistvenega pomena, ali je bil v času od 3. 3. do 7. 3. 2014 tožnik zmožen za delo ali ne, temveč vprašanje, ali se je v času, ko se je tožnik odločil, da na delo ne bo prišel, čeprav je vedel, da mu dopust ni bil odobren in da za ta čas tudi nima odobrenega bolniškega staleža, zavedal (naklep) oziroma bi se vsaj moral zavedati (huda malomarnost), da s takšnim ravnanjem huje krši svoje delovne obveznosti in je to tudi hotel storiti (direktni naklep) oziroma je v to privolil (eventualni naklep). Odgovor na to vprašanje je zagotovo pritrdilen.

Glede tožnikovih groženj nadrejeni in obstoju kaznivega dejanja je sodišče pravilno ugotovilo, da je tožnik svoji nadrejeni C.C. grozil, da jo bo med vikendom "z ekipo" obiskal na svojem domu, ter da je s tem povzročil, da se je počutila ogroženo in prestrašeno. Sodišče je torej pravilno ugotovilo izrekanje grožnje s strani tožnika in posledično povzročitev strahu in hude vznemirjenosti pri tožniku nadrejeni delavki C.C. Prav tako je sodišče pravilno ugotovilo, da takšna grožnja predstavlja hujšo kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, in sicer obveznosti iz prvega odstavka 33. člena ZDR-1, po katerem mora delavec vestno opravljati delo. Vendar pa je sodišče pri tem v izpodbijani sodbi napačno ugotovilo, da ugotovljena kršitev nima vseh znakov kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena Kazenskega zakonika (KZ-1), ker ni ugotovilo (oziroma toženka, na kateri je tozadevno dokazno breme, tega ni dokazala), da bi tožnik zgoraj navedene besede izrekel z namenom, da bi C.C. ustrahoval in vznemiril. Ta zaključek opira na izvedensko mnenje dr. A.A., na podlagi katerega, kot izhaja iz 36. točke izpodbijane sodbe, ugotavlja, da je "možno, da se je pri tožniku akutna stresna reakcija, ki je vplivala na njegovo vedenje, začela razvijati že pred 25. 2. 2014, da je vplivala na njegovo ravnanje pri pogovoru z C.C. oziroma na izrečeno grožnjo." Sodišče izvedenskega mnenja dr. A.A.in izvedenskega mnenja dr. D.D. zaradi kršitve procesnih pravil in nepravilnih ugotovitev, ki jih mnenji vsebujeta, v predmetnem postopku sploh ne bi smelo uporabiti oziroma nanju ne bi smelo opreti svoje odločitve. Izvedensko mnenje dr. A.A. je v delu, kjer izvedenka ugotavlja, da se je tožnikovo stanje že pred 3. 3. 2014 postopno slabšalo in da je mogoče, da je tudi dne 25. 2. 2014 vplivalo na njegovo komunikacijo s sodelavci, neprepričljivo in nepopolno.

- Izvedenka v izvedenskem mnenju ugotavlja, da je tožnik večkrat poudaril, da se je že pred 3. 3. 2014 počutil izčrpanega, ter da je delovne okoliščine doživljal kot izrazito stresne, ne pojasni pa, za kakšno bolezen naj bi šlo pri tožniku v času pred 25. 2. 2014 in kako naj bi ta bolezen vplivala na njegov odnos z zaposlenimi. Izvedenka v tem delu govori le o "naraščajočem psihičnem nelagodju", pri čemer pa ne pojasni, kako in zakaj naj bi to vplivalo na odnos tožnika z ostalimi zaposlenimi. Zaradi časovne oddaljenosti dogodka in odsotnosti vsake zdravstvene dokumentacije iz tega obdobja, kot je potrdila tudi sama izvedenka v svoji izpovedbi, je objektivno nemogoče ugotoviti, v kakšnem zdravstvenem stanju je bil tožnik na dan 25. 2. 2014.

- Iz izpovedbe izvedenke jasno izhaja, da je (z današnjega časovnega vidika) povsem nemogoče ugotoviti, kakšno je bilo tožnikovo psihično stanje oziroma kako se je tožnik počutil na dan 25. 2. 2014. Zaključek sodišča, da je tožnik C.C. grožnje izrekel zaradi svojega bolezenskega stanja (in ne z namenom, da bi jo ustrahoval ali vznemiril), je v nasprotju z izpovedbo izvedenke, ki je jasno obrazložila, da tožnikovega zdravstvenega stanja na določen dan za toliko časa nazaj nikakor ni mogoče ugotoviti. Splošna ugotovitev sodišča, da je možno, da se je akutna stresna reakcija pri tožniku morda začela razvijati že pred 25. 2. 2015 in da je možno, da je že tedaj tožnikovo zdravstveno stanje vplivalo na njegov razgovor z nadrejeno, za ugotovitev sodišča, da tožnik ni imel namena, da bi svojo nadrejeno ustrahoval ali jo vznemiril, ne zadošča.

- Tožnik je sam priznal, da je C.C. izrekel, da je želel priti k njej na dom med vikendom, da bi mu pojasnila, zakaj je moral na razgovor k direktorju ter da je po tem C.C. postala razburjena, ter da je rekla, da se boji. To je pravilno ugotovilo tudi prvostopno sodišče (točka 21 izpodbijane sodbe). Tožnik je torej točno vedel, da so njegove besede pri C.C. povzročile prestrašenost, pa (tudi po izreku groženj) ni storil ničesar, da bo prestrašenost odpravil. Nasprotno, C.C. je izpovedala (to je ugotovljeno tudi pod 30. točko sodbe), da je tožnik svoje besede, da bo prišel k njej z ekipo, več kot trikrat ponovil. To povsem jasno kaže na to, da je bil tožnikov namen prestrašiti C.C. ter pri njej povzročiti občutek ogroženosti in nelagodja oziroma tožnikov direktni naklep za storitev kaznivega dejanja grožnje po 135. členu KZ-1. Tožnik je ob izrekanju besed hotel in želel prav prestrašiti in vznemiriti C.C. (in je to, kot pravilno ugotavlja tudi prvostopno sodišče, tudi dosegel). Prav tako je tudi priča F.F. izpovedala (kot je prav tako pravilno ugotovljeno v 30. točki izpodbijane sodbe na strani 16), da mu je C.C. povedala, da ji je tožnik grozil, da jo bo obiskal na domu z ekipo, ter da je tožnik potrdil, da je to grožnja. Tožnik se je torej ob izrekanju besed povsem jasno zavedal, s kakšnim namenom izreka te besede oziroma da z izrekanjem teh besed C.C. grozi.

- Po mnenju izvedenke naj bi se stanje tožnika postopoma poslabšalo, kar pomeni, da se je tožnik počutil "psihično nelagodno" že nekaj časa, izvedenka pa ne pojasni, kaj (konkretno) naj bi bil telesni in/ali psihološki stresor, ki je povzročil to reakcijo pri tožniku.

Tudi iz izvedenskega mnenja dr. D.D. ne izhajajo nobene okoliščine, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da ugotovljena kršitev v zvezi s tožnikovimi grožnjami njegovi nadrejeni C.C. nima vseh znakov kaznivega dejanja (ker naj, kot je ugotovilo naslovno sodišče v izpodbijani sodbi, ne bi obstajal njegov namen nadrejeno ustrahovati in jo vznemiriti. Dr. D.D. se namreč z obdobjem, v katerem je tožnik grožnje izrekel (tj. 25. 2. 2014), sploh ni ukvarjal. Sodišče je navkljub vsem zgoraj navedenim pomanjkljivostim obe izvedenski mnenji (dr. A.A. in dr. D.D.) ocenilo za popolni in prepričljivi, ter izdelani v skladu s pravili znanosti in stroke, vendar je takšna ocena povsem nekritična in tudi napačna.

Sodišče ni ponovilo dokaza z drugim izvedencem, ker meni, da je izvedensko mnenje dr. A.A. popolno in jasno, in ker tožena stranka ni plačala zahtevanega predujma za drugega izvedenca. Sodišče ni sledilo ugovoru tožene stranke, da je predujem za novega izvedenca dolžan plačati tožnik, ker je on z lastnimi ravnanji povzročil, da izvedenskega mnenja dr. A.A. v predmetnem postopku ni mogoče uporabiti in ne tožena stranka. Dokazni predlog za imenovanje sodnega izvedenca psihiatrične stroke je podal tožnik. Tožena stranka je izvedbi tega dokaza že v osnovi nasprotovala, ker je izvedba tega dokaza nepotrebna in nerelevantna. Tožena stranka je podala pripombe na izvedensko mnenje prof. dr. A.A., ker je imenovana izvedenka pri izdelavi izvedenskega mnenja uporabila tudi listine, ki jih sploh ni v sodnem spisu, kar je razlog, da ga v obravnavanem postopku ni bilo mogoče uporabiti. Nikakor ni sprejemljivo in je v nasprotju s prepovedjo zlorabe pravic v postopku, da se posledice tožnikovega nezakonitega in nekorektnega ravnanja prenesejo na toženo stranko, s tem, da se ji naloži plačilo predujma za novega izvedenca.

S svojo odločitvijo o tem, da je predujem za novega izvedenca dolžna plačati tožena stranka (in ne tožnik) je sodišče nepravilno uporabilo določbo 152. in 153. člena ZPP, ta kršitev pa je vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. V kolikor bi namreč sodišče predujem za plačilo stroškov izvedenca naložilo tožniku in bi ga slednji plačal ter bi bil imenovan nov izvedenec, izpodbijana sodba ne bi bila obremenjena s kršitvami, ki jih je tožena stranka uveljavljala s to pritožbo. Ker se sodišče do teh ugovorov, ki jih je tožena stranka podala že v postopku na prvi stopnji, v izpodbijani sodbi ni izreklo oziroma se do njih ni opredelilo, je sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

Glede kršitve načela neposrednosti in enakega obravnavanja strank pritožba poudarja, da je sodišče bistveno kršilo določbe pravdnega postopka tudi s tem, ko je dopustilo, da je izvedenka dr. A.A. pri izdelavi izvedenskega mnenja uporabila zapisnik o zaslišanju tožnikove osebne zdravnice dr. B.B. v socialnem sporu, ki pred naslovnim sodiščem poteka pod opr. št. V Ps 1236/2014. Sodišče je tožnikov dokazni predlog za zaslišanje osebne zdravnice zavrnilo, ker meni, da zadošča že vpogled v zapisnik o zaslišanju tožnikove osebne zdravnice v drugem postopku. Vendar pa je pri tem prvostopno sodišče prezrlo da tožena stranka v času zaslišanja tožnikove osebne zdravnice v postopku V Ps 1236/2014 sploh ni bila stranka tega postopka, in zato ni imela možnosti, da sodeluje pri izvedbi dokaza z zaslišanjem navedene priče (v smislu, da priči postavlja vprašanja itd.). Zato je bilo z vpogledom v zapisnik o zaslišanju priče (v drugem postopku) namesto z njenim neposrednim zaslišanjem v predmetnem postopku kršeno načelo neposrednosti, pa tudi načelo enakega obravnavanja strank. Tožnik (ki je bil stranka postopka V Ps 1234/2014) je imel možnost, da svoji osebni zdravnici, ko je bila zaslišana kot priča, postavlja vprašanja, tožena stranka pa te možnosti ni imela. Sodišče v izpodbijani sodbi sicer navaja, da tožena stranka ni predlagala zaslišanja tožnikove osebne zdravnice, kar sicer drži, vendar pa ne sanira zgoraj navedene kršitve načela neposrednosti in načela enakosti obravnavanja strank. V kolikor sodišče ni sledilo argumentu tožene stranke (o nerelevantnosti izpovedbe dr. B.B. v predmetnem postopku), ter je menilo, da je njena izpovedba relevantna, bi moralo ugoditi dokaznemu predlogu tožnika ter predlagano pričo neposredno zaslišati, ne pa se kar opreti na njeno izpovedbo iz drugega postopka.

Prvostopenjsko sodišče je neutemeljeno in brez ustrezne obrazložitve zavrnilo dokazne predloge za zaslišanje prič v zvezi z vprašanjem, ali je bil tožnik v resnici preobremenjen z delom, to je G.G., inšpektorja pri toženi stranki, ki je opravljal preglede pri toženi stranki skupaj s tožnikom, ter tožnikovih sodelavcev F.F. in C.C. Sodišče je navedene dokazne predloge tožene stranke zavrnilo, z utemeljitvijo, da dejstvo, kako je bil tožnik obremenjen z delom pri toženi stranki (oziroma ali je bil res preobremenjen, kot zatrjuje), ni bistveno v predmetnem sporu, ker je pomembno tožnikovo subjektivno doživljanje preobremenjenosti. Takšno stališče sodišča je napačno. Izvedenski mnenji dr. A.A. in dr. D.D. sta namreč izdelani na podlagi predpostavke o tožnikovi preobremenjenosti z delom pri toženi stranki, drugih dokazov, ki bi omogočali drugačno stališče izvedencev, pa sodišče sploh ni izvajalo oziroma teh okoliščin ni raziskovalo. Dejstvo, da izpodbijana sodba v tem delu v celoti sledi izvedenskim mnenjem, ki temeljita izključno na izpovedbi tožnika, drugih nasprotnih dokazov pa sodišče ni izvedlo oziroma jih je neutemeljeno zavrnilo, pomeni tudi kršitev pravice tožene stranke do izjave oziroma absolutno bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

Glede neizpolnjenega pogoja, da z delovnim razmerjem ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka, pritožba navaja, da je sodišče v izpodbijani sodbi nepravilno uporabilo določbo prvega odstavka 109. člena ZDR-1. Samovoljna izraba dopusta in izrekanje grožnje na delovnem mestu predstavljata okoliščine, zaradi katerih delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka, in torej utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Prisojeno denarno povračilo v višini 10 bruto plač je nesorazmerno visoko, sodišče pa pri odmeri višine nadomestila ni pravilno uporabilo kriterijev iz drugega odstavka 118. člena ZDR-1. Sodišče opira svojo odločitev zlasti na dejstvo, da je tožnik star 60 let in zato ocenjuje, da bo težko našel novo zaposlitev. Pri tem sodišče ni dovolj upoštevalo dejstva, da je tožnik po izobrazbi univ. diplomirani ekonomist in ima tako zelo široke možnosti zaposlitve na različnih področjih in različnih delovnih mestih, niti dejstva, da se tožnik ni niti potrudil, da bi si našel novo zaposlitev, saj v zvezi s tem ni ponudil nobenega dokaza. Nasprotno, v svoji izpovedbi je sam povedal, da je izreden strokovnjak na svojem področju, zato je zaključek, da bo tožnik težko našel novo službo, v nasprotju s tem, kar o sebi meni sam tožnik. Sodišče je ob določitvi višine denarnega nadomestila dalo bistveno preveliko težo tožnikovi starosti in neki splošni oceni, da starejši delavci težko najdejo zaposlitev in da na težjo zaposljivost tožnika vpliva tudi tožnikova delovna doba pri toženki. Dolgoletne delovne izkušnje tožnika pri toženi stranki bi lahko kvečjemu pripomogle k večji zaposljivosti tožnika. Okoliščine, ki so privedle do ugotovljene nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, so izključno zdravstvene težave tožnika, s katerimi pa tožena stranka, v času, ko je podala odpoved, ni bila seznanjena, ter ji v zvezi s podajo odpovedi ni mogoče ničesar očitati. Tudi to je okoliščina, zaradi katere je treba denarno nadomestilo odmeriti v bistveno nižjem znesku, največ v višini treh plač.

Pritožba še navaja, da je v postopku pred sodiščem prve stopnje prišlo do prekoračitve tožnikovega podrejenega tožbenega zahtevka v zvezi s prisojenim denarnim nadomestilom. Sodišče je odločilo preko tožnikovih tožbenih zahtevkov, saj tožnik sploh ni postavil tožbenega zahtevka na ugotovitev, da mu na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi delovno razmerje ni prenehalo z dnem 29. 3. 2014, ampak traja do 7. 7. 2016, niti zahtevka, da se pogodba o zaposlitvi sodno razveže z dnem 7. 7. 2016. Podrejeni zahtevek ("za primer uporabe 118. člena ZDR-1") je postavil le v dajatvenem delu, glede denarnega povračila, ne pa tudi v ostalih delih, kot to zahteva določba 118. člena ZDR-1 (t. j. na ugotovitev trajanja delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, na razvezo pogodbe o zaposlitvi z dnem zadnje glavne obravnave, na priznanje delovne dobe in drugih pravic iz delovnega razmerja, ter na plačilo ustreznega denarnega povračila.) Prvostopenjsko sodišče bi zato moralo v primeru odločanja na podlagi 118. člena ZDR-1 predlog tožnika zavreči (ker podrejeni tožbeni zahtevek ni oblikovan popolno in pravilno), ter odločati le o (podrejeno postavljenem) predlogu tožene stranke, ki je predlagala plačilo denarnega nadomestila v višini treh tožnikovih plač. S tem, ko je sodišče v izpodbijani sodbi pri odločanju na podlagi 118. člena ZDR-1 odločalo (zgolj) o predlogu tožene stranke, pri svoji odločitvi glede višine odmerjenega denarnega nadomestila pa je (v pretežni meri) ugodilo predlogu tožnika (čeprav slednji predloga za odločanje na podlagi 118. člena ZDR-1 sploh ni oblikoval popolno in pravilno), je sodišče prekoračilo tožnikov (podrejeno postavljeni) tožbeni zahtevek, ter s tem prekršilo prvi odstavek 2. člena ZPP v zvezi z 19. členom ZDSS-1. Sodišče o tožnikovem zahtevku na podlagi 118. člena ZDR-1 sploh ne bi smelo meritorno odločati (temveč bi ga moralo zavreči), o višini denarnega nadomestila pa bi moralo sodišče odločiti zgolj v okviru s strani tožene stranke postavljenega predloga. Zato je podana relativna oziroma absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka.

5. Obe stranki sta podali odgovora na pritožbi nasprotne stranke, v katerih predlagata zavrnitev pritožb.

6. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo tožeče stranke navaja, da tožnik v pritožbi sploh ne navaja, zoper katero sodbo vlaga pritožbo, zato jo je treba zavreči, ker ne vsebuje vseh sestavin iz 335. člena ZPP. V kolikor bi naslovno sodišče tožnikovo pritožbo vsebinsko presojalo, pa tožena stranka navaja, da je neutemeljena in v nasprotju z listinami v spisu, saj je tožena stranka podala ustrezen predlog za prenehanje pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča v skladu s 118. členom ZDR-1 v prvi pripravljalni vlogi z dne 3. 12. 2014. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da nadaljevanje delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki ni več mogoče, zlasti glede na tožnikovo mnenje o nadrejeni delavki C.C., o katerem je izpovedal na sodišču. Sodišče prve stopnje je pravilno kritično ocenilo pisno izvedensko mnenje sodne izvedenke ter upoštevalo tudi njeno izpovedbo ob zaslišanju na sodišču. Osebne okoliščine na strani tožnika pri odločitvi sodišča glede prenehanja pogodbe o zaposlitvi po 118. členu ZDR-1 niso upoštevne, saj mora sodišče upoštevati vse okoliščine in tudi interes delodajalca in ne zgolj socialnih okoliščin na strani delavca.

7. Tožnik v odgovoru na pritožbo tožene stranke ugovarja vsem navedbam v pritožbi in opozarja, da tožena stranka le ponavlja navedbe, ki jih je podala v postopku na prvi stopnji, do katerih se je že sodišče prve stopnje pravno pravilno opredelilo.

8. Pritožba tožene stranke je delno utemeljena, pritožba tožeče stranke pa ni utemeljena.

9. Sodišče prve stopnje in pritožbeno sodišče sta v obravnavani zadevi že enkrat odločali. S sodbo opr. št. I Pd 506/2014 z dne 27. 8. 2015 je delno ugodilo tožbenemu zahtevku in ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 3. 2014, ter odločilo, da se pogodba o zaposlitvi sodno razveže z dnem 27. 8. 2015, delno pa je ugodilo tudi reparacijskemu zahtevku in zavrnilo zahtevek za vrnitev na delo ter za priznanje obstoja delovnega razmerja za čas od 28. 8. 2015 dalje. Pritožbeno sodišče je navedeno sodbo s sklepom opr. št. Pdp 961/2015 z dne 5. maja 2016 razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, z napotkom, da odpravi ugotovljeno bistveno kršitev določb pravdnega postopka in odloči o zahtevi za izločitev imenovane sodne izvedenke in da v primeru, če se bodo uveljavljani izločitveni razlogi izkazali za resnične, postavi drugega izvedenca, dopolni dokazni postopek in nato ponovno odloči o utemeljenosti tožbenega zahtevka.

10. Prvostopenjsko sodišče je v skladu s 362. členom ZPP opravilo vsa pravdna dejanja in obravnavalo vsa sporna vprašanja, na katera je opozorilo sodišče druge stopnje v svojem razveljavitvenem sklepu. V ponovnem sojenju je zavrnilo predlog za izločitev sodne izvedenke dr. A.A. Razsodilo je tako, kot izhaja iz izpodbijane sodbe (1. točka obrazložitve te sodbe), tako da je sprejelo po vsebini enako odločitev kot v prvi sodbi, s tem da je kot datum sodne razveze pogodbe o zaposlitvi določilo datum izdaje sodbe sodišča prve stopnje v novem postopku, to je 7. 7. 2016.

11. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava.

12. Pritožbeni preizkus je pokazal, da prvostopenjsko sodišče ni zagrešilo nobene absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katere je pritožbeno sodišče dolžno paziti po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba tožene stranke.

13. Ni podana absolutna bistvena kršitev po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, prav tako pa tudi ni prišlo do kršitve ustavno zagotovljene pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS (Ur. l. RS, št. 33/91 in nadalj.). Izpodbijana sodba vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki med seboj niso v nasprotju, tako da jo je mogoče preizkusiti, sodišče prve stopnje pa se je opredelilo do vseh bistvenih navedb pravdnih strank. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo, zakaj šteje izvedensko mnenje dr. A.A. za popolno in prepričljivo, opredelilo se je tudi do podanega ugovora tožene stranke, da sodna izvedenka prof. dr. A.A. pri njegovi izdelavi ne bi smela upoštevati zapisnika o izpovedi tožnikove osebne zdravnice dr. B.B. v socialnem sporu, in ustrezno obrazložilo svojo odločitev o zavrnitvi predloga za izločitev sodne izvedenke. Sodišče prve stopnje je svojo dokazno oceno ustrezno in prepričljivo obrazložilo, sodba pa vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih tako v zvezi s presojo zakonitosti izredne odpovedi oziroma obema kršitvama, ki se tožniku v odpovedi očitata, kakor tudi glede pogoja po 109. členu ZDR-1 in glede odločitve o sodni razvezi in denarnem povračilu, sodišče prve stopnje pa je presodilo in zavzelo stališče tudi do vsebinskih pripomb tožene stranke na izvedensko mnenje ter do njenih ugovorov pravne narave (ki so za odločanje o utemeljenosti tožbenega zahtevka pomembni). Obrazložitev sodbe kot celota je ustrezna, dovolj natančna in prepričljiva, takšna pa je tudi sprejeta dokazna ocena, zato nikakor ni utemeljen očitek, ki ga tožena stranka v pritožbi na več mestih izpostavlja, da naj bi sodišče prve stopnje kršilo določbo 14. točke drugega odstavka 339. člena, obenem pa toženo stranko "prikrajšalo za obrazloženo sodno odločbo" in s tem zagrešilo tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

14. Tožena stranka neutemeljeno uveljavlja kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, to je kršitev pravice tožene stranke do izjave oziroma nedopusten poseg v njeno pravico do obravnavanja pred sodiščem, v zvezi z zavrnitvijo dokaznega predloga za zaslišanje prič G.G., inšpektorja pri toženi stranki, ki je opravljal preglede pri toženi stranki skupaj s tožnikom, ki bi izpovedal o tem, kako je bil tožnik obremenjen z delom pri toženi stranki, ter prič F.F. in C.C., ki sta kot tožnikova sodelavca prav tako seznanjena z obremenitvami tožnika oziroma bi lahko izpovedali, ali je bil nadpovprečno obremenjen. Sodišče prve stopnje je te dokazne predloge utemeljeno zavrnilo, svojo odločitev pa ustrezno obrazložilo, saj to dejstvo v resnici ni bistveno, čeprav pritožba tožene stranke trdi nasprotno. Res je sicer, da izvedenski mnenji dr. A.A. in dr. D.D. med drugim temeljita na predpostavki o tožnikovi preobremenjenosti z delom pri toženi stranki, ki naj bi bila po mnenju tožene stranke napačna, vendar je s tem v zvezi pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je bistveno, kako je tožnik subjektivno doživljal preobremenjenost, zato ni potrebno raziskovati dejanskega stanja v zvezi z vprašanjem obremenjenosti (ali preobremenjenosti) tožnika z delom pri toženi stranki (v primerjavi z drugimi zaposlenimi). Zato je sodišče prve stopnje navedene dokazne predloge utemeljeno zavrnilo, svojo odločitev pa tudi povsem ustrezno obrazložilo. Pritožbene navedbe tožene stranke s tem v zvezi so torej neutemeljene.

15. Neutemeljeni pa so tudi pritožbeni očitki o prekoračitvi tožbenega zahtevka. Stališče tožene stranke s tem v zvezi je povsem brez pravne podlage, saj je tožnik pravilno postavil podredni tožbeni zahtevek za plačilo denarnega povračila in ni nobenega razloga za to, da bi bilo sodišče vezano na predlog tožene stranke, ki je predlagala denarno povračilo le v višini treh plač. Tožnik je povsem pravilno spremenil tožbo in poleg primarnega uveljavljal še podredni tožbeni zahtevek za primer, če bi se sodišče odločilo za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi, ki jo je sicer predlagala tožena stranka. V individualnem delovnem sporu o prenehanju pogodbe o zaposlitvi se podredni tožbeni zahtevek v zvezi s sodno razvezo postavi le glede plačila denarnega povračila, namesto reintegracije, glede datuma sodne razveze oziroma reparacijskega zahtevka (za čas do prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča) pa podrednega zahtevka ni potrebno postaviti, ker bi sicer prišlo do nedopustne navidezne kumulacije tožbenih zahtevkov (glede obstoja delovnega razmerja, reparacijskega zahtevka). Zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je sprejelo odločitev o sodni razvezi in v povezavi s tem zavrnilo tožbeni zahtevek za vrnitev na delo, ter delno ugodilo reparacijskemu zahtevku ter delno ugodilo podrednemu zahtevku za plačilo denarnega povračila. Za zavrženje podrednega zahtevka tožnika za plačilo denarnega povračila namreč ni nikakršnega razloga niti pravne podlage.

16. V ponovnem sojenju je sodišče prve stopnje, kot je že navedeno, odpravilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka ter odločilo o zahtevi za izločitev sodne izvedenke dr. A.A. Predlog za izločitev sodne izvedenke je zavrnilo iz razlogov, ki jih je natančno navedlo v 7., 8. in 9. točki obrazložitve sodbe, in s katerimi pritožbeno sodišče soglaša. Prvostopenjsko sodišče je pravilno ugotovilo, zlasti na podlagi izjave sodne izvedenke, ki jo je podala na podlagi četrtega odstavka 73. člena ZPP, da zatrjevani razlog za izločitev po 6. točki 70. člena ZPP (okoliščine, ki vzbujajo dvom v nepristranskost sodne izvedenke) ni podan. Sodna izvedenka je v izjavi in izpovedi, ki ji je sodišče verjelo, pojasnila, da je s pooblaščencem tožnika kontaktirala zgolj v zvezi s pridobitvijo zapisnika o zaslišanju tožnikove osebne zdravnice dr. B.B. v socialnem sporu, ki ji ga je pooblaščenec samoiniciativno posredoval, potem ko se je z njim po telefonu pogovarjala v zvezi s terminom za pregled tožnika zaradi izdelave izvedenskega mnenja. Pritožbeno sodišče s tem v zvezi pritrjuje presoji sodišča prve stopnje, da samo dejstvo, da je sodna izvedenka upoštevala listino, to je zapisnik o zaslišanju osebne zdravnice tožnika dr. B.B., ne kaže na to, da bi bila sodna izvedenka izrazito naklonjena tožniku, in da so dvomi v nepristranskost sodne izvedenke utemeljeni, pravilen pa je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da je očitek o nepristranskosti sodne izvedenke povezan predvsem z nestrinjanjem tožene stranke z ugotovitvami in mnenjem izvedenke.

17. S tem ko je sodišče prve stopnje upoštevalo izvedensko mnenje dr. A.A. kot popolno, prepričljivo, in izdelano v skladu s pravili znanosti in stroke, čeprav je pri njegovi pripravi dr. A.A. upoštevala navedeni zapisnik o zaslišanju osebne zdravnice tožnika dr. B.B. (s katerim tožena stranka do tedaj ni bila seznanjena), tudi ni bilo kršeno načelo kontradiktornosti oziroma pravica do izjave toženi stranki. Tudi s tem v zvezi je potrebno pritrditi sodišču prve stopnje, ki je v 10. točki obrazložitve sodbe pravilno navedlo, da pravica do izjave toženi stranki ni bila kršena, ker je sodišče zapisnik o zaslišanju osebne zdravnice tožnika dr. B.B. vključilo v dokazno gradivo in toženki omogočilo, da se z njim seznani in se o tej listini izjavi. Dejstvo je tudi, da tožena stranka niti ni podala predloga za zaslišanje dr. B.B. v obravnavanem sporu. Tak predlog je pravočasno podal le tožnik, vendar je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da neposredno zaslišanje osebne zdravnice tožnika ni potrebno, ker zadostuje vpogled v zapisnik o njenem zaslišanju v socialnem sporu. Ker sama ni predlagala zaslišanja tožnikove osebne zdravnice, se tožena stranka niti ne more sklicevati na domnevno pomanjkljivost v postopku zaradi tega, ker tožnikova osebna zdravnica ni bila neposredno zaslišana in v povezavi s tem na kršitev načela neposrednosti in načela enakega obravnavanja strank oziroma na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

18. Tožena stranka se neutemeljeno sklicuje na kršitev pravice do izjave tudi v povezavi s tem, da ni bila seznanjena z zapisom o razgovoru sodne izvedenke dr. A.A. s tožnikom in da tudi mnenje sodnega izvedenca dr. D.D., pridobljeno v socialnem sporu, temelji na razgovoru s tožnikom, s katerim ni bila seznanjena in se o tem ni mogla izjaviti. Tudi s tem v zvezi je potrebno pritrditi pravilnemu stališču sodišča prve stopnje. Nobene podlage ni za zahtevo tožene stranke, da bi bila udeležena oziroma seznanjena z razgovorom sodnega izvedenca medicinske stroke s stranko, na katero se nanaša izvedensko mnenje. To velja za vse vrste zdravstvenih pregledov, ki jih ob izdelavi izvedenskih mnenj opravijo sodni izvedenci zdravniki, še posebej pa za primere, kadar gre za psihiatrični pregled. Tožena stranka tudi neutemeljeno očita, da naj bi bilo izvedensko mnenje pomanjkljivo, toženi stranki pa kršena pravica do izjave, ker je tožnik v spis vložil odpustnico iz bolnišnice po zaključeni hospitalizaciji z deloma prekritim besedilom (glede zdravstvenih težav tožnika). Tožnik nedvomno ni bil dolžan v postopku zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi razkriti vseh osebnih podatkov, ki se tičejo njegovih zdravstvenih - psihičnih težav. Sklicevanje na sodno prakso, to je na judikate, ki se nanašajo na povsem drugačne primere, je zato povsem neprimerno.

19. Prvostopenjsko sodišče ni ponovilo dokaza z drugim sodnim izvedencem za medicino - psihiatrijo, ker je pravilno ocenilo, da je izvedensko mnenje sodne izvedenke dr. A.A. (ki ga je dopolnila tudi ob zaslišanju na sodišču) popolno in jasno in da ni v nasprotju z ugotovljenimi dejstvi v sporu. Tožena stranka je predlagala izvedbo tega dokaza, vendar ni plačala predujma za izvedbo tega dokaza po nalogu sodišča, zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko predlaganega dokaza ni izvedlo. Pritožba tožene stranke sicer uveljavlja, da je sodišče s svojo odločitvijo o tem, da je predujem za novega izvedenca dolžna plačati tožena stranka in ne tožnik, nepravilno uporabilo določbe 152. in 153. člena ZPP in da je ta kršitev vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, vendar so pritožbene navedbe s tem v zvezi neutemeljene. Pritožbeno sodišče namreč soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da je toženka ugovarjala izvedenskemu mnenju dr. A.A. in dokazovala, da ni utemeljeno oziroma resnično, kar je utemeljen razlog, da so bili stroški predujma za novega izvedenca naloženi toženi stranki. Tožena stranka sicer v pritožbi izpostavlja, da je tožeča stranka kršila predpise in posredovala listine, ki jih ni v sodnem spisu, sodni izvedenki, zato bi tožnik moral plačati predujem. Temu stališču ni mogoče pritrditi. Bistveno je, da je sodišče prve stopnje vključilo sporni zapisnik o zaslišanju tožnikove osebne zdravnice (v socialnem sporu), ki ga je upoštevala sodna izvedenka v izvedenskem mnenju, vključilo v sodni spis in ga presojalo v dokaznem postopku (ker je tožnik pravočasno predlagal zaslišanje svoje osebne zdravnice), vendar je kljub omenjeni nepravilnosti izvedensko mnenje dr. A.A. pravilno ocenilo kot popolno, jasno in brez pomanjkljivosti, kar pomeni, da niti ni razloga za ponovitev dokazovanja z drugim izvedencem. Če pa je tožena stranka vztrajala pri nasprotnem stališču, je edino pravilno, da ji je naložilo v plačilo predujem za novega izvedenca. Zato pritožba s tem v zvezi neutemeljeno uveljavlja relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP oziroma po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

20. Sodišče prve stopnje je dejansko stanje ugotovilo pravilno in popolno, pri odločanju pa se je oprlo na pravilno pravno podlago ter pravilno uporabilo materialno pravo, razen v delu, v katerem je odločilo o denarnem povračilu zaradi sodne razveze, ki ga je tožniku prisodilo v previsokem znesku.

21. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa v skladu s 1. odstavkom 360. člena ZPP še dodaja:

22. Tožena stranka je tožniku podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 3. 2014, v kateri mu je očitala dve kršitvi:

- da je 25. 2. 2014 v prostorih tožene stranke, po tem, ko je bil zaradi nevestnega opravljanja svojih delovnih obveznosti 19. 2. 2014 pozvan na posvet k direktorju, ustrahoval in vznemiril njemu nadrejeno delavko C.C. s tem, da ji je izjavil, da je ona tista, ki ga je spravila k direktorju na omenjeni posvet ter ji pri tem resno zagrozil, da se ji bo za to maščeval in jo skupaj s svojo ekipo obiskal na njenem domu; delavki C.C. je pri tem vzbudil občutek fizične ogroženosti in s tem ogrožanja njene varnosti in varnosti njene družine;

- da je v obdobju od 3. 3. do 7. 3. 2014 izostal z dela, čeprav mu tožena stranka ni odobrila dopusta oziroma celo nasprotno - direktor H.H. mu je 28. 2. 2014 dopoldan izrecno pisno sporočil, da mu za to obdobje ne bo podpisal dopusta in mu ga ni odobril, saj mora tožnik pred tem zaključiti pregled družbe I., pri čemer je bil pregled zaključen z izdanim zapisnikom.

Z očitano kršitvijo iz 1. točke naj bi tožnik kršil pogodbeno in drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja (1. alineja prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nadalj.), z očitano kršitvijo iz 2. točke pa naj bi naklepoma huje kršil pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (2. alineja prvega odstavka 110. člena ZDR-1).

23. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožniku v postopku podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi omogočila pravico do zagovora (drugi odstavek 85. člena ZDR-1) in da je podana odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi pravočasna (drugi odstavek 109. člena ZDR-1).

24. V zvezi z utemeljenostjo odpovednih razlogov, to je v zvezi s prvo očitano kršitvijo, je sodišče prve stopnje ugotovilo naslednje:

- Tožnik je za obdobje od 3. 3. do 7. 3. 2014 zaprosil za izrabo letnega dopusta, vendar mu ta ni bil odobren.

- Tožnik v spornem obdobju za delo ni bil zmožen, zato po presoji sodišča prve stopnje z dela ni izostal neupravičeno. Z odločbo Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije (v nadaljevanju: ZZZS) z dne 24. 4. 2014 je bila ugotovljena začasna nezmožnost tožnika za delo v spornem obdobju, ki pa je bila nato (na pritožbo tožene stranke) z odločbo ZZZS z dne 6. 6. 2014 spremenjena tako, da začasna nezmožnost tožnika za delo v spornem obdobju ni bila ugotovljena.

- V zvezi z začasno nezmožnostjo za delo za čas od 3. 3. 2014 do 7. 3. 2014 je tožnik sprožil socialni spor, ki se je vodil pod opr. št. V Ps 1236/2014, sedaj opr. št. Ps 1563/2015.

- Ker je ne glede na odločbe ZZZS po pravilni presoji sodišča prve stopnje v individualnem delovnem sporu vedno mogoče ugotavljati, da delavec, četudi to ni bilo ugotovljeno z odločbo (potrdilom osebnega zdravnika), za delo ni zmožen, je sodišče prve stopnje to ugotavljalo s sodnim izvedencem.

- Iz izvedenskega mnenja sodne izvedenke dr. A.A. izhaja, da tožnik v obdobju od 3. 3. do 7. 3. 2014 ni bil zmožen za delo, zato je pravilno presodilo, da tožniku ni možno očitati, da je v spornih dneh z dela izostal neopravičeno.

25. V zvezi z drugo očitano kršitvijo je sodišče prve stopnje ugotovilo naslednje:

- Kršitev, ki se očita tožniku ob spornem dogodku dne 25. 2. 2014, so potrdile priče, ki so videle oziroma govorile z C.C. in tožniku nadrejena delavka C.C.

- Grožnja, da bo nadrejeno delavko C.C. obiskal na njenem domu z ekipo, ker ga je spravila k direktorju, ki jo je izrekel tožnik, o oceni predstavlja grožnjo, zaradi katere se je nadrejena delavka utemeljeno počutila ogroženo, takšna grožnja pa po presoji sodišča prve stopnje predstavlja kršitev obveznosti iz delovnega razmerja po prvem odstavku 33. člena ZDR-1.

- Ugotovljena kršitev nima vseh znakov kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena Kazenskega zakonika (KZ-1; Ur. l. RS, št. 55/08 in nadalj.), ker ni bilo ugotovljeno, da bi tožnik navedene besede izrekel z namenom, da bi C.C.ustrahoval ali vznemiril (oziroma tožena stranka tega ni dokazala). Iz ugotovitev sodne izvedenke dr. A.A. namreč izhaja, da je mogoče, da je tožnikovo zdravstveno stanje vplivalo na njegovo komunikacijo 25. 2. 2014.

- Na podlagi ugotovitev izvedenskega mnenja je sodišče prve stopnje presodilo, da glede očitane kršitve v zvezi z dogodkom 25. 2. 2014 ni podan niti odpovedni razlog po 1. alineji niti po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, po katerem mora biti hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja storjena naklepoma ali iz hude malomarnosti.

- Sodna izvedenka je v izvedenskem mnenju navedla, da je zelo mogoče, da je zdravstveno stanje tožnika 25. 2. 2014 vplivalo na njegovo komunikacijo s sodelavci. Izpovedala je, da je bil tožnik 13. 3. 2014 hospitaliziran, iz psihiatrične bolnišnice pa odpuščen z diagnozo akutna stresna reakcija, ki se razvija sorazmerno hitro, v obdobju do treh tednov. Glede na takšno mnenje je sodišče ugotovilo, da je možno, da se je pri tožniku akutna stresna reakcija, ki je vplivala na njegovo vedenje, začela razvijati že pred 25. 2. 2014, in da je vplivala na njegovo vedenje pri pogovoru z C.C. oziroma na izrečeno grožnjo.

- Glede na okoliščine in razloge, v katerih je prišlo do očitanih kršitev, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, tj. da upoštevaje vse okoliščine in interese obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka iz 109. člena ZDR-1, ni podan.

26. Glede na ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnik v spornem obdobju ni bil zmožen za delo, je pravilen sklep sodišča prve stopnje, da njegova odsotnost v tem obdobju ni bila neopravičena. Tožnik v času odsotnosti ni imel odločbe ZZZS, da je zmožen za delo (saj mu je bila kasneje celo izdana odločba, da za delo ni zmožen). V tem pogledu se obravnavana zadeva bistveno razlikuje od zadeve, ki jo izpostavlja tožena stranka v pritožbi (sklep VS RS, opr. št. VIII Ips 235/2008). V tej zadevi delavec ni prišel na delo, čeprav je prejel odločbo ZZZS, da je za delo sposoben. Ker torej ni spoštoval odločbe imenovanega zdravnika oziroma zdravniške komisije, je storil kršitev svojih obveznosti iz delovnega razmerja, tj. obveznost opravljati delo iz 33. člena ZDR-1, in sicer ne glede na to, da je zoper odločbo vložil pritožbo. Ker gre v obravnavani zadevi za bistveno drugačno dejansko situacijo, saj tožniku negativna odločba ZZZS ni bila izdana, mu ni mogoče očitati, da je kršil svojo obveznost priti na delo, če zanj ni bil zmožen. Enako stališče izhaja tudi iz odločitev pritožbenega sodišča v podobnih primerih opr. št. Pdp 1316/2010 in Pdp 1234/2008.

27. Svojo odločitev, da tožniku ni mogoče očitati prve kršitve delovnih obveznosti (neopravičen izostanek z dela od 3. 3. 2014 do 7. 3. 2014), je sodišče prve stopnje oprlo na ugotovitve sodne izvedenke dr. A.A., iz katerih izhaja, da tožnik v tem obdobju ni bil zmožen za delo, kar je izvedenka ugotovila predvsem na podlagi dejstva, da je bil tožnik 13. 3. 2014 sprejet v psihiatrično bolnišnico na zdravljenje, odpuščen pa z diagnozo akutna stresna reakcija, ki se razvija kakšen teden, 14 dni ali tri tedne. O psihičnem stanju tožnika v spornem obdobju pa se, kot izhaja iz njenega mnenja in izpovedi, lahko sklepa le na podlagi medicinske dokumentacije oziroma podatkov zdravnikov, ki so bili tedaj s tožnikom v stiku, zato je pri izdelavi izvedenskega mnenja upoštevala izpoved tožnikove osebne zdravnice dr. B.B. ter dejstvo, da je nadomestna zdravnica dne 12. 3. 2014 tožniku utemeljeno izdala napotnico za sprejem v psihiatrično bolnišnico, saj je bil tožnik nato hospitaliziran. V zvezi s sporno odsotnostjo tožnika z dela pa je sodišče prve stopnje upoštevalo tudi izvedensko mnenje sodnega izvedenca za medicino - psihiatrijo dr. D.D. (A 15), izdelano v socialnem sporu (Ps 1563/2015), iz katerega izhaja, da je bil tožnik v obdobju od 3. 3. 2014 do 12. 3. 2014 v takšnem zdravstvenem (psihičnem) stanju, da svoji osebni zdravnici ni mogel sporočiti razlogov za zadržanost z dela in si urediti bolniškega staleža, prisotni so bili bolezenski znaki, ki so mu onemogočali, da to sporoči.

28. Pritožbene navedbe tožene stranke v zvezi z domnevno nepopolnostjo in neobrazloženostjo izvedenskega mnenja dr. A.A. in dr. D.D. niso utemeljene. V zvezi s pripombami tožene stranke, ki jih je tožena stranka podala že v postopku na prvi stopnji v zvezi z izvedenskim mnenjem dr. D.D., v katerih se je tožena stranka sklicevala tudi na izpoved nadomestne zdravnice dr. E.E. v socialnem sporu (zapisnik z naroka za glavno obravnavo z dne 17. 12. 2015 v socialnem sporu Ps 1563/2015), je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožena stranka izpoved te priče jemlje iz konteksta v tem smislu, da prikazuje, da naj bi bila njena izpoved (glede tožnikovega zdravstvenega stanja 12. 3. 2014 oziroma pred tem) v nasprotju z izvedenskim mnenjem dr. D.D. Tožena stranka tudi v pritožbi izpostavlja isto vprašanje in trdi, da je tožnikove zdravstvene težave povzročila vročitev obdolžitve v zvezi z redno odpovedjo dne 12. 3. 2014 in da ni z ničemer izkazano, da so bile pri tožniku podane zdravstvene težave že pred tem datumom, to je v času od 3. 3. 2014 do 7. 3. 2014, za katerega se mu očita neupravičen izostanek z dela. Pritožbene navedbe s tem v zvezi so neutemeljene, saj iz izvedenskih mnenj izhaja nasprotno. Glede na kasneje postavljeno diagnozo sta oba sodna izvedenca lahko sklepala, kakšno je bilo zdravstveno stanje za nazaj, zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da ni mogoče ugotavljati posameznikovega zdravstvenega - psihičnega stanja za nazaj zgolj na podlagi opravljenega razgovora. Tudi iz izpovedi priče dr. E.E. v socialnem sporu izhaja, da tožnika 12. 3. 2014 ni spraševala o stanju za nazaj, ker je obravnavala tožnikovo zdravstveno stanje na dan pregleda (ko ga je vrgla iz tira odstranitev iz prostorov toženke). Izpovedala pa je tudi, da bi se zdravstveno stanje lahko poslabševalo dalj časa, očitno pa se je zelo poslabšalo na tisti dan (12. 3. 2014), da pa je od 3. 3. 2014 2014 do 7. 3. 2014 lahko slabše funkcioniral. Tudi dejstvo, da je tožnik od 10. 3. 2014 do 12. 3. 2014 hodil na delo in delo opravljal, samo po sebi ne dokazuje, da že pred tem (in tudi ta dva dneva) ni imel psihičnih težav. Zlasti ker iz izvedenskega mnenja dr. A.A. izhaja, da se akutna stresna reakcija razvija nekaj časa, sorazmerno hitro, v obdobju do treh tednov. Podoben zaključek pa izhaja tudi iz izvedenskega mnenja dr. D.D., ki je v mnenju zapisal, da so bili pri preiskovancu (tožniku) prisotni bolezenski znaki, ki so mu onemogočali, da svojo začasno nezmožnost za delo sporoči svoji osebni zdravnici (ki so povezani z diagnozo, ki je razvidna iz mnenja) in da je že od konca februarja 2014 doživljal okoliščine v službi kot hud stresor, ki je ogrozil njegovo normalno funkcioniranje in začel izgubljati sposobnost presoje realnosti in najverjetneje zaradi tega ter zaradi svojih osebnostnih potez ter anksiozno depresivne motnje in nespečnosti, ki sta se razvili v sklopu akutne stresne reakcije, neustrezno ukrepal in si ni uredil bolniškega staleža. Že v času pred sprožilnim momentom (12. 3. 2014) je bil v akutni stresni situaciji, ki ne nastane v trenutku, ampak postopoma. Mnenji obeh sodnih izvedencev sta med seboj skladni, pa tudi izpovedi osebne zdravnice in nadomestne zdravnice (razvidne iz zapisnikov o njunem zaslišanju oziroma povzeti v izvedenskih mnenjih) nista v nasprotju z mnenji izvedencev, čeprav pritožba neutemeljeno meni nasprotno. Zato je zaključek sodišča prve stopnje o nezmožnosti tožnika za delo v spornih dneh od 3. 3. 2017 do 7. 7. 2017 pravilen. Psihične težave tožnika, ki jih je očitno imel že v obdobju pred hospitalizacijo, so bile razlog, zaradi katerega si ni uredil bolniškega staleža, potem ko mu dopust ni bil odobren. Pri tem - glede na diagnozo tožnikove bolezni - tudi ne more biti odločilno, da naj bi bil tožnik povsem normalno obremenjen z delom in da njegovo delo ni bilo nič bolj stresno kot delo ostalih delavcev, kar kot bistveno v pritožbi izpostavlja tožena stranka. Tožnik torej v spornem času ni neopravičeno izostal z dela, kot je pravilno presodilo sodišče prve stopnje.

29. Tožnik je, kot je v izpodbijani sodbi navedlo tudi sodišče prve stopnje, sprožil tudi socialni spor v zvezi z začasno nezmožnostjo za delo za čas od 3. 3. 2014 do 7. 3. 2014, ki je bil pravnomočno zaključen v času po izdaji prvostopenjske sodbe v obravnavanem individualnem delovnem sporu. S sodbo opr. št. Psp 589/2016 z dne 9. 2. 2017 je Višje delovno in socialno sodišče zavrnilo pritožbo stranskega intervenienta (to je tožene stranke) in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (opr. št. V Ps 1563/2015 z dne 15. 9. 2016), s katero je sodišče odpravilo odločbo Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije z dne 6. 6. 2014, s katero je bilo ugodeno pritožbi stranskega intervenienta zoper odločbo z dne 24. 4. 2014 in odločba spremenjena tako, da je ugotovitev začasne nezmožnosti za delo tožnika od 3. 3. do 7. 3. 2014 neutemeljena. Sporno je bilo, ali obstaja utemeljen razlog, da tožnik ni mogel do osebnega zdravnika, oziroma mu ni mogel sporočiti razlogov za zadržanost, da bi se mu začasna zadržanost z dela lahko ugotovila več kot tri dni za nazaj. Tožnik je torej v navedenem socialnem sporu uspel, tako da je ostala v veljavi odločba z dne 24. 4. 2014, da je začasna nezmožnost za delo od 3. 3. do 7. 3. 2014 utemeljena zaradi bolezni.

30. Psihične težave so, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, vplivale tudi na tožnikovo obnašanje v času kršitve z dne 25. 2. 2014, ko je svoji nadrejeni C.C. grozil, da jo bo med vikendom z ekipo obiskal na domu, in s tem povzročil, da se je počutila ogroženo in prestrašeno. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da takšna grožnja predstavlja hujšo kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, to je kršitev iz prvega odstavka 33. člena ZDR-1, po katerem mora delavec vestno opravljati delo, pravilna pa je tudi ugotovitev, da kršitev nima vseh znakov kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1, ker ni dokazano, da bi tožnik grožnjo izrekel z namenom, da bi C.C. ustrahoval in vznemiril. Prvostopenjsko sodišče pa je ob tem pravilno ugotovilo, da tožnikova odgovornost za hujšo kršitev pogodbenih obveznosti za dogodek 25. 2. 2014 ni podana, ker tožniku - ker je grožnjo izrekel v okoliščinah, v katerih se je znašel zaradi svojih zdravstvenih - psihičnih težav, povezanih s kasnejšim nastankom hujših težav, zaradi katerih je bil hospitaliziran - ni mogoče očitati direktnega naklepa (te kršitve iz malomarnosti niti ni mogoče storiti. Pritožbeno sodišče s presojo sodišča prve stopnje v celoti soglaša. Zlasti zato, ker temelji na mnenju sodne izvedenke dr. A.A., ki je v izvedenskem mnenju navedla, da je zelo mogoče, da je zdravstveno stanje tožnika 25. 2. 2014 vplivalo na njegovo komunikacijo s sodelavci, ker je možno, da se je pri tožniku akutna stresna reakcija, ki je vplivala na njegovo vedenje, začela razvijati že pred 25. 2. 2014, saj se razvija razmeroma hitro, v obdobju do treh tednov, tožnik pa je bil 13. 3. 2014 hospitaliziran. Obsežne pritožbene navedbe s tem v zvezi so neutemeljene, saj je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da v obravnavanem primeru ni podan utemeljen razlog za izredno odpoved po 1. in 2. alinei 1. odstavka 110. člena ZDR-1. Kadar se ugotovi, da utemeljeni odpovedni razlogi niso dokazani, pa niti ni potrebno presojati pogoja za zakonitost izredne odpovedi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1.

31. Glede na navedeno je odločitev sodišča prve stopnje, ki je ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 3. 2014 in jo razveljavilo, ter s tem v zvezi ugodilo reparacijskemu zahtevku ter odločilo o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi z dnem izdaje sodbe (7. 7. 2016), pravilna in zakonita. Pritožba, v kolikor izpodbija to odločitev, pa je neutemeljena.

32. Delno pa je utemeljena pritožba tožene stranke glede višine denarnega povračila, ki ga je sodišče prve stopnje prisodilo tožniku zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi. Skladno z določbo 2. odstavka 118. člena ZDR-1 sodišče določi višino denarnega povračila glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Denarno povračilo je bilo določeno v previsokem znesku, tudi če se upošteva čas zaposlitve tožnika pri toženi stranki (11 let), tožnikova starost (več kot 60 let) in s tem povezano težjo zaposljivost, dejstvo, da zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bil upravičen do prejemkov iz naslova zavarovanja za primer brezposelnost, ter dejstvo, da mu je v okviru reparacije prisojeno nadomestilo plače za čas trajanja sodnega spora (približno dve leti in tri mesece).

Po oceni pritožbenega sodišča sicer ni razlogov za dvom v pravilnost ocene sodišča prve stopnje o manjših zaposlitvenih možnostih tožnika glede na njegovo starost, tako da v tem delu ni mogoče pritrditi pritožbi tožene stranke, ki izpostavlja, da so zaposlitvene možnosti zaradi tožnikovega poklica in delovnih izkušenj dobre. Kljub temu pa je treba upoštevati, da se je sodišče prve stopnje za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi (pravilno) odločilo zlasti ob upoštevanju izpovedi tožnika, ki kaže na tožnikov sedanji pogled na odnose s sodelavci pri toženi stranki. Gre zlasti za njegov odnos do nadrejene (kar bo pojasnjeno v nadaljevanju v zvezi s pritožbo tožnika), ki ni primeren, tudi če se upoštevajo tožnikove zdravstvene težave in je temeljni razlog za pravilno presojo sodišča prve stopnje, da je v obravnavanem primeru potrebna sodna razveza in da reintegracija tožnika ni mogoča. Pri odločanju o višini povračila zaradi sodne razveze je zato treba upoštevati tudi te okoliščine.

Ker prisojeno povračilo deloma odstopa od povračil zaradi sodne razveze, ki se v sodni praksi prisojajo delavcem v podobnih primerih, je pritožbeno sodišče, ker je v tem delu materialno pravo deloma zmotno uporabljeno, delno ugodilo pritožbi tožene stranke in znižalo denarno povračilo na osem plač, to je na znesek 24.021,04 EUR bruto, ki ga je tožena stranka dolžna obračunati tožniku, od tega zneska odvesti davke in prispevke ter tožeči stranki plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka osemdnevnega paricijskega roka, višji tožbeni zahtevek iz tega naslova pa zavrnilo. V preostalem delu, v kolikor se zavzema za še nižje povračilo, pa pritožba tožene stranke ni utemeljena.

33. Iz tožnikove pritožbe je mogoče ugotoviti, katero sodbo tožnik izpodbija (navedena je tako opravilna številka kot tudi pravdni stranki), zato njegova pritožba ni nepopolna, kot zmotno meni tožena stranka v odgovoru na pritožbo. Zato niso podani pogoji za zavrženje tožnikove pritožbe, kot to predlaga tožena stranka.

34. Sodišče prve stopnje je, kot je že navedeno, pravilno ugotovilo, da so v obravnavani zadevi izpolnjeni pogoji za sodno razvezo oziroma za odločitev o prenehanju pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča v smislu prvega odstavka 118. člena ZDR-1, ki določa, da sodišče, če ugotovi, da je prenehanje pogodbe o zaposlitvi nezakonito, vendar glede na vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče, lahko na predlog delavca ali delodajalca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi.

35. Pritožba tožnika neutemeljeno oporeka odločitvi sodišča prve stopnje o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi z dnem izdaje sodbe sodišča prve stopnje, saj ne drži pritožbena navedba, da niso izpolnjeni niti pravno formalni pogoji, določeni v 118. členu ZDR-1. Predlog za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi v smislu 118. člena ZDR-1 je bil namreč v obravnavani zadevi podan s strani delodajalca, v roku, ki je določen v 3. odstavku 118. člena ZDR-1, po katerem delavec ali delodajalec lahko tak predlog uveljavlja do zaključka glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje. Pritožba se sicer sklicuje tudi na to, da je zavrnitev zahtevka za vrnitev na delo po vsebini neutemeljena, ker je izvedenka psihiatrične stroke v svojem mnenju z dne 12. 3. 2015 priporočala vrnitev tožnika nazaj na delo, glede na to, da ne goji negativnih čustev do sodelavcev. V pritožbi tudi izpostavlja, da je tožnik star 60 let, da preživlja tri mladoletne otroke in da bi izguba zaposlitve ogrozila njegovo preživljanje in še posebej preživljanje otrok, zaradi česar je nadaljevanje delovnega razmerja zanj življenjskega pomena. Poudarja pa tudi, da je bil pri toženi stranki zaposlen enajst let brez kakršnihkoli pripomb s strani nadrejenih. Vse navedene okoliščine so pri presoji, ali so izpolnjeni v citiranem prvem odstavku 118. člena ZDR-1 določeni pogoji za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi, sicer pomembne, vendar je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je dalo večjo težo tožnikovi izpovedi, iz katere izhaja njegov odnos do nadrejene delavke, ki ga je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo kot takšnega, da bi se tožnik težko ponovno vključil v kolektiv pri toženki.

36. Tožnik je namreč glede svoje nadrejene delavke C.C. izpovedal, da je nevedna, neuka in ima osebnostne primanjkljaje, glede svojega dela pa, da se šteje za izredno usposobljenega delavca in da kritik ne sprejema. Res je sicer, da je sodna izvedenka dr. A.A. v izvedenskem mnenju navedla, da bi bilo smiselno in priporočljivo, da se tožnik vrne na delo k toženki, ker tožnik ne goji negativnih občutkov do svojih nekdanjih sodelavcev in ima občutek, da delo obvlada in da ga bo lahko v prihodnje ustrezno opravljal, vendar pa je, ko ji je sodišče predočilo izpoved tožnika o njegovi nadrejeni, izpovedala, da je mnenje podala glede na pogovor s tožnikom, če pa bi bila z njegovo izpovedjo na naroku seznanjena, bi svoje mnenje podala bolj previdno. Tudi ob upoštevanju izpovedi sodne izvedenke v tem delu se pokaže, da je odločitev sodišča prve stopnje, da so (tudi) na strani tožnika podane okoliščine, zaradi katerih reintegracija tožnika ni mogoča, pravilna.

37. Tožnikova pritožba, v kateri vztraja pri vrnitvi na delo k toženi stranki, je torej neutemeljena, ne glede na osebne okoliščine tožnika, ki jih izpostavlja v pritožbi. Te okoliščine pa se - poleg vseh drugih okoliščin, ki se morajo upoštevati pri določanju višine denarnega povračila zaradi sodne razveze v smislu drugega odstavka 118. člena ZDR-1 - upoštevajo pri odločitvi o denarnem povračilu.

38. Ker so delno podani pritožbeni razlogi, ki jih uveljavlja v pritožbi tožena stranka, je pritožbeno sodišče delno spremenilo izpodbijano sodbo in znižalo prisojeno denarno povračilo zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi, v ostalem pa je ob ugotovitvi, da niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje. Odločitev pritožbenega sodišča temelji na določbah 351., 5. alinee 358. člena ter 353. člena ZPP.

Pravdni stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožb in odgovorov na pritožbo. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbah 154. in 155. člena ZPP ter na določbi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 in nasl. - ZDSS-1).

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 73, 73/4, 152, 153.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 33, 33/1, 85, 85/2, 109, 109/1, 109/2, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2, 118, 118/2, 118/3.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 135, 135/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.