VDSS sodba Pdp 623/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-02-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Ruža Križnar Jager

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev pogodbenih obveznosti - znaki kaznivega dejanja - zagovor

Tožnik je kot vodja patrulje kršitelju predočil kršitev prepovedi vzvratne vožnje na avtocesti in višino globe 300,00 EUR, nato pa mu je predlagal, da lahko plača le 60,00 EUR in mu da 5,00 EUR za kavo, kar je kršitelj tudi storil. Poleg tega je v plačilni nalog navedel neresnične podatke o kraju in času prekrška ter o pravni kvalifikaciji in opisu prekrška, pri tem pa enega izvoda plačilnega naloga ni izročil kršitelju, ampak ga je pospravil v žep bunde. S tem ravnanjem je tožnik naklepoma huje kršil svoje obveznosti iz delovnega razmerja in ima ta kršitev tudi znake kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja uradne listine, knjige, spisa ali arhivskega gradiva po drugem odstavku 259. člena KZ-1. Zato je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je podan utemeljen odpovedni razlog za izredno odpoved po 1. in 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 in je izpodbijana odpoved zakonita.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo primarni zahtevek: za ugotovitev nezakonitosti in odpravo sklepa o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 3. 2015 in za ugotovitev, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo; da je tožena stranka dolžna tožnika prijaviti v socialna zavarovanja za čas brezposelnosti, mu priznati delovno dobo in ga pozvati nazaj na delo; da je tožena stranka dolžna tožniku obračunati in izplačati nadomestilo plače; za razveljavitev sklepa tožene stranke z dne 26. 2. 2015 kot nezakonitega; da je tožena stranka dolžna tožniku za čas prepovedi opravljanja dela do prenehanja delovnega razmerja obračunati in izplačati razliko v bruto plači ter da mu je tožena stranka dolžna povrniti stroške postopka.

Zavrnilo je podredni zahtevek: za ugotovitev nezakonitosti in odpravo sklepa o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 3. 2015; za ugotovitev, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo 28. 4. 2015, temveč je trajalo do odločitve sodišča prve stopnje; da je tožena stranka dolžna tožniku za navedeno obdobje priznati vse pravice iz delovnega razmerja, in sicer tožnika prijaviti v socialna zavarovanja, mu priznati delovno dobo in mu obračunati ter izplačati nadomestilo plače; da je tožena stranka dolžna tožniku kot denarno povračilo plačati 22.070,80 EUR bruto; za razveljavitev sklepa tožene stranke z dne 26. 2. 2015 kot nezakonitega; da je tožena stranka dolžna tožniku za čas prepovedi opravljanja dela do prenehanja delovnega razmerja obračunati in izplačati razliko v bruto plači ter da mu je tožena stranka dolžna povrniti stroške postopka.

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku, oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ker ni izvedlo dokaza z zaslišanjem A.A. Njegovo neposredno zaslišanje bi bilo potrebno za razjasnitev razhajanja med njegovo izjavo in izpovedjo B.B. in za pravilno ugotovitev dejstva, ali je bil plačilni nalog A.A. izročen. Opozarja, da v uradnem zaznamku o izjavi A.A. ni navedeno, da bi bil seznanjen z namenom zaslišanja in poučen o dolžnosti govoriti po resnici ter o posledicah krive izpovedbe. Na takšen dokaz sodišče prve stopnje zato ne bi smelo opreti sodbe. Meni, da je sodišče neutemeljeno štelo, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana pravočasno. Očitki o kršitvah se namreč nanašajo na 24. 1. 2015, vodstvo pa je bilo z njimi seznanjeno že 26. 1. 2015. Ker je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi podana šele 13. 3. 2015, je po tožnikovem mnenju prepozna. Tožena stranka za ugotovitev vseh okoliščin očitanega kaznivega dejanja ponarejanja listin ni potrebovala odgovora varnostnih organov Srbije. V vsakem primeru pa je bil po mnenju tožnika predstojnik delodajalca že 13. 2. 2015 seznanjen z odgovorom UKP GPU. Navaja, da mu tožena stranka ni omogočila učinkovite podaje zagovora pred podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ni ga obrazloženo seznanila z razlogom nameravane odpovedi, pri čemer tožnik do odgovora na tožbo ni bil seznanjen z vsebino potrdila o plačani globi, z uradnim zaznamkom o razgovoru, z odgovorom Interpola C., iz obvestila pa tudi ne izhaja, kateri policist naj bi 26. 1. 2015 podal izjavo. Brez vpogleda v listine se tožnik ni mogel uspešno braniti pred očitki iz pisne seznanitve. Navaja, da je sodišče neutemeljeno verjelo izjavi A.A. o tem, da je tožniku dal 5,00 EUR za kavo. Tožnik je jasno izpovedal nasprotno, B.B. pa izročitve denarja ni videl. Neutemeljeno sodišče tudi ni verjelo izpovedi tožnika, da je A.A. izročil plačilni nalog. Meni, da izpoved B.B. ni verodostojna, saj je v nasprotju z vsebino uradnega zaznamka. V zvezi z napačno vpisanimi podatki o času in kraju prekrška pa navaja, da je šele kasneje, na D., ugotovil, da je podatke napačno napisal, vendar naknadno tega ni smel spreminjati, sicer pa je napaka storjena v nebistvenem delu in nenaklepno. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo presojanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

5. Tožnik neutemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ker sodišče prve stopnje ni neposredno zaslišalo priče A.A. Sodišče prve stopnje je, po tem, ko je na naroku glavne obravnave 24. 9. 2015 sprejelo dokazni sklep, da se izvede dokaz z zaslišanjem A.A, le-temu poskušalo vročiti vabilo na zaslišanje, vendar neuspešno. Ker sodišče prve stopnje z drugim znanim naslovom ni razpolagalo, razpolagalo pa je z njegovo izjavo, podano pred policijskimi organi Republike Srbije, je dokazni predlog za zaslišanje navedene priče, pri katerem je tožnik vztrajal, pravilno zavrnilo in dejansko stanje ugotovilo na podlagi uradnega zapisnika o njegovi izjavi. Navedena izjava je bila namreč pridobljena s strani policijskih organov, podpisana s strani A.A., ta pa je bil z njeno vsebino tudi predhodno seznanjen in ni imel pripomb. Sodišče prve stopnje jo je zato pravilno upoštevalo kot dokaz v postopku in na njeni podlagi v skladu z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP ugotovilo relevantno dejansko stanje. Sicer pa bi bila izpoved priče A.A. primeren dokaz le za dokazovanje nekaterih očitanih kršitev v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne pa vseh. Ker je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku utemeljeno podana že zaradi kršitev, za ugotovitev katerih neposredno zaslišanje A.A. sploh ne bi bilo primerno (kot bo pojasnjeno v nadaljevanju), neizvedba tega dokaza na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe ne more vplivati. Očitana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP tako ni podana.

6. Sodišče prve stopnje je v tem sporu odločalo o zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožniku 13. 3. 2015 na podlagi 1. in 2. alineje prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.). V skladu z navedenim členom lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja (1. alineja) ali če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (2. alineja).

7. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bila tožniku izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana pravočasno. Delodajalec mora v skladu z drugim odstavkom 109. člena ZDR-1 izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga; v primeru krivdnega razloga, ki ima vse znake kaznivega dejanja, pa lahko delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in storilca ves čas, ko je možen kazenski pregon. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je generalni direktor policije kot predstojnik tožnikovega delodajalca razloge za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi ugotovil po prejemu predloga za odpoved. Predlog je podal pomočnik direktorja PU E. 23. 2. 2015, in sicer po tem, ko je 16. 2. 2015 prejel odgovor Interpola skupaj z uradnim zaznamkom o zbranih obvestilih. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je tožena stranka razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki temelji na dogodkih z dne 24. 1. 2015, ugotovila že 26. 1. 2015 oziroma najkasneje 13. 2. 2015, ko naj bi bil z odgovorom Interpola seznanjen generalni direktor policije. Tožena stranka pred prejemom odgovora Interpola skupaj z uradnim zaznamkom o zbranih obvestilih od kršitelja A.A. ni mogla vedeti za vse okoliščine, relevantne za presojo obstoja razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Odgovor Interpola z datumom 13. 2. 2015 pa je tožena stranka prejela šele 16. 2. 2015, kar je razvidno iz označbe na sami listini (B8), in ne že 13. 2. 2015, kot navaja tožnik v pritožbi. Za presojo pravočasnosti izredne odpovedi pa ni ključen le prejem omenjenega odgovora, ampak ugotovitev, kdaj je za razlog izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izvedel generalni direktor policije(1). To pa je bilo šele po podaji predloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, tj. po 23. 2. 2015. Sicer pa bi bila izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi pravočasna tudi, če bi se kot začetek teka 30-dnevnega roka upošteval datum prejema odgovora Interpola (16. 2. 2015), saj tudi v tem primeru rok do podaje odpovedi 13. 3. 2015 še ne bi potekel. Pravilna je torej ugotovitev sodišča prve stopnje, da je izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi pravočasna.

8. Neutemeljena je pritožbena navedba, da tožena stranka tožniku ni omogočila učinkovitega zagovora pred podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Iz drugega odstavka 85. člena ZDR-1 izhaja, da mora delodajalec delavca pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi pisno seznaniti z očitanimi kršitvami oziroma z očitanim razlogom nesposobnosti in mu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od treh delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči. Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da je pisna seznanitev z očitanimi kršitvami dovolj obrazložena in konkretizirana, da je bila tožniku omogočena vsebinska obramba zoper očitke. Da se delavec lahko učinkovito zagovarja v postopku odpovedi pogodbe o zaposlitvi, se od delodajalca zahteva, da v pisni seznanitvi konkretno navede, katere kršitve delavcu očita, ter da navede okoliščine teh kršitev, ki delavcu omogočajo, da pove svoje stališče o očitkih. Od delodajalca pa bi bilo pretirano zahtevati, da mora delavcu predložiti dokumentacijo, na podlagi katere je ugotovil kršitve oziroma ki kršitve utemeljuje. Postopek pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi namreč ni dokazni postopek. Pravica delavca do zagovora je namenjena zgolj njegovi obrambi, da lahko v postopku pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi sodeluje ter delodajalca seznani s svojimi ugovori. Ker je tožena stranka v pisni seznanitvi konkretno navedla, katere kršitve je tožnik storil in opredelila tudi okoliščine, v katerih so bile storjene, je izpolnila zakonsko obveznost, da tožniku omogoči zagovor, in iz tega razloga izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni nezakonita.

9. Tožena stranka je v natančno obrazloženi izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku očitala, da je kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, kršitev pa ima znake kaznivega dejanja jemanja podkupnine po prvem odstavku 261. člena Kazenskega zakonika (KZ-1; Ur. l. RS, št. 55/08 in nadlj.) in kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja uradne listine, knjige, spisa ali arhivskega gradiva po prvem odstavku 259. člena KZ-1, ter da je naklepoma ali iz hude malomarnosti huje kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja. Očitala mu je, da je kot vodja patrulje kršitelju A.A. predočil kršitev prepovedi vzvratne vožnje na avtocesti in višino globe 300,00 EUR, nato pa mu je predlagal, da lahko plača le 60,00 EUR in mu da 5,00 EUR za kavo, kar je kršitelj tudi storil. Očitala mu je še, da je v plačilni nalog navedel neresnične podatke o kraju in času prekrška ter o pravni kvalifikaciji in opisu prekrška, pri tem pa enega izvoda plačilnega naloga ni izročil kršitelju, ampak ga je pospravil v žep bunde.

10. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je tožnik 24. 1. 2015 ponoči, ko je bil vodja patrulje skupaj s sodelavcem B.B., zaznal dve kršitvi kršitelja A.A., in sicer, da je na avtocesti vozil vzvratno (kršitev desetega odstavka 30. člena Zakona o pravilih cestnega prometa – ZPrCP; Ur. l. RS, št. 109/10 in nasl.) in da ni bil pripet z varnostnim pasom (kršitev prvega odstavka 33. člena ZPrCP). Po presoji sodišča prve stopnje je tožnik kršitelja za kršitvi pravilno sankcioniral, in sicer za prvo kršitev z opozorilom v skladu s prvim odstavkom 53. člena Zakona o prekrških (ZP-1; Ur. l. RS, št. 7/03 in nasl.)(2) , za drugo kršitev pa z globo v višini 120,00 EUR oziroma zaradi takojšnjega plačila v višini 60,00 EUR. Vendar pa je tožnik po ugotovitvi sodišča prve stopnje kršil obveznosti iz delovnega razmerja, ker je od kršitelja A.A. zahteval in sprejel 5,00 EUR, ker je v plačilni nalog vpisal lažne podatke o kraju in času prekrška ter ker kršitelju ni izročil izvoda plačilnega naloga. S tem je po presoji sodišča prve stopnje naklepno huje kršil pogodbene in zakonske obveznosti iz delovnega razmerja, te kršitve pa imajo tudi znake kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja uradne listine, knjige, spisa ali arhivskega gradiva po drugem (in ne po prvem, kot je očitano v odpovedi) odstavku 259. člena KZ-1, ne pa tudi znakov kaznivega dejanja jemanja podkupnine po prvem odstavku 261. člena KZ-1.

11. Tožnik v pritožbi neutemeljeno nasprotuje dejanski ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je od kršitelja A.A. zahteval in sprejel 5,00 EUR za kavo. To dejstvo je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo na podlagi uradnega zaznamka o zbranih obvestilih od kršitelja, pri čemer se je treba strinjati z oceno sodišča prve stopnje, da ni razloga, da bi si kršitelj to izmislil, še posebej, ker je tožnik z izdajo opozorila za prekršek vzvratne vožnje na avtocesti ravnal v njegovo korist. Hkrati pa je sodišče prve stopnje tožnikovo izpoved v tem delu pravilno ocenilo za neprepričljivo, saj ni verjetno, da tožnik na kraju zaznanega prekrška prejetega denarja ni štel in da ga je preštel šele proti jutru. Pravilna je torej ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik storil v odpovedi pogodbe o zaposlitvi očitano kršitev zahteve in sprejema zneska v višini 5,00 EUR za kavo.

12. Prav tako pritožbeno sodišče nima pomislekov v pravilnost ugotovitve sodišča prve stopnje, da tožnik kršitelju A.A. ni izročil izvoda plačilnega naloga. To izhaja tako iz izjave kršitelja kot tudi iz izpovedi B.B. (list. št. 28, 71 in 72), ki sta skladni glede vseh bistvenih okoliščin dogajanja na dan 24. 1. 2015, ko naj bi bile storjene očitane kršitve. Tožnik v pritožbi sicer navaja, da je izpoved B.B. v nasprotju z vsebino uradnega zaznamka o izjavi kršitelja A.A., vendar pa pri tem ne pove, v čem naj bi bilo podano nasprotje. Pritožbeno sodišče se zato strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožnik obveznosti iz delovnega razmerja kršil tudi s tem, da kršitelju A.A. ni izročil izvoda plačilnega naloga (gre za kršitev tretjega odstavka 55. člena ZP-1).

13. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da tožniku ni mogoče očitati naklepnega zapisa neresničnih podatkov na plačilnem nalogu. Glede na pravilno ugotovljene okoliščine primera, to je predvsem dejstvo, da je tožnik sodelavcu B.B. naročil, naj gresta na drugo lokacijo, kot jima je bila odrejena, in da naj v delovni nalog vpiše drugo lokacijo prekrška, ni mogoč zaključek, da je tožnik napačne podatke na plačilni nalog vpisal pomotoma. Prav tako ni mogoče slediti pritožbeni navedbi, da gre za kršitev v nebistvenem delu, saj se plačilni nalog v skladu s 57. členom ZP-1 šteje kot pisna odločba o prekršku, ki jo izda pooblaščena uradna oseba. Tako je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik tudi z očitanim ravnanjem naklepoma huje kršil svoje obveznosti iz delovnega razmerja in da ima ta kršitev tudi znake kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja uradne listine, knjige, spisa ali arhivskega gradiva po drugem odstavku 259. člena KZ-1. Izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi je tako tudi iz tega razloga zakonita.

14. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

15. Drugih pritožbenih navedb pritožbeno sodišče ni presojalo, saj niso odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP).

16. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

(1) Pravice in dolžnosti delodajalca v organu državne uprave in v upravi lokalnih skupnosti ter drugih državnih organih izvršuje predstojnik, če zakon, drug predpis ali splošni akt ne določa drugače (33. člen Zakona o javnih uslužbencih – ZJU; Ur. l. RS, št. 56/02 in nasl.). V skladu s tedanjim 5. členom Zakona o policiji (ZPol; Ur. l. RS, št. 49/98 in nasl.) je to generalni direktor policije, ki nastopa in odloča v njenem imenu. Tako tudi Vrhovno sodišče RS v zadevi opr. št. VIII Ips 44/2013.

(2) Sodišče prve stopnje je pomotoma navedlo napačno pravno podlago – 53. člen ZPrCP.

ZDR-1 člen 85, 85/2, 109, 109/2, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2. KZ-1 člen 259, 259/1, 259/2, 261, 261/1. ZPrCP člen 30, 30/10. ZP-1 člen 53, 53/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.