VDSS sklep Pdp 1040/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-01-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Marko Hafner (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

prenehanje delovnega razmerja - zavrženje tožbe - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - vročanje

Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je vročitev, ki jo je opravil pooblaščeni vročevalec, bila opravljena v skladu z 141. členom ZPP in je veljavna. Sodišče prve stopnje je zato pravilno štelo, da je bila vročitev opravljena 10. 1. 2013, tožnik pa ni uveljavljal notranjega pravnega varstva pri toženi stranki, saj v roku 8 dni od vročitve odpovedi ni vložil zahteve za varstvo pravic na svet tožene stranke. Če bi postopal tako, bi lahko v roku 30 dni od prejema pisne odločitve drugostopenjskega organa zahteval sodno varstvo pred pristojnim delovnim sodiščem. Ker ni postopal tako, temveč je tožbo vložil šele 13. 6. 2013, je sodišče prve stopnje takšno tožbo pravilno zavrglo v skladu s prvim odstavkom 274. člena ZPP.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje sklenilo, da se tožba tožeče stranke, ki jo je sodišče prejelo dne 13. 6. 2013, zoper toženo stranko, zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, zavrže (točka I izreka). Odločilo je, da tožeča stranka krije sama njej nastale stroške tega postopka (točka II izreka).

2. Zoper navedeni sklep se je pravočasno pritožil tožnik. V obširni laični pritožbi uveljavlja pritožbene razloge zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava, bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ki se nanašajo na tretji odstavek 3. člena ZPP, 5. člen ZPP, 7. in 112. člen ZPP, 8. člen ZPP, 13. člen ZPP, drugi in tretji odstavek 214. člena ZPP ter četrti in šesti odstavek 286. člena ZPP ter 6., 8. in 15. točko drugega odstavka 339. člena ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep popravi z dopolnjeno in ponovljeno izvedbo dokazov, izvede tudi potrebne nove dokaze, opravi procesna dejanja, s katerimi se odpravijo ugotovljene bistvene kršitve določb pravdnega postopka in nato meritorno odloči o zadevi. V pritožbi opisuje dosedanji potek postopka, pri čemer izpostavlja, da je sodišče prve stopnje natančno povzemalo pripravljalno vlogo tožene stranke, ki jo je prejelo 21. 9. 2015, tožnikovih vlog pa ni natančno povzemalo, zato je s tem bilo kršeno načelo enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave Republike Slovenije, prav tako ni bilo dokazno tveganje enakomerno porazdeljeno. Dejansko stanje je bilo zmotno ugotovljeno s tem, ko je tožnik na naroku 5. oktobra 2016 navajal: „niti zakonite osebne vročitve pisne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku“, sodišče prve stopnje pa protispisno navaja in napačno povzema kot: „niti zakonite vročitve podane pisne odpovedi“. Neutemeljen je zaključek sodišča prve stopnje, da tožnik tožbe ni vložil v predvidenem 30-dnevnem roku iz tretjega odstavka 204. člena ZDR. Sodišče je tudi zmotno povzelo izpoved A.A., podano na naroku dne 27. 8. 2014 in izpoved direktorice tožene stranke B.B.. Dokazno oceno je opravilo brez metodološkega napotka, ki ga določa 8. člen ZPP. Sodišče prve stopnje nobene od dokaznih listin ne argumentira z vidika njene dokazne vrednosti, listin ne primerja med seboj, nato pa uporabi listine kot dokaz in zmotno presodi. Sodišče prve stopnje tudi zmotno uporabi 141. člen ZPP, pri čemer izpostavlja, da ZDR v drugem odstavku 87. člena jasno določa osebno vročanje vseh odpovedi pogodb o zaposlitvi delavcu. Iz priloge B10 ne izhaja, da bi le-to privatni detektiv pustil na vratih stanovanja, kljub temu pa sodišče prve stopnje ugotovi, da je A.A. v tožnikovem predalčniku pustil pošiljko - odpoved z opozorilom, da je vročitev opravljena. Opisana dejanja A.A. ne predstavljajo zakonitega osebnega vročanja pisanj strankam v pravnem prometu. Sodišče ne bi smelo ugotoviti, kje je bil tožnik v času zatrjevanih poskusov vročanj privatnega detektiva, saj detektiva nikoli ni videl, prav tako pa detektiv ni videl njega. Sodišče prve stopnje brez podlage očita tožniku, da je vročevalcu dal svojo telefonsko številko, na pozive vročevalca pa se ni odzival. Povratnico (priloga B5) je sodišče prve stopnje neutemeljeno upoštevalo kot zakonit dokaz tožene stranke za njena zatrjevana dejanja. Zaradi površne dokazne ocene je bil kršen 7. in 212. člen ZPP ter tretji odstavek 3. člena ZPP, v zvezi s 6. točko drugega odstavka 339. člena ZPP. Arbitrarna dejanja vročanja pisanj tožene stranke nimajo nobenega pravnega učinka, so nična in pravno absolutno neučinkovita. Tudi v zvezi z uporabo 144. člena ZPP je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo. V zvezi z odklanjanjem sprejema po telefonu se sklicuje na sklep Vrhovnega sodišča RS v zadevi I Up 148/2015, v kateri vročitev sklepa ni bila pravilna in stranki ni bila dana možnost seznanitve s pisanjem. Ne strinja se tudi s stališčem sodišča prve stopnje, ki je navedlo, da je v konkretnem primeru celo potrebno upoštevati četrti odstavek 139. člena ZPP, ker tožnik ni navedel razloga, ki bi mu onemogočal prejem pisanja. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo tožnikovih trditev v zvezi z navodili tožnikovega osebnega zdravnika in dovoljenji za prosti izhod v celotnem trajanju bolniškega staleža. Sodišče prve stopnje zmotno v celoti verjame izpovedbi B.B., istočasno pa od tožnika pričakuje trditev o razlogu ustne odpovedi B.B. z dne 2. 4. 2013, ki ga B.B. takrat ni navedla, kar je „oksimoron“. Sodišče prve stopnje ni bilo zadosti pozorno na morebiten obstoj znakov kaznivih dejanj v predmetni zadevi. Ne strinja se s stališčem sodišča prve stopnje, da je njegova zadeva podobna zadevi Pdp 696/2012. V navedeni zadevi je bila tožnica zaposlena na podlagi podjemne pogodbe in ne pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. Tožnik je tudi zatrjeval kršitev pravic iz delovnega razmerja, ki so se mu zgodile, ko je prišel z bolniškega staleža nazaj na delo. Že v tožbi je zatrjeval, da mu zaradi ustnega načina odpovedi pogodbe o zaposlitvi delovno razmerje ni prenehalo 2. 4. 2013, ampak je nezakonito prenehalo 14. maja 2013, ko je od sveta tožene stranke prejel pisno zavrnitev oziroma odločitev o njegovi pritožbi. Dokazno breme je na toženi stranki. V zvezi s tem tožniku ni bilo potrebno ničesar več dokazovati. Tožena stranka bi morala v sodni spis priložiti še drugo zakonito pisno pooblastilo detektivu A.A. za vročanje tega drugega pisanja. Tožena stranka je v sodni spis vložila svojo odločbo z dne 4. 1. 2012 (B7), vendar tega pisanja tožena stranka ni nikjer niti zatrjevala, niti ni za to pisanje tožena stranka predlagala izvedbe dokaza. Zato tožena stranka ne more dokazati zatrjevane zakonite podaje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov tožniku. Tožena stranka je javni zavod na področju kulture in se za delovno razmerje in varstvo pravic delavcev uporablja ZJU ter ZUJIK. Tožena stranka oziroma zasebni detektiv bi morala ob zatrjevanem neuspešnem osebnem vročanju pisne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku pustiti pisno sporočilo v hišnem predalčniku na vratih stanovanja, poslovnega prostora ali delavnice. Če sporočila ne bi mogel pustiti na vnaprej določenih mestih, bi ga lahko pustil v poštnem predalu ali na drugem primernem mestu. Tožniku bi se torej pisanje moralo vročati osebno po ZUP oziroma po 87. členu ZUP, katerega tekst besedila tožnik navaja v pritožbi. V nadaljevanju tožnik navaja obširno sodno prakso Vrhovnega sodišča RS glede osebnega vročanja. Opozarja, da tožena stranka nima pisnega dokaza svojega izvoda pisanja, ki bi bil enakem zatrjevanemu podanemu pisanju redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov z dne 4. 1. 2013. Citira sodbo Vrhovnega sodišča RS II Ips 67/2015 z dne 18. 6. 2015, in sicer, da je treba tudi pri poskusih vročanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi na način, kot to zatrjuje tožena stranka in dokazuje s svojimi prilogami, za presojo zakonitosti teh zatrjevanih dejanj tožene stranke uporabiti Obligacijski zakonik ter Kazenski zakonik. Opozarja na nedokazanost obstoja zatrjevanega zakonitega pooblastilnega razmerja med toženo stranko in privatnim detektivom A.A. ter v nadaljevanju pritožbe opozarja, da so tožena stranka, A.A. ter C.C. prav dobro vedeli, da na osnovi dogovora z naročnikom in pravnim zastopnikom dne 9. 1. 2013 tožniku naslednjega dne nove listine ne bodo vročali osebno kot to določa 87. člen ZDR, ampak bodo namesto tega arbitrarno uporabili 141. člen ZPP. Jasno so pokazali namen, da se izognejo zamudi prekluzivnega roka za podajo pisne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku in vsem posledicam zamude, ki bi jih utrpela tožena stranka. V nadaljevanju navaja sodno prakso različnih sodišč v zvezi s primeri kaznivega dejanja po 256. členu KZ oziroma primere listin z neresnično vsebino oziroma krivih listin oziroma kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja in uradnih pravic. Tožnik sumi, da zatrjevano ravnanje tožene stranke, A.A. ter C.C. iz prilog B9, B10 in B11 ter zaslišanje na dveh narokih predstavlja izpolnitev zakonskih znakov kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja in uradnih pravic. Prav tako meni, da so izpolnjeni zakonski znaki kaznivega dejanja poskusa posebnega primera ponarejanja listin po prvem odstavku 252. člena KZ-1. Delovno sodišče ne odloča o kazenski odgovornosti storilca, ampak zgolj o obstoju kaznivega dejanja, kot je to Vrhovno sodišče RS obrazložilo v svoji odločbi VIII Ips 436/2009. Zato je tožnik prepričan, da bi delovno sodišče na podlagi 13. člena ZPP ne samo lahko, ampak tudi moralo ugotavljati znake kaznivega dejanja pri nezakonitih ravnanjih delodajalcev. Poudarja, da o izdelavi dokazne ocene po ZPP obstaja obširna sodna praksa Vrhovnega sodišča RS, ki mora biti vestna, skrbna in analitično sintetična. Glede na navedeno meni, da je v pravočasno v 30 dneh od vročitve sklepa Komisije za pritožbe zahteval tudi sodno varstvo. Ker je šele 2. 4. 2013 izvedel za kršitev svojih pravic bi bilo vsakršno njegovo ukrepanje pri tem brezpredmetno. Priglaša stroške pritožbe.

3. V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijanega sklepa sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP), v zvezi s 366. členom ZPP, po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in ne tistih, ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje odločalo že četrtič. V prvem postopku je sodišče prve stopnje s sklepom opr. št. Pd 213/2013 z dne 25. 9. 2013 tožbo zavrglo, pritožbeno sodišče pa je s sklepom opr. št. Pdp 1072/2013 z dne 8. 1. 2014 pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. Sodišče prve stopnje namreč ni ugotavljalo relevantnih dejstev o tem, ali je tožnik glede na specialna določila Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo (ZUJIK, Ur. l. RS, št. 53/07 in nadalj.) pravočasno vložil tožbo. V nadaljevanju je sodišče prve stopnje tožbo ponovno zavrglo s svojim sklepom opr. št. Pd 10/2014 z dne 27. 8. 2014. Po pritožbi tožnika je Višje delovno in socialno sodišče s sklepom opr. št. Pdp 1488/2014 sklep ponovno razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj ni bila navedena podlaga, na podlagi katere je sodišče prve stopnje štelo, da je odpoved vročena skladno z ZPP. Sodišče prve stopnje je v nadaljevanju s sklepom opr. št. Pd 92/2015 z dne 24. 9. 2015 tožbo ponovno zavrglo kot prepozno, pritožbeno sodišče pa je s sklepom opr. št. Pdp 9/2016 z dne 7. 7. 2016 sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Iz ugotovitev pritožbenega sodišča izhaja, da sodišče prve stopnje v novem postopku ni izvedlo ali ponovilo vseh dokazov, zato je bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

7. V novem sojenju je sodišče prve stopnje upoštevalo stališča, ki jih je zavzelo pritožbeno sodišče v dosedanjem teku postopka ter po ponovnem zaslišanju vročevalca A.A. ter direktorice tožene stranke B.B. ponovno odločilo, da je tožnik tožbo vložil prepozno. V obravnavani zadevi je bistveno, ali je tožena stranka pravilno vročila tožniku redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ter posledično ali je tožnik pravočasno oziroma prepozno uveljavljal sodno varstvo zoper to odločitev. ZPP v prvem odstavku 141. člena določa, da če vročitev po 140. členu tega zakona ni možna, se opravi vročitev fizični osebi tako, da vročevalec pisanje pusti v hišnem ali izpostavljenem predalčniku na naslovu stanovanja. Šteje se, da je bila vročitev opravljena na dan, ko je bilo pisanje puščeno v predalčniku, na kar je treba naslovnika na pisanju posebej opozoriti. Na vročilnico in na pisanje navede vročevalec vzrok za takšno ravnanje in dan, ko je pisanje pustil naslovniku ter se podpiše. Za sodno varstvo tožnika je bistveno, da je tožena stranka javni zavod na področju kulture, zato se za presojo pravočasnosti podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga uporabljajo tudi določbe ZUJIK. Za odločitev v tej zadevi je bistveno, ali je tožnik zahteval sodno varstvo v zakonskem roku 30 dni iz tretjega odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl.; ZDR), oziroma v skladu s 45. členom ZUJIK v zvezi s 24. členom ZJU, torej ali je vložil pritožbo zoper podano redno odpoved na drugostopenjski organ in za tem po odločitvi tega organa pravočasno uveljavljal sodno varstvo.

8. Sodišče prve stopnje je po oceni vseh izvedenih dokazov ugotovilo, da je tožena stranka v skladu s četrtim odstavkom 83. člena ZDR tožnika obvestila o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pri čemer je bilo to obvestilo vročeno tožniku po privatnem detektivu A.A.. V zvezi z vročanjem redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se je tožnik izogibal vročitvi oziroma. Sodišče prve stopnje je natančno ugotovilo potek vročanja ter ugotovilo, da je vročevalec, zasebni detektiv A.A.,  tožnika večkrat obiskal na naslovu D. Ulica 9, E., 4. nadstropje, stanovanje 24, in to dne 7. 1., 8. 1. ter 10. 1. 2013, kot tudi na delovnem mestu. Vedno je vročevalec tudi pustil na vratih tožniku obvestilo, katero je v dokaz tudi fotografiral. Na zadnjem obvestilu o vročanju z dne 10. 1. 2013 je vročevalec tožnika obvestil in opozoril na določbo 141. člena ZPP, kot tudi, da je izvod pisanja pustil v poštnem nabiralniku, kopijo izvirnika pa v zapečateni kuverti na oglasni deski delodajalca. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožniku podala pisno redno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 4. 1. 2013 (B7), ki je vsebovala tudi ustrezen pravni pouk po 24. in 25. členu ZJU. Iz izpovedi vročevalca je sodišče prve stopnje pravilno povzelo, da je vročevalec pri poskusu zvonjenja ugotovil, da zvonec ne dela, zato je večkrat tudi trkal po vratih. Iz stanovanja je sicer slišal neko podrsavanje, oglasil pa se ni nihče. Tam je pustil zataknjeno za vrata svojo vizitko in na hrbtno stran zapisal prošnjo oziroma poziv, da ga tožnik pokliče. Tožnika F.F. je sam poklical na mobitel s št. ..., ker pa se ni oglasil, mu je poslal SMS prošnjo, da ga pokliče. Ponovno ga je iskal naslednji dan, ko zvonec spet ni delal, spet je trkal na vratih, vendar ni bilo odziva. Ponovno je tudi klical tožnika na telefon in ker se mu ni odzval, mu je tudi poslal SMS sporočilo. Njegove vizitke, ki jo je pustil za vrati prejšnji dan, ni bilo več. Istega dne 8. 1. 2013 ga je ponovno iskal ob 16.30 uri, ponovno je trkal, ga klical na telefon, nato pa pustil za vratih obvestilo, da ga pokliče naslednji dan 9. 1. 2013. Tožnik ga prav tako ni poklical, zato je kontaktiral s svojim naročnikom, to je toženo stranko. S strani pooblaščenke odvetnice C.C. je dobil navodilo, da opravi vročitev v skladu s 141. členom ZPP. Prvo pošiljko je dal na oglasno desko za zaposlene pri toženi stranki in to fotografiral, z drugo pošiljko pa je šel ponovno iskat tožnika. Njegovega obvestila z dne 8. 1. 2013 ni bilo več za vrati. Zvonec tudi ni delal, zato je v pritličju, kjer so predalčniki za pošto, vložil pošiljko v zaprti kuverti in to fotografiral. Pojasnil je še, da je takrat tožniku pustil obvestilo o tem, da mu je poskušal vročiti pisanje, kar je potem pustil v njegovem poštnem predalu.

9. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je vročitev, ki jo je opravil pooblaščeni vročevalec, bila opravljena v skladu z 141. členom ZPP in je veljavna. Sodišče prve stopnje je zato pravilno štelo, da je bila vročitev opravljena 10. 1. 2013, tožnik pa ni uveljavljal notranjega pravnega varstva pri toženi stranki, saj v roku 8 dni od vročitve odpovedi ni vložil zahteve za varstvo pravic na svet tožene stranke. Če bi postopal tako, bi lahko v roku 30 dni od prejema pisne odločitve drugostopenjskega organa zahteval sodno varstvo pred pristojnim delovnim sodiščem. Ker ni postopal tako, temveč je tožbo vložil šele 13. 6. 2013, je sodišče prve stopnje takšno tožbo pravilno zavrglo v skladu s prvim odstavkom 274. člena ZPP.

10. Ker je sodišče prve stopnje natančno ugotovilo vse okoliščine vročanja, ter to ustrezno obrazložilo, tožnik neutemeljeno očita kršitev določb postopka po prvem in drugem odstavku 339. člena, ki naj bi bila podana zaradi nepopolne oziroma pomanjkljive dokazne ocene. Sodišče prve stopnje tudi ni z diskriminatornim ravnanjem tožniku odvzelo možnosti do sodelovanje v postopku v smislu 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, svojo odločitev pa je glede na zgoraj navedeno obrazložilo z vsemi relevantnimi dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči. Zato ni podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pritožba torej neutemeljeno navaja, da je dokazna ocena sodišča prve stopnje nepopolna in da ni analitična, saj je sodišče prve stopnje zelo natančno in obširno obrazložilo razloge, zaradi katerih šteje, da je bila tožba vročena prepozno. Svojo odločitev je sprejelo po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka.

11. Sodišče prve stopnje je pravilno povzelo navedbe obeh pravdnih strank, zato tudi ni mogoče šteti, da bi z zatrjevanim nepravilnim povzemanjem tožnikovih navedb kršilo načelo enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave Republike Slovenije (Ur. l. RS/I, št. 33-1409/1991 in nasl.; URS). Tudi če sodišče prve stopnje nekaterih navedb ne povzame povsem dobesedno, pa to v ničemer ne vpliva na vsebino navedb, katerih pomen ostane isti, to ne predstavlja kršitve postopka.

12. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da bi morala tožena stranka predložiti pooblastilo za vročanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Takšno pooblastilo je tožena stranka vložila (B8), zato je izkazano, da je vročevalec opravil vročitev na podlagi ustreznega pooblastilnega razmerja s toženo stranko. Tožnik je bil v času vročanja v bolniškem staležu, zato mu ni bilo mogoče vročiti odpovedi osebno na delovnem mestu. Odločitev tožene stranke, da mu vroča po sodnem vročevalcu oziroma zasebnem detektivu, je pravilna in zakonita. Tožena stranka se je kot delodajalec lahko odločila za takšen način vročanja. Prav tako je neutemeljeno tožnikovo zavzemanje za to, da bi mu morala tožena stranka vročati pisanje po ZUP, ter posledično ni upoštevana citirana sodna praksa Vrhovnega sodišča RS v zvezi z vročanjem po ZUP.

13. Vročevalec in direktorica tožene stranke sta natančno in prepričljivo izpovedala o okoliščinah vročanja, navedeno pa potrjuje tudi listinska dokumentacija v spisu oziroma poročilo detektiva A.A., ki je imel, kot to protispisno navaja pritožba, pooblastilo za vročanje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Zato so neutemeljene tudi vse tiste navedbe, ki se nanašajo na mnenje tožnika, da je šlo za nepravilno ravnanje detektiva A.A. in direktorice tožene stranke oziroma za zlorabo položaja oziroma da listine ne izkazujejo resnične vsebine. Zato tudi niso utemeljene pritožbene navedbe, da naj sodišče presoja vročitev po določbah Obligacijskega zakonika oziroma Kazenskega zakonika. Pritožbeno sodišče posebej poudarja, da si tožnik zmotno razlaga, da bi moralo sodišče uporabiti določila Kazenskega zakonika, saj lahko delovno sodišče le pri presoji zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo po določbi 1. alineje 1. odstavka 111. člena ZDR delodajalec poda delavcu, ugotavlja, ali ima kršitev vse znake kaznivega dejanja, če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja. V nobenem primeru pa delovno sodišče ne ugotavlja, ali ima ravnanje delodajalca znake kaznivega dejanja, saj za to nima pravne podlage v ZDR. Ugotavljanje elementov kaznivega dejanja je torej namenjeno zgolj in izključno vprašanju, ali delavec ravna tako, da pri opravljanju dela krši pogodbene obveznosti iz delovnega razmerja in s tem izpolni tudi znake kaznivega dejanja ter mu iz tega razloga delodajalec izredno odpove pogodbe o zaposlitvi.

14. Ker je torej ugotovljeno, da je tožena stranka pisno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ki jo je tožnik prejel, je bila tožba pravilno zavržena tudi v tistem delu, v katerem navaja, da je tožena stranka tožniku ustno odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Glede na predhodno pravilno ugotovitev sodišča prve stopnje o pisni redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter ugotovitvi, da je bila vročitev opravljena 10. 1. 2013, sodišče prve stopnje ni moglo upoštevati trditev tožnika, da mu je tožena stranka šele 2. 4. 2013, ko se je vrnil z bolniškega staleža, ustno odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

15. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

16. Do ostalih obširnih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni opredeljevalo, saj niso odločilnega pomena za odločitev o pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP mora namreč sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe oziroma sklepa presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

17. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

ZPP člen 140, 141, 141/1, 274, 274/1. ZDR člen 83, 83/4, 204, 204/3. ZJU člen 24, 25.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.