VDSS Sodba Pdp 669/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-01-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Silva Donko

plačilo razlike plače - negativna stimulacija - delovna uspešnost

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da določbe Pravilnika ne smejo določati manjših pravic od zakona, pri čemer tožnik ob siceršnjem izvrševanju svojih pogodbenih obveznosti ne more prejeti nižje plače - negativne stimulacije do 20 % osnovne plače iz razloga, ker je tožena stranka njegovo plačo vezala na obseg fakturirane in plačane realizacije, obseg in število pridobljenih novih pogodbenih partnerjev. V postopku je bilo izkazano, da je bil tožnik glede na svojo naravo delo, tj. podporo končnim naročnikom tožene stranke na razpolago v vsakem času, pri čemer pa tožena stranka ni dokazala, da tožnik ne bi izpolnjeval svojih obveznosti. Tako tožena stranka ni bila upravičena tožniku odtegovati plače zaradi morebitnega izpada naročnikov (zadostnega dela) oziroma zaradi slabe gospodarske situacije na trgu.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče je ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo razlike v plači v obdobju od julija 2011 do januarja 2013 z obračunom bruto plače ter plačilom pripadajočih davkov in prispevkov in izplačila neto plače tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje do plačila (I. točka izreka). V nadaljevanju je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati znesek 5.113,66 EUR neto, na ta znesek obračunati in plačati pripadajoče davke in prispevke in tožniku izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. 7. 2013 dalje do plačila, vse v roku 8 dni, pod izvršbo (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 8 dni povrniti njegove stroške postopka v znesku 1.268,45 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka dalje do plačila (III. točka izreka).

2. Tožena stranka vlaga pritožbo zoper I. in III. točko (ugodilni del) izreka iz vseh pritožbenih razlogov, torej zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, posledično zmotne uporabe materialnega prava ter bistvenih kršitev pravil postopka ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožnika v celoti zavrne, oziroma podrejeno sodbo v I. in III. točki izreka razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Tožena stranka izpodbija sodbo prvenstveno iz razloga bistvene kršitve pravil postopka iz 14. točke prvega odstavka 339. člena ZPP in navaja, da so razlogi nejasni oziroma celo med seboj v nasprotju. Tožena stranka ne more ugotoviti podlag dejanskega stanja, da tožniku pripada razlika v plači. Sodišče najprej navede, da naj bi bile določbe Pravilnika o prejemkih iz delovnega razmerja, kot splošnega akta delodajalca, glede izplačila osnovne plače in obračunavanja negativne delovne uspešnosti, v nasprotju z določbami zakona, zaradi česar naj se jih ne bi smelo uporabiti. V nadaljevanju pa sodišče navede, da tožena stranka dela v obsegu 40 ur tedensko tožniku ni zagotavljala in zato ni bila upravičena tožniku obračunati negativno stimulacijo. Obrazložitev sodbe je sama s seboj v nasprotju, in sicer četrti in peti (skupaj s sedmim) odstavek 5. točke. Ustavno sodišče RS je v več svojih odločitvah poudarilo pomen obrazložitve sodbe, kot npr. v odločitvi opr. št. Up-162/14-14 z dne 29. 5. 2014 in navedlo: "Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da je obrazložena sodna odločba bistven del poštenega sodnega postopka. Z njo mora sodišče na konkretni način in z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je sprejelo svojo odločitev. Obrazložitev sodne odločbe je samostojna in avtonomna prvina pravice do poštenega sojenja, ki ga v okviru pravice do enakega varstva pravic - zagotavlja 22. člen Ustave RS. Ima izvirno vrednost, ki je v zagotavljanju uvida v razloge za odločitev samega po sebi in to predvsem stranki, ki v postopku odločanja o svoji pravici, obveznosti oziroma pravnem interesu ni bila uspešna. ...". Tako je sodišče storilo bistveno kršitev pravil postopka po 14. točki prvega odstavka 339. člena ZPP in tožniku kršilo ustavno pravico do poštenega sojenja iz 22. člena Ustave RS.

Sodišče je tudi zmotno ugotovilo dejansko stanje glede razlogov za uveljavljanje zmanjšanja plače tožnika. Sodišče je zapisalo, da sta tako tožnik in direktor skladno izpovedala, da je tožena stranka tožniku v spornem obdobju izplačevala nižjo plačo zaradi slabega finančnega položaja tožene stranke oziroma izgube večjega števila naročnikov oziroma končnih uporabnikov, in ne zaradi neuspešnega dela tožnika. Navedeno ne drži in je v nasprotju s samimi izpovedbami zakonitega zastopnika in prokurista. Tako zakoniti zastopnik kot prokurist (v času spornega razmerja direktor) tožene stranke sta izpovedala, da se je plača obračunavala glede na število opravljenih ur s strani tožnika, v tem smislu se je obračunavala negativna stimulacija, ter je do nižjih izplačil prišlo zaradi manjšega obsega opravljenih ur s strani tožnika. Sodišče je tako storilo tudi bistveno kršitev pravil postopka po 15. točki prvega odstavka 339. člena ZPP in je sodba zato nepravilna. Delavec in delodajalec sta se dogovorila za način obračuna plače glede na dejansko opravljeno število ur, ob upoštevanju minimalne plače pod katero izplačilo plače ne more iti, ne glede na čigavi strani je razlog za več ali manj opravljenih ur. Stranki sta se dogovorili skladno z določili ZDR. Sodišče bi moralo ugotoviti, da je tožena stranka na podlagi določil pogodbe o zaposlitvi in pravilnika, kot njenega dela, ter skladno z določili ZDR tožniku pravilno obračunavala in izplačevala plačo v odvisnosti od števila opravljenih ur s strani tožnika. Posledično navedenemu je sodišče tudi napačno odločilo o stroških postopka glede na uspeh v pravdi. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

3. Tožnik podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožene stranke ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi odločitev sodišča prve stopnje. Tožena stranka zmotno ocenjuje, da je podana bistvena kršitev pravil postopka, ker naj bi bili razlogi o utemeljenosti tožbenega zahtevka sami s seboj v nasprotju, ker je sodišče odločilo, da so določbe Pravilnika o prejemkih iz delovnega razmerja kot splošnega akta delodajalca glede izplačila osnovne plače in obračunavanja negativne delovne uspešnosti v nasprotju z določbami zakona in jih zato ne sme uporabiti, po drugi strani pa naj bi sodišče ugotavljalo, ali je tožeča stranka opravila delovno obveznost po pravilniku. Neuspešno opravljeno delo pomeni nedoseganje pričakovanih delovnih rezultatov, glede katerih pa je tožena stranka jasno zapisala, da dela tožnika ni nikoli kritizirala, zadovoljstvo z njegovim delom pa je potrdil na zaslišanju tudi direktor tožene stranke. To pa nedvomno izključuje z "nedoseganjem pričakovanih delovnih rezultatov". Tožena stranka ni dokazala, da bi tožnik delo v vtoževanem obdobju opravljal neuspešno, kot to opredeljuje 11. člen sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Določbe 8. člena ZDR, ki ob določenem 40 urnem delavniku nalagajo delavcu dodatno obveznost, so v nasprotju z 8. členom ZDR. Trditev, da je bila tožnikova plača vezana na normo, pa je nedovoljena pritožbena novota, je pa tudi določitev "norme" o splošnem aktu delodajalca, v kateri ni niti besede v pogodbi o zaposlitvi, nezakonita. Tožnik priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v izpodbijanem (ugodilnem) delu v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, in v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/1999 in nasl. - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Sodišče ni storilo bistvenih kršitev pravil postopka ter je na pravilno uporabljeno materialno pravo pravilno ugotovilo tudi dejansko stanje.

6. Pritožba zmotno navaja, da je sodišče storilo bistvene kršitve pravil postopka po 14. točki prvega (pravilno: drugega) odstavka 339. člena ZPP, ker so razlogi sodbe nejasni oziroma celo med seboj v nasprotju, pri čemer se sklicuje na odločitev Ustavnega sodišča RS v zadevi opr. št. Up-162/14-14 z dne 29. 5. 2014. Ugotoviti je, da je sodišče jasno obrazložilo razloge za svojo odločitev, pri čemer tožena stranka uveljavlja, da naj bi bili razlogi o utemeljenosti tožbenega zahtevka sami s seboj v nasprotju, ker je sodišče odločilo, da so določbe Pravilnika o prejemkih iz delovnega razmerja kot splošnega akta delodajalca glede izplačila osnovne plače in obračunavanja negativne delovne uspešnosti v nasprotju z določbami zakona in jih zato ne sme uporabiti, po drugi strani pa naj bi sodišče ugotavljalo, ali je tožeča stranka opravila delovno obveznost po Pravilniku. Tožena stranka neutemeljeno očita sodišču uporabo dveh materialnih podlag in nejasnost v razlogih sodbe, saj je sodišče jasno zapisalo, da določbe Pravilnika veljajo tudi za tožnika, zato so zavajajoče pritožbene navedbe, da je tožena stranka ostala v pravni negotovosti glede uporabe Pravilnika. Tako sodišče tudi ni kršilo določil 22. člena Ustave RS, ki sicer določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih.

Sodišče tudi ni storilo bistveno kršitev pravil postopka po 15. točki prvega odstavka 339. člena ZPP in naj bi bila zato sodba nepravilna. Tožena stranka ni dokazala, da bi tožnik delo v vtoževanem obdobju opravljal neuspešno, kot to opredeljuje 11. člen sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Odločitev o tem, da je Pravilnik v delu, ki veže izplačilo osnovne plače in obračunavanje negativne delovne uspešnosti na število opravljenih ur, ki jih tožena stranka obračuna končnemu uporabniku, ni veljaven, ob tem pa je pravilna materialnopravno odločitev, ki temelji na 8. členu ZDR, ki določa, da če pri posameznem delodajalcu ni organiziranega sindikata, se s splošnim aktom delodajalca lahko določijo pravice, ki se v skladu z zakonom lahko uredijo v kolektivnih pogodbah, če so za delavca ugodnejše kot jih določa zakon ali kolektivna pogodba, ki zavezuje delodajalca. Določbe 8. člena ZDR, ki ob določenem 40 urnem delavniku nalagajo delavcu dodatno obveznost so v nasprotju z 8. členom ZDR.

7. Glede na podane pritožbene ugovore pritožbeno sodišče ugotavlja, da 8. člen ZPP v zvezi z uporabo pravil o trditvenem in dokaznem bremenu strank glede izplačila plače vsebuje metodološki napotek za oblikovanje dokazne ocene, bistveno pa je lahko kršen le v primeru, kadar dokazna ocena ni v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene (torej kadar ne ustreza standardu vestnosti in skrbnosti ter ni analitično sintetična), ne pa tudi, če bi bila ocena vsebinsko neprepričljiva (tako npr. sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 13/2008 z dne 16. 11. 2009, enako tudi v sodbi Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 369/2005 z dne 15. 3. 2007). V skladu z načelom proste presoje dokazov o tem, katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. V obravnavani zadevi dokazni oceni sodišča prve stopnje ni mogoče očitati, da ne upošteva procesnih zahtev iz 8. člena ZPP, torej posledično tudi ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

8. Sodišče je v predmetni zadevi izvedlo dokaze s prečitanjem listinske dokumentacije, ki sta jo predložili tožnik in tožena stranka, ter z zaslišanjem tožnika, direktorja tožene stranke A.A. in priče B.B. - nekdanjega delavca tožene stranke in C.C. - družbenika in prokurista tožene stranke. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen za nedoločen čas, in sicer na delovnem mestu aplikacijski svetovalec od 3. 4. 2010 dalje do 15. 1. 2013, ko je tožniku prenehalo delovno razmerje na podlagi sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi. Tožnikova pogodba o zaposlitvi v 11. členu določa plačilo za delo po pogodbi o zaposlitvi, pri čemer je plačilo za delo sestavljeno iz osnovne plače, dela plače za delovno uspešnost in dodatkov, pri čemer plača delavca za delovno mesto in polni delovni čas, dogovorjena s pogodbo, vnaprej določene delovne rezultate in normalne delovne pogoje znaša na dan sklenitve pogodbe bruto 2.100,00 EUR na mesec in 500,00 EUR fiksnih potnih stroškov mesečnih pokritih s potnimi nalogi. Tretji odstavek 11. člena pogodbe o zaposlitvi pa določa, da delavcu pripada del plače za delovno uspešnost, kadar presega pričakovane delovne rezultate, in sicer v razponu do plus 50 % osnovne plače. Delodajalec pa lahko delavcu za neuspešno opravljeno delo odvzame do -20 % osnovne plače. Merila za ugotavljanje delovne uspešnosti pa so opredeljena v Pravilniku o prejemkih iz delovnega razmerja, obseg fakturirane in plačane realizacije, obseg in število pridobljenih novih pogodbenih partnerjev.

9. Sodišče je v predmetni zadevi odločalo na podlagi določb Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj. - ZDR), ki v 31. členu določa, da mora delavec vestno opravljati delo, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, v času in na kraju, ki sta določena za izvajanje dela, upoštevaje organizacijo delo in poslovanja pri delodajalcu. Ob navedenem 8. člen ZDR v tretjem odstavku določa, da če pri posameznem delodajalcu ni organiziranega sindikata, se s splošnim aktom delodajalca lahko določijo pravice, ki se v skladu s tem zakonom lahko urejajo v kolektivnih pogodbah, če so za delavce ugodnejše, kot jih določa zakon oziroma kolektivna pogodba, ki zavezuje delodajalca. Sodišče je pravilno ugotovilo, da določbe Pravilnika ne smejo določati manjših pravic od zakona, pri čemer tožnik ob siceršnjem izvrševanju svojih pogodbenih obveznosti ne more prejeti nižje plače - negativne stimulacije do 20 % osnovne plače iz razloga, ker je tožena stranka njegovo plačo vezala na obseg fakturirane in plačane realizacije, obseg in število pridobljenih novih pogodbenih partnerjev. V postopku je bilo izkazano, da je bil tožnik glede na svojo naravo delo, tj. podporo končnim naročnikom tožene stranke na razpolago v vsakem času, pri čemer pa tožena stranka ni dokazala, da tožnik ne bi izpolnjeval svojih obveznosti. Tako tožena stranka ni bila upravičena tožniku odtegovati plače zaradi morebitnega izpada naročnikov (zadostnega dela) oziroma zaradi slabe gospodarske situacije na trgu.

10. Tožena stranka tudi ne upošteva dejstva, da je tudi v tožnikovi pogodbi o zaposlitvi določeno, da delavcu pripada del plače za delovno uspešnost, kadar presega pričakovane delovne rezultate, in sicer v razponu do 50 % osnovne plače in da lahko delodajalec za neuspešno opravljeno delo odvzame do 20 % osnovne plače. Sodišče je tako moralo presojati, ali je morebiti tožena stranka upravičena tožniku odvzeti 20 % osnovne plače zaradi neuspešno opravljenega dela na tej podlagi in ne na podlagi Pravilnika. Seveda pa neuspešno opravljeno delo pomeni nedoseganje pričakovanih delovnih rezultatov, glede katerih pa je tožena stranka jasno zapisala, da dela tožnika ni nikoli kritizirala, zadovoljstvo z njegovim delom pa je potrdil na zaslišanju tudi direktor tožene stranke. Tako mora biti del plače za delovno uspešnost vezan na tožnika osebno, na njegovo osebno delo, ki se lahko ocenjuje individualno ali skupinsko, ne pa kot si očitno razlaga tožena stranka, na splošno slabo gospodarsko situacijo. Glede na trditveno podlago tožene stranke, ki je sicer kot merilo neuspešnosti navajala merilo tožnikove fakturirane in plačane realizacije, ter glede na tožnikovo trditveno podlago, da je tožena stranka tožniku izplačevala znižano plačo zaradi slabih gospodarskih razmer na trgu, zaradi katerih ni imela dovolj denarja, je sodišče prve stopnje pravilno in v skladu z izvedenimi dokazi, glede na skladne izpovedi tožnika in direktorja tožene stranke, da je tožena stranka zniževala plačo tožniku zaradi slabega finančnega položaja oziroma večje izgube naročnikov, odločilo glede izplačila razlike v plači.

11. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena ZPP.

12. Pritožbeno sodišče je odločilo, da stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka, in sicer tožena stranka iz razloga, ker s pritožbo ni uspela, tožnik pa iz razloga, ker njegov odgovor na pritožbo ni prispeval k rešitvi zadeve. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 8, 8/3, 31.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.