VDSS Sodba Pdp 864/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-11-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Ruža Križnar Jager

DELOVNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing

Sodišče prve stopnje je zaključilo, da določena ravnanja tožene stranke (tj. v zvezi z dogovorjeno potjo tožnico v ZDA, sestankom s potencialnim agentom za trg ZDA v prostorih tožene stranke in onemogočanje tožnice vključitev v razgovor, vzvišen odnos vodje do tožnice v obdobju enega leta pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in postopek glede odobritve zahteve tožnice za koriščenje letnega dopusta) vsako zase sicer ne predstavljajo trpinčenja, če pa jih upoštevamo kot celoto, pa skupaj predstavljajo trpinčenje tožnice na delovnem mestu, ki se je nad tožnico izvajalo v spornem obdobju. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da navedena ravnanja tožene stranke, gledano vsa ravnanja skupaj, predstavljajo trpinčenje tožnice na delovnem mestu, kot je to opredeljeno v 6.a členu ZDR.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 13.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14. 9. 2012 dalje do plačila, v roku 15 dni. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo (točka I izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna povrniti tožnici pravdne stroške postopka v višini 4.515,54 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka do plačila (točka II izreka).

2. Zoper sodbo v ugodilnem delu se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP, to je zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne uporabe materialnega prava in zmotno ter nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sodbo (pravilno: izpodbijani del) spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podredno razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče odločitev o tem, da se je nad tožnico izvajal mobing sprejelo na podlagi nekaj dogodkov, pri katerih naj bi šlo za neprimerno ravnanje A.A. do tožnice. Tožena stranka meni, da ta ravnanja niso taka, da bi ustrezala definiciji mobinga. Sodišče je v zvezi z očitanimi ravnanji v celoti verjelo tožnici, njeni sestri B.B. in posameznim delavcem, pri čemer gre za priče, katerih verodostojnost je vprašljiva bodisi zaradi sorodstvenega razmerja s tožnico bodisi zaradi osebnih zamer do tožene stranke. Sodišče pa ni upoštevalo izpovedb prič, ki so izpovedale nevtralno in iz izpovedbe katerih ni zaznati posebne naklonjenosti tožnici ali toženi stranki (C.C., D.D., E.E., F.F.). Poleg tega kot verodostojne in resnične ni upoštevalo izpovedbe A.A.. Mnogo predlaganih prič, ki bi lahko še dodatno potrdile, da trpinčenja ni bilo, pa sodišče ni zaslišalo. To pa predstavlja bistveno kršitev določb postopka, in sicer 212. in 231. člena ZPP, ki je vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe. Vse priče so potrdile, da se je s prihodom A.A. na delovno mesto direktorice G. pri načinu delu v oddelku, katerega vodenje je prevzela in v katerem je delala tudi tožnica, zgodilo več sprememb, ki so se nanašale na vse zaposlene, ne samo na tožnico. Iz izpovedb tožnice in njene sestre je očitno, da sta bili nastrojeni zoper A.A. in nista sprejeli dejstva, da je prevzela to pozicijo pri toženi stranki. Temu primerno pa je tožnica nato dojemala in sprejemala ravnanja A.A. pri vodenju oddelka, kot ravnanja osebe, ki je bila nesposobna tega dela, ki ni imela znanj za to delo, itd. Iz tega negativnega odnosa tožnice do A.A. izvirajo vsi očitki tožnice o mobingu, ki pa so neutemeljeni. A.A. se je do tožnice ves čas obnašala enako, kot se je obnašala do ostalih sodelavcev. Prav tako do tožnice ni bila nikoli žaljiva, nanjo ni privzdigovala glasu, ni je izključevala iz komunikacije in stikov ter ji ni odvzemala pristojnosti. Navaja, da je v zvezi s sestankom z novim tujim agentom za Ameriko A.A. zanikala očitke, da tožnici ni pustila govoriti na sestanku. Na tem sestanku je bil prisoten tudi E.E., ki je potrdil, da v času, ko je bil pri toženi stranki, ni bil seznanjen, da bi se s strani A.A. izvajal mobing nad tožnico. Očitkov o tem, da A.A. tožnici na sestanku ni pustila do besede, ni potrdil nihče drug kot tožnica in njena osebna prijateljica H.H., ki je tožnico ves čas navajala po imenu, ne pa z imenom in priimkom kot A.A.. Nelogično je, da bi A.A. tožnico povabila na sestanek, nato pa ji ne bi pustila govoriti. Res pa je, da A.A. na sestankih ni dopustila, da se ji skače v besedo, kar je potrdil tudi C.C.. Preprečevanje oziroma nedopuščanje skakanja v besedo pa ne predstavlja trpinčenja in tudi ne žaljivega in graje vrednega ravnanja. Poudarja, da A.A. na sestanku tožnici ni nikdar prepovedala oziroma ji onemogočila, da poda svoje mnenje. Če bi se tožnico izključevalo iz komunikacije, bi bilo nelogično, da se ji kar dva dni zapored omogoči, da sodeluje na sestanku z njim. Vztraja, da ni dokazano, da bi bila tožnica na sestanku zavrta pri tem, da bi lahko kaj povedala ali vprašala. Izpostavlja, da je imela A.A. kot direktorica G. vso pravico in dolžnost, da na strani tožene stranke koordinira sestanek. Če se ji je v določenem trenutku zdelo, da ni primerno, da se agentu kaj reče, je imela nadrejena pravico to storiti. Nadalje navaja, da glede dogodka v 14. točki obrazložitve sodbe ni izkazano trpinčenje. Odločitev o tem, kdo bo šel na službeno pot v ZDA, je bila sprejeta s strani poslovodstva, ker je imela ta poslovna pot v osnovi drug namen in ni bil povezan z delom, ki ga je opravljala tožnica. Taka odločitev je v izključni pristojnosti delodajalca in odločitev, da tožnica ni šla na to službeno pot, ne more predstavljati trpinčenja. Neutemeljeni so zaključki sodišča, da naj bi imela A.A. do tožnice vzvišen, aroganten odnos in da naj bi večkrat povzdignila glas nad njo. Tožena stranka navaja, da so izpovedbe B.B. neverodostojne in prilagojene želji po uspehu tožnice v tem sporu. Vse druge zaslišanje priče pa so zavrnile navedene očitke. Tožena stranka v zvezi s tem v nadaljevanju pritožbe izpostavlja posamezne izpovedi prič I.I., D.D., E.E., H.H. in C.C., ki po njenem mnenju to potrjujejo. Navaja, da so ugotovitve sodišča v 15. točki obrazložitve zmotne, saj je iz izpovedbe prič (razen tožničine sestre in tožnice) razvidno, da A.A. s tožnico ni komunicirala žaljivo ali ravnala tako, da bi to predstavljalo trpinčenje. Tožena stranka se ne strinja z zaključki sodišča v 16. točki obrazložitve sodbe, ki se nanašajo na odobritev letnega dopusta in navaja, da je glede neodobritve letnega dopusta za oktober 2011 A.A. pojasnila, da svojim zaposlenim ni odobrila vsakega dopusta, za katerega so zaprosili. Jeseni 2011 je potekal postopek dokapitalizacije tožene stranke, zato se takrat dopustov ni odobrilo, saj potrebe delovnega procesa tega niso dopuščale. V zvezi z odobritvijo dopusta za čas od 16. 5. 2012 do 18. 5. 2012, za katerega je tožnica zaprosila 11. 5. 2012 in je odobritev prejela 15. 5. 2012, meni, da ne more predstavljati šikane in trpinčenja. Tožnica je za koriščenje dopusta zaprosila praktično tik pred želenim datumom dopusta, A.A. pa ji ga je odobrila drugi delovni dan po prejemu prošnje za dopust. V kolikor je imela tožnica nujno prošnjo za dopust, bi lahko osebno pristopila do nje, namesto da je za dopust zaprosila po elektronski pošti. Enako velja za odobritev dopusta v aprilu 2012. Tožnici je bil dopust odobren in zgolj dejstvo, da je do odobritve prišlo v petih koledarskih dneh, ne predstavlja nedopustnega ravnanja. V zvezi z odgovorom ("da gre za odločitev na pamet"), ki ga je A.A. posredovala tožnici glede podatkov in predlogov, ki jih je pripravila tožnica, navaja, da ta ni žaljiv. Tožena stranka navaja, da sodišče glede vseh ravnanj, ki jih je smatralo kot trpinčenje, ne pojasni, zakaj objektivno gledano očitana ravnanja po mnenju sodišča predstavljajo trpinčenje. Po mnenju tožene stranke nobeno od očitanih ravnanj ne predstavlja trpinčenja. To velja za vsako posamezno ravnanje kot tudi za njihovo obravnavo skupaj. Tožena stranka nasprotuje tudi odločitvi sodišča glede višine prisojene odškodnine. Pri tožnici je ugotovljena prilagoditvena motnja, ki po prepričanju tožene stranke predstavlja razlog za stanje tožnice, ki ima očitno težave sprejemati spremembe v svojem življenju in tudi morebitne kritike, ki se nanašajo na njeno delo. Meni, da odgovornost za psihične težave, ki naj bi bile posledica ravnanj A.A., ne gre pripisati A.A., temveč tožnici sami in njenemu dojemanju in sprejemanju ravnanj drugih. Navaja, da je izvedenka v izvedenskem mnenju ugotovila, da pri tožnici pred letom 2011 ni bilo opisanih morebitnih psihičnih motenj in da noben podatek iz zdravstvene dokumentacije niti iz sedanjega kliničnega pregleda in sodnega spisa ne izkazuje, da je bila tožnica v času, ki je predmet te obravnave izpostavljena stresnim situacijam, ki niso povezane z delovnim okoljem. Te ugotovitve pa so v nasprotju z ugotovitvijo, ki izhaja iz ambulantnega zapisnika prim. J.J. z dne 2. 10. 2012, v katerem je zapisal, da ga je tožnica presenetila s tem, da je zelo podrobno pričela razlagati in govoriti o še nekaj travmatskih dogodkih iz njene zgodovine. Slednje je vezano na njeno službeno pot pred 15. leti, kar pomeni, da so bili pri tožnici začetki psihičnih težave že pred spornimi dogodki. Poleg tega je iz zdravstvene dokumentacije razvidno, da se tožnica ni ravnala po navodilih lečečega psihiatra, ki ji je odredil, da mora biti socialno in fizično aktivna in da je kontraindicirano, da bi bila sama doma ali v postelji. Tožnica tega ni upoštevala, s čimer je sama poslabševala svoje stanje, kar je razvidno iz ambulantnega zapisnika z dne 4. 9. 2012. Tožena stranka zato meni, da je tožnica sama pripomogla k posledicam za svoje duševno zdravje in pretrpljenim duševnim bolečinam ter zmanjšanju življenjskih aktivnosti, ker ni upoštevala navodil lečečega psihiatra za izboljšanje njenega duševnega stanja. Poleg tega je prisojena odškodnina previsoka. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožnica je podala odgovor na pritožbo tožene stranke, v katerem prereka njene pritožbene navedbe, predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.), ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zarjevanih bistvenih kršitev določb postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Neutemeljen je pritožbeni očitek o bistveni kršitvi določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi s 213. in 214. členom ZPP, ki jo pritožba očita sodišču prve stopnje v zvezi z neizvedbo predlaganih dokazov, to je zaslišanja še ostalih prič, ki jih je tožena stranka predlagala v zvezi z zatrjevanim mobingom. Sodišče je dolžno izvesti tiste dokaze, ki so pomembni za odločitev v konkretni zadevi (213. člen ZPP). Sodišče dokazne predloge strank pretehta in predlagane dokaze, če se nanašajo na dejstva, ki so v sporu pravno relevantna, izvede, ni pa dolžno slediti dokaznim predlogom strank, če oceni, da izvedba predlaganega dokaza na odločitev sodišča ne bi mogla vplivati. Sodišče prve stopnje je pravilno izvedlo dokaze, pomembne za ugotavljanje relevantnih dejstev, zavrnilo pa tiste, katerih izvedba ne bi prispevala k razjasnitvi dejanskega stanja. V obravnavani zadevi je v 27. točki obrazložitve sodbe tudi prepričljivo obrazložilo, zakaj je zavrnilo posamezne dokazne predloge tožene stranke. Tako je sodišče prve stopnje izčrpno pojasnilo, da je že iz izvedenih dokazov (pri čemer je sodišče zaslišalo številne s strani toženi stranke predlagane priče) mogoče zanesljivo sklepati o obstoju odločilnih dejstev, ki se nanašajo na zatrjevani mobing in da zato ni zaslišalo še ostalih predlaganih prič.

7. Sodišče prve stopnje je v tem sporu enkrat že odločilo, in sicer je s sodbo opr. št. I Pd 216/2012 zavrnilo primarni tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 16. 8. 2012, ugotovitev, da je pogodba o zaposlitvi z dne 16. 8. 2012 za delovno mesto strokovni sodelavec L. nična, podrejeno pa izpodbojna in se zato razveljavi ter toženi stranki naloži, da tožnico pozove nazaj na delo vodja področja K., ji za čas nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi od 1. 9. 2012 do dneva vrnitve plača vsakomesečno razliko v plači ter ji plača odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 16.000,00 EUR. Zavrnilo je tudi podredni tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 16. 8. 2012 in njeno razveljavitev, plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo v višini 16.000,00 EUR ter plačilo vsakomesečne razlike v plači (ki pa je v podrejenem zahtevku opredeljena kot odškodnina za premoženjsko škodo). Višje delovno socialno sodišče je s sodbo opr. št. Pdp 1292/2014 pritožbo tožnice zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Tožnica je zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje, v delu, ki se nanaša na zahtevek za ugotovitev nezakonitosti pogodbe o zaposlitvi vložila revizijo, v delu, ki se nanaša na zahtevek za povrnitev nepremoženjske škode zaradi trpinčenja, pa je vložila predlog za dopustitev revizije, ki mu je Vrhovno sodišče s sklepom VIII DoR 54/2015 z dne 9. 9. 2015 ugodilo in revizijo dopustilo. Tožnica je v tem delu vložila revizijo dne 5. 10. 2015. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sodbo in sklepom opr. št. VIII Ips 198/2015 in VIII Ips 271/2015 reviziji z dne 5. 10. 2015 ugodilo, sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavilo v delu, ki se nanaša na odločitev o odškodnini za nepremoženjsko škodo zaradi trpinčenja v višini 16.000,00 EUR in v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Revizijo z dne 3. 6. 2015 pa je zavrnilo in v nerazveljavljenem delu potrdilo sodba sodišča druge stopnje (ki se je nanašala na presojo zakonitosti pogodbe o zaposlitvi). Vrhovno sodišče je v zvezi z odločitvijo o odškodnini za nepremoženjsko škodo zaradi trpinčenja izpostavilo, da je sodišče zmotno uporabilo uporabilo materialno pravo, ko je presojalo vsakega od dogodkov oziroma ravnanj posebej in za vsakega posebej ugotovilo, da ne more predstavljati trpinčenja tožnice. Posamezen dogodek oziroma ravnanje že po definiciji ne more predstavljati trpinčenja, pač pa to lahko predstavlja le več ponavljajočih se ali sistematičnih ravnanj skupaj. Presoje vseh ravnanj kot celote sodišče ni opravilo. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje ni bilo popolno ugotovljeno. Sodišču prve stopnje je naložilo, da bo moralo v ponovljenem postopku ta dejstva ugotoviti na podlagi presoje vseh izvedenih dokazov, po potrebi izvesti še druge predlagane dokaze, nato pa na podlagi celote ugotovljenih ravnanj presoditi, ali je v konkretnem primeru šlo za trpinčenje ali ne. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku izdalo izpodbijano sodbo.

8. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bila tožnica na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 7. 2006 pri toženi stranki zaposlena na delovnem mestu vodja področja K.. Zaradi reorganizacije komercialnega sektorja in s tem spremembe Pravilnika o sistematizaciji delovnih mest je tožena stranka to delovno mesto ukinila, toženi stranki pa v podpis ponudila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto strokovni sodelavec L., ki jo je tožnica podpisala. Tožnica je toženi stranki očitala vrsto ravnanj, ki so po njenem mnenju predstavljala trpinčenje na delovnem mestu, sodišče prve stopnje pa je po oceni izvedenih dokazov zaključilo, da določena ravnanja tožene stranke (tj. v zvezi z dogovorjeno potjo tožnico v ZDA, sestankom s potencialnim agentom za trg ZDA v prostorih tožene stranke in onemogočanje tožnice vključitev v razgovor, vzvišen odnos vodje do tožnice v obdobju enega leta pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in postopek glede odobritve zahteve tožnice za koriščenje letnega dopusta) vsako zase sicer ne predstavljajo trpinčenja, če pa jih upoštevamo kot celoto, pa skupaj predstavljajo trpinčenje tožnice na delovnem mestu, ki se je nad tožnico izvajalo v obdobju od sredine leta 2011 do sredine leta 2012. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje tožničinemu tožbenemu zahtevku iz naslova odškodnine zaradi mobinga delno ugodilo in tožnici priznalo odškodnino v višini 13.000,00 EUR od zahtevanih 16.000,00 EUR. Pritožbeno sodišče se strinja s pravnimi stališči in dejanskimi zaključki sodišča prve stopnje. V nadaljevanju pa pritožbeno sodišče v skladu z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP odgovarja le na bistvene pritožbene navedbe tožnice.

9. Sodišče prve stopnje je izhajalo iz pravilne pravne podlage, in sicer Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2012, s spremembami), ki v 6.a členu prepoveduje trpinčenje na delovnem mestu. Po določbi četrtega odstavka 6.a člena ZDR je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu, ki je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Varovanje dostojanstva delavca pri delu določa tudi 45. člen ZDR, ki v prvem odstavku določa, da je delodajalec dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je po določbi drugega odstavka 45. člena ZDR dokazno breme na strani delodajalca, ki po tretjem odstavku 45. člena ZDR v primeru nezagotavljanja varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem v skladu s prvim odstavkom tega člena delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava.

10. Pritožbeno sodišče se strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je bilo tožnici na sestanku z novim zastopnikom za trg ZDA dne 25. 1. 2012 s strani nadrejene A.A. onemogočeno podajati mnenja ali zastavljati morebitna vprašanja. Tožnica je v zvezi z navedenim sestankom, na katerem so bili poleg nje in njene nadrejene A.A. prisotni še H.H., M.M. in komercialni direktor E.E., zatrjevala, da ji nadrejena delavka A.A. ni pustila do besede, s tem pa jo je pred novim zastopnikom diskreditirala. Sodišče prve stopnje je prepričljivo pojasnilo, zakaj je v zvezi z dogajanjem na sestanku verjelo tožnici in ne A.A., ki je vse očitke zanikala. O tem, da nadrejena tožnici na tem sestanku ni pustila govoriti, je izpovedala tudi H.H., ki je bila prisotna na tem sestanku. Zgolj dejstvo, da je H.H. tožničina prijateljica, ne predstavlja okoliščine, na podlagi katere bi bilo mogoče odreči verodostojnost njenemu pričanju. Zato so take pritožbene navedbe neutemeljene. Njena izpoved je kot ostali izvedeni dokazi v skladu z določbo 8. člena ZPP podvržena dokazni oceni sodišča. Glede na skladnost tožničine izpovedi z izpovedjo H.H., pa pritožbeno sodišče ne dvomi v pravilnost dokazne ocene sodišča prve stopnje. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno poudarja, da A.A. na sestankih sicer res ni pustila, da se ji "skače v besedo" , kar pa ne predstavlja trpinčenja. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da iz izvedenega dokaznega postopka ne izhaja, da bi šlo s strani tožnice za "skakanje v besedo" nadrejeni, temveč je bilo v postopku dokazano, da je bilo tožnici onemogočeno, da bi na sestanku na primeren način kaj povedala ali vprašala glede zamenjave za trg ZDA. Tako ravnanje pa predstavlja eno od dejanj trpinčenja tožnice na delovnem mestu. Da je takšno ravnanje žaljivo in graje vredno pa je v skladu s sprejetimi stališči VSRS v zadevi opr. št. VIII Ips 198/2015 in VIII Ips 271/2015, po katerih se med trpinčenje med drugim uvrščajo tudi ravnanja, ki predstavljajo napad zoper izražanje in komuniciranje žrtve (npr. omejevanje možnosti izražanja, prekinjanje govora, kričanje, zmerjanje, nenehno kritiziranje dela ali osebnega življenja, izrekanje nejasnih pripomb, grožnje, izmikanje neposrednim stikom).

11. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je izključitev tožnice iz dogovorjene službene poti, zanjo pomenila eno od dejanj trpinčenja. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem ugotovilo, da je bilo pri toženi stranki sprva dogovorjeno, da gre tožnica na službeno pot, ki je bila določena za dne 9. 9. 2011, nato pa se je sestanek večkrat preložil, nazadnje je bila tožnica s strani A.A. obveščena, da bo na pot odšla samo ta, ker bo to izkoristila hkrati s službeno potjo v Kanado. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je odločitev o tem v izključni pristojnosti delodajalca in da dejstvo, da tožnica ni šla na službeno pot, ne more predstavljati trpinčenja. Drži sicer, da delodajalec samostojno presoja, kateri od zaposlenih bo šel na službeno pot, vendar pa se pritožbeno sodišče strinja s presojo sodišča prve stopnje, da je v konkretnih okoliščinah, odločitev, da tožnica ne gre na službeno pot, pomenila tožničino izključitev, ki je pri njej povzročila občutek nekoristnosti in razvrednotenje. Sodišče prve stopnje je pri odločitvi pravilno upoštevalo, da je tožnica vrsto let samostojno delala na tem področju, za kar ji je tožena stranka priznavala uspehe, zato bi tožnica kot strokovnjakinja z izkušnjami na sestanku s potencialnim agentom lahko kaj doprinesla. Glede na navedeno je sodišče utemeljeno verjelo tožnici, da je ta izključitev iz nadaljnjih pogovorov pri njej povzročila občutek nekoristnosti. Pravilna je zato presoja sodišča prve stopnje, da je bilo tako ravnanje tožene stranke do tožnice žaljivo in je predstavljalo eno od dejanj trpinčenja na delovnem mestu. Pritožbene navedbe, da je tožnica kasneje sodelovala s potencialnim partnerjem in bila prisotna na sestanku dne 9. 9. 2011, teh ugotovitev ne uspejo izpodbiti. Tudi VSRS je zadevi, opr. št. VIII Ips 198/2015 in VIII Ips 271/2015 poudarilo, da trpinčenje ni samo žaljenje in grdo obnašanje, ampak tudi izključevanje, ignoriranje, osamitev. Izvajanje vodstvenih pravic na način ali z namenom, da se podrejeno osebo izolira, poniža, izključi, degradira ali drugače trpinči, pomeni zlorabo teh pravic in ni dopustno.

12. Drži tožničina trditev, da je imela nadrejena A.A. do nje vzvišen, aroganten odnos in je dostikrat povzdignila glas nad njo. Sodišče prve stopnje je ugotovitve o arogantnem obnašanju nadrejene do tožnice in pogostosti komuniciranja nadrejene s tožnico sprejelo na podlagi skladnih izpovedi prič N.N., I.I. in B.B.. Pri tem pa je v 15. točki obrazložitve izpodbijane sodbe prepričljivo pojasnilo, zakaj je verjelo njihovim izpovedbam in ne izpovedi nadrejene, ki je te očitke zanikala in pričama C.C. in D.D., ki teh očitkov nista potrdila. Dokazna ocena izpovedi prič sodišča prve stopnje je logična in prepričljiva ter jo kot tako sprejema tudi pritožbeno sodišče. Tožena stranka s posplošenim očitkom, da je B.B., kot sestra tožnice zainteresirana za uspeh tožnice v tem sporu, ne more omajati verodostojnosti njene izpovedi. Prav tako pritožbeno povzemanje posameznih delov izpovedi prič I.I., D.D., E.E., H.H. in C.C., ne vpliva na pravilnost ugotovitev sodišča prve stopnje o obnašanju nadrejene do tožnice. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zaključilo, da arogantno obnašanje, govorjenje s povišanim tonom in pomanjkljivo komuniciranje s tožnico s strani nadrejene predstavlja žaljivo ravnanje, ki je trajalo daljše časovno obdobje, in sicer od prihoda vodje v sredini leta 2011 do odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice v avgustu 2012, kar ustreza definiciji mobinga.

13. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožnici v dveh primerih dopust odobrila šele zadnji dan, in sicer je tožnica odobritev načrtovanega dopusta za dne 13. 4. 2012, za katerega je zahtevek toženi stranki podala dne 4. 4. 2012, prejela dne 12. 4. 2012 ob 15 uri. Odobritev načrtovanega dopusta za dne 16. 5. 2012, za katerega je tožnica zaprosila z zahtevkom dne 11. 5. 2012, pa je prejela 15. 5. 2012 ob 15.34 uri. Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da ima delavec pravico do odločitve v čim krajšem možnem času in da je bila v konkretnem primeru, še zlasti v povezavi z drugimi ugotovljenimi dejanji (slab, vzvišenim odnos nadrejene do tožnice), negotovost v zvezi z odobritvijo letnega dopusta s strani nadrejene storjena namerno. Sodišče prve stopnje je upoštevalo tudi izpoved N.N., da se je o dopustu v preteklosti odločalo različno, lahko takoj naslednji dan, odvisno od tega, za kdaj je bil načrtovan dopust. Izpostavil pa je, da je devet dnevno čakanje na odobritev, kot je bilo to v tožničinem primeru, neobičajno. Zato tožena stranka tudi s pritožbenimi navedbami, da je nadrejena na dan prejela veliko elektronske pošte in da bi lahko tožnica v zvezi z odobritvijo dopusta prišla osebno do nje (tožnica je prošnjo za odobritev letnega dopusta nadrejeni poslala po elektronski pošti), tega zaključka ne uspe izpodbiti. Niti ga ne uspe izpodbiti s pritožbenim navedbami, da je sodišče prve stopnje v zvezi z odobritvijo dopusta za dne 13. 4. 2012 zmotno ugotovilo, da je tožnica na odobritev čakala devet dni in da je dejansko čakala le pet koledarskih dni. Ne nazadnje pa je tudi VSRS zadevi, opr. št. VIII Ips 198/2015 in VIII Ips 271/2015 izpostavilo, da v primeru odobritve izrabe letnega dopusta sicer drži, da je ta v pristojnosti delodajalca in delavec ne more domnevati, da je dopust odobren že z vložitvijo vloge za odobritev. Če pa delodajalec delavcu ne odobri dopusta brez objektivnih razlogov, povezanih s poslovanjem ali pa delavca brez utemeljenega razloga pušča v negotovosti glede odobritve vse do zadnjega, potem svojo zakonito pravico zlorablja za nedopustne cilje. Glede na navedeno je pravilna presoja sodišča prve stopnje, da ravnanje nadrejene v zvezi z odobritvijo letnega dopusta v spornih dnem predstavlja eno od dejanj trpinčenja tožnice na delovnem mestu. Pritožbene navedbe, ki se nanašajo na odobritev letnega dopusta v oktobru 2011, pa so brezpredmetne, saj sodišče prve stopnje v zvezi s to odobritvijo ni ugotovilo nedovoljenega ravnanja s strani tožene stranke.

14. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje v zvezi z odgovorom tožnici s strani nadrejene, ki je tožnici potem, ko ji je ta pripravila predlog zakupa sedežev za zimo ... za nižanje cene block seat za 15 EUR po sedežu za družbo O.O., odgovorila, ga gre za "odločitev na pamet". Res je, da je nadrejena tožnici lahko povedala, če s poslanimi podatki in predlogi ni bila zadovoljna, vendar pa iz izvedenih dokazov izhaja, da je bila tožnica zaradi takega odgovora nadrejene prizadeta. Pritožbena navedba, da navedeni odgovor ne more biti žaljiv, tako ni utemeljen.

15. Glede na vse navedeno je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da navedena ravnanja tožene stranke, gledano vsa ravnanja skupaj, predstavljajo trpinčenje tožnice na delovnem mestu, kot je to opredeljeno v 6.a členu ZDR.

16. Sodišče prve stopnje je tožničinemu zahtevku za plačilo nepremoženjske škode zaradi mobinga delno ugodilo, in sicer je presodilo, da znaša primerna odškodnina za nepremoženjsko škodo zaradi pretrpljenih duševnih bolečin zaradi kršitve osebnostnih pravic, to je pravice do duševne integritete in osebnega dostojanstva 5.000,00 EUR, zaradi duševnih bolečin iz naslova zmanjšanja življenjskih aktivnosti pa 8.000,00 EUR, kar skupno znaša 13.000,00 EUR.

17. Pri odmeri odškodnine za tožnici nastalo nepremoženjsko škodo se je sodišče prve stopnje pravilno pravilno oprlo na določbo 179. člena Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001 in nasl.), pri čemer je upoštevalo, da mora biti ta učinkovita in sorazmerna s škodo, ki jo je utrpel delavec.

18. Tožena stranka se v pritožbi neutemeljeno zavzema za znižanje odškodnine iz obeh naslovov, ki jo je sodišče prve stopnje prisodilo tožnici. Sodišče prve stopnje je prisojeno odškodnino utemeljilo na ugotovitvah sodne izvedenke s področja psihiatrije P.P., dr. med. kot tudi na izpovedi tožnice in njene sestre B.B.. Sodna izvedenka je podala izvedensko mnenje ob upoštevanju tožničine medicinske dokumentacije in osebnega pregleda, izvedensko mnenje pa je tudi po presoji pritožbenega sodišča prepričljivo in strokovno.

19. Iz izvedenskega mnenja izhaja, da so psihične težave tožnice v zdravstvenem kartonu splošne prakse prvič opisane ob pregledih v juniju 2012, ko je osebni zdravnik zabeležil, da ima tožnica probleme v službi z mobingom in odpustom, da je pod hudim stresom zaradi službe, da ima nočne more in oteklino ustnice ter jo je zdravnik usmeril na pregled pri psihiatru. Nadalje izhaja, da je bila tožnica v bolniškem staležu za polni delovni čas zaradi psihičnih težav od 9. 7. 2012 do 30. 6. 2013, nato je delala v skrajšanem delovnem času po 4 ure od 1. 7. 2013 do 22. 8. 2014 in nato še od 23. 8. 2014 do 9. 2. 2016. Sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, da je tožnica tudi na dan zaključka glavne obravnave v bolniškem staležu in da je podan predlog osebne zdravnice za uvedbo postopka za uveljavljanje pravic iz invalidskega zavarovanja. Po mnenju izvedenke težave in čustvene spremembe, ki jih je navedla tožnica ob osebnem pregledu in so se začele pojavljati leta 2011 (da se je zaradi diskriminatornih ravnanj s strani nadrejene čutila ponižano, da je bilo celotno doživljanje prežeto s tesnobo, da ni mogla voziti avtomobila, itd.) ustrezajo bolezenskim znakom oseb, ki so bile izpostavljene mobingu na delovnem mestu. Sodna izvedenka je tudi poudarila, da se je tožnici, kot posledica stresnih dogodkov na delovnem mestu, ki so se vrstili kontinuirano skozi obdobje več mesecev v letih 2011 in 2012, razvila prilagoditvena motnja in mešana anksiozna in depresivna motnja, zaradi česar je tožnica potrebovala bolniški stalež. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenskega mnenja ugotovilo, da noben podatek iz zdravstvene dokumentacije ali sedanjega kliničnega pregleda ne potrjuje domneve, da bi bile psihične težave posledica dejavnika, ki je neodvisen od okolja oziroma odnosov v delovnem okolju. Glede na to so neutemeljene pritožbene navedbe tožene stranke, da so se pri tožnici psihične težave začele že pred 15 leti, saj to iz izvedenega dokaznega postopka ne izhaja. Tega pa tudi ni mogoče zaključiti na podlagi zapisa J.J. v ambulantnem zapisniku z dne 2. 10. 2012, da ga je tožnica presenetila s tem, da je začela govoriti o še nekaj travmatskih dogodkih iz njene zgodovine (kar naj bi se nanašalo na službo pred 15 leti), kot to zmotno meni tožena stranka v pritožbi.

20. O tožničinih psihičnih težavah je prepričljivo izpovedala tudi njena sestra B.B., ki jo je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo pri presoji višine odškodnine. B.B. je izpovedala, da je bila tožnica vesela, komunikativna, zelo cenjena in da so jo imeli delavci, s katerimi je delala, zelo radi. Kasneje pa je opazila, da se je tožnica zaradi trpinčenja na delovnem mestu popolnoma spremenila. Izpovedovala je o popolni tožničini dekoncentraciji, da ji tožnica na vprašanja ni več odgovarjala, o tožničinih nočnih morah, izpadanju las, slišala pa je tudi njena pogosta nočna vstajanja. Tožnica pa je izpovedovala tudi o sramu, ki ga čuti do družbe in prijateljev v zvezi z vsem, kar se ji je na delovnem mestu dogajalo.

21. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je bila tožnici zaradi trpinčenja na delovnem mestu prizadeta duševna celovitost in njeno dostojanstvo, zato je prisojena odškodnina iz tega naslova v višini 5.000,00 EUR primerna, pritožbeno zavzemanje tožene stranke za njeno znižanje pa je neutemeljeno.

22. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno izpodbija tudi prisojeno odškodnino iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Ob ugotovitvah sodišča prve stopnje, da je tožnica še vedno v bolniškem staležu, da se je pri njej kot posledica ravnanj tožene stranke (oziroma njene nadrejene) razvila prilagoditvena motnja in mešana anksiozna in depresivna motnja, zaradi katerih tožnica ne more več delati ter da se tožnica ne druži več s prijatelji in je zaprta vase, je prisojena odškodnina iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti v višini 8.000,00 EUR primerna. Pritožbene navedbe, da je tožnica s svojim ravnanjem, ker ni upoštevala navodil lečečega zdravnika, da mora biti socialno in fizično aktivna, sama prispevala k posledicam duševnega zdravja, so neutemeljene in ne utemeljujejo prisoje odškodnine v nižjem znesku.

23. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

24. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožena stranka v pritožbenem postopku ni uspela, zato v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije stroške pritožbe. Ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k razjasnitvi zadeve, tožnica v skladu s prvim odstavkom 155. člena ZPP sama krije stroške te vloge.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 6a, 6a/4, 45, 45/2, 45/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.