VDSS sklep Pdp 1073/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-01-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Marko Hafner (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

DELOVNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV

zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi - zavarovanje nedenarne terjatve - verjetno izkazana terjatev - narok - pravica do ugovora - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - ponudba nove pogodbe o zaposlitvi

Po uveljavljani sodni praksi je možno predlagati začasno odredbo za zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi v primeru, ko pogodba o zaposlitvi, ki je bila odpovedana, še ni prenehala veljati. Če je že prišlo do prenehanja pogodbe o zaposlitvi, potem ni mogoče zadržati učinkovanja tega prenehanja. Takšno stališče je pritožbeno sodišče zavzelo v več svojih odločbah . Te so bile sicer sprejete v času prej veljavnega ZDR, pri čemer so se nanašale na druge oblike odpovedi pogodb o zaposlitvi (in sicer praviloma na izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi), pri katerih je pogodba o zaposlitvi delavcu že prenehala pred vložitvijo predloga za izdajo začasne odredbe, zato zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe ni bilo več mogoče, razen če bi prišlo do zadržanja učinkovanja prenehanja odpovedi na podlagi 113. člena ZDR-1, ki velja le za predstavnike delavcev,  oziroma pod pogoji iz 2. odstavka 215. člena ZDR-1.

Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da lahko izda začasno odredbo za zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi (ki je že prenehala) le na podlagi določb ZIZ in ne glede na določbi 113. člena ZDR-1 oziroma 2. odstavka 215. člena ZDR-1. Ker sodišče prve stopnje predlagane začasne odredbe ni preizkušalo glede morebitnega zadržanja učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi po 2. odstavku 215. člena ZDR-1 oziroma po določbi 113. člena ZDR-1, je vsaj preuranjeno zavrnilo ugovor tožene stranke zoper izpodbijani sklep. Posledično je zaradi zmotnega materialnopravnega stališča sodišča prve stopnje dejansko stanje glede navedenega ostalo nepopolno ugotovljeno.

I. Pritožbi se ugodi in se izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje (točka I izreka) razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje delno ugodilo ugovoru tožene stranke zoper začasno odredbo opr. št. XX Pd 178/2016 z dne 20. 10. 2016, in sicer je točko 1 izdanega sklepa o začasni odredbi spremenilo tako, da se zadrži učinkovanje prenehanja pogodbe o zaposlitvi št.  ........ z dne 27. 9. 2011 zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in razloga nesposobnosti s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi št.... z dne 29. 9. 2016 in učinkovanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi št...., v preostalem je ugovor zavrnilo (točka I izreka). Odločitev o stroških postopka je pridržalo za končno odločbo (točka II izreka).

2. Zoper sklep (razen zoper odločitev o stroških postopka) se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 366. člena ZPP in predlaga, da pritožbeno sodišče njeni pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da ugovoru tožene stranke z dne 21. 10. 2016 ugodi ter predlog za izdajo začasne odredbe v celoti zavrne oziroma podredno, da izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugega sodnika tožeči stranki pa naloži v plačilo toženkine stroške postopka v zvezi s postopkom predlagane začasne odredbe v roku 8 dni, po izteku tega roka pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi dalje do plačila.

Navaja, da je sodišče prve stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ker ni izvedlo naroka za obravnavanje ugovora tožene stranke zoper sklep o izdani začasni odredbi, na katerem bi se izvedli dokazi, na katere je oprlo svojo določitev. Prav tako je storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ker je svojo odločitev oprlo na sklep o ustanovitvi javnega raziskovalnega zavoda B. z dne 25. 11. 2016, saj ta ni bil naveden v trditveni in tudi ne v dokazni podlagi ugovora zoper sklep o začasni odredbi niti  v odgovoru tožeče stranke na ugovor tožene stranke.

Z izpodbijanim sklepom je izdalo drugačno začasno odredbo kot dne 20. 10. 2016, saj je v začasni odredbi z dne 24. 10. 2016 odločilo, da se zadrži učinkovanje odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in razloga nesposobnosti s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 29. 9. 2016, v sklepu z dne 2. 12. 2016 pa je odločilo, da se zadrži učinkovanje prenehanja pogodbe o zaposlitvi št...., št..., št. ... z dne 27. 9. 2011 zaradi odpovedi  pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in razloga nesposobnosti s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 29. 9. 2016 in učinkovanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi št. .... Ker je s sklepom z dne 2. 12. 2016 izdalo drugačno začasno odredbo, zoper katero tožena stranka ni imela možnosti vložitve ugovora, ji je bila kršena pravica do pravnega sredstva, s tem pa je storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Med izrekoma obeh sklepov je bistvena razlika, saj je v sklepu z dne 20. 10. 2016 bilo zadržano samo učinkovanje odpovedi stare pogodbe o zaposlitvi, čeprav je bila od 1. 10. 2016 veljavna že nova pogodba, v sklepu z dne 2. 12. 2016 pa je sodišče zadržalo učinkovanje prenehanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi in učinkovanje veljavnosti nove pogodbe o zaposlitvi.

Prav tako je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da je možno zadržati učinkovanje prenehanja pogodbe o zaposlitvi za vsakega delavca, saj novi ZDR-1 omogoča to varstvo le predstavnikom delavcev in le ti lahko vložijo predlog za izdajo začasne odredbe za zadrževanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi.

Senat A. je dne 10. 12. 2015 in dne 18. 5. 2016, po predhodnem sklepu Upravnega odbora A. z dne 5. 5. 2016, s katerim je ta soglašal s prenehanjem članstva A.B. v A., sprejel sklep o prenehanju članstva A.B. v A. in da zaradi kolizije interesov (konkurenčne prepovedi) delavci A.B. ne morejo imeti sklenjenega delovnega razmerja na A.. Zaradi tega delavci A.B., ki izvajajo študijske programe, v Napoved izvajanja študijskih programov za študijsko leto 2016/2017 na A. niso vključeni, in tako tudi tožnica ne. Zaradi tega je prenehala potreba po opravljanju dela tožnice pod pogoji sklenjenih pogodb o zaposlitvi iz organizacijskih razlogov na strani tožene stranke, kar je skladno s 1. in 2. odstavkom 89. člena ZDR-1 utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti in poslovnega razloga. Te okoliščine pa tudi ne omogočajo nadaljevanja delovnega razmerja med strankama. Ker pa je tožnica z novo sklenjeno pogodbo o zaposlitvi napredovala v plačnem razredu, je to izkazan in utemeljen razlog nesposobnosti. Zato zaključki sodišča prve stopnje, da je verjetnost obstoja terjatve tožnice s stopnjo verjetnosti izkazana, niso pravilni.

Zmotno je tudi sklicevanje sodišča prve stopnje na določbo 75. člena ZDR-1, saj v obravnavanem primeru ne gre za prenos podjetja, ker ne gre za gospodarsko dejavnost, ampak za javni raziskovalni zavod, prav tako pa v obravnavani zadevi ni šlo za združitev ali delitev delodajalca. A.B. se namreč ni izločil kot samostojen pravni subjekt iz A., ampak je prenehal. V tem primeru tudi ne gre za oddelitev članstva A.B. iz A., ampak za ukinitev oziroma prenehanje obstoja te članice. V pritožbi še poudarja, da je bila A.B. kot ukinjena članica po statutu A. opredeljena kot raziskovalni zavod, ki ne izvaja pedagoških študijskih programov, pogodba o zaposlitvi, ki je bila tožnici odpovedana, pa vključuje tudi pedagoški del, ki ga je opravljala na drugi članici univerze (A.C.), ki je ostala članica univerze in ohranila svoje prenovljene in spremenjene študijske programe, zato tudi iz tega razloga določbe 75. člena ZDR-1 v tem primeru ni mogoče uporabiti.

Organizacijske rešitve so zadosten in utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Z ukinitvijo članstva A.B. V A. je podan utemeljen poslovni razlog. Ustava RS daje toženi stranki kot državni univerzi v 58. členu avtonomijo, ki jo je obrazložilo tudi Ustavo sodišče RS v odločbi opr. št. U-I-34/93. Tako je dekan C. za tekoče študijsko leto skladno s svojo pristojnostjo sprejel Napoved - razpored predavanj in predvidenih predavateljev za študijsko leto 2016/2017, v teh programih pa za tožnico ni predvidena nobena delovna obveza. To najavo obveznosti in razpored pedagoških ur sta sprejela in potrdila tudi oba senata članic. Tožnica tako nima predvidene nobene pedagoške aktivnosti, zato je potreba po njenem delu pod pogoji sklenjene pogodbe o zaposlitvi vsekakor prenehala. Ob tem pritožba še poudarja, da že sama odločitev o reorganizaciji (izstop B. iz A.) zadostuje za obstoja poslovnega razloga, pri tem pa se sklicuje na obširno sodno prakso. Prav tako ni pravilno stališče sodišča prve stopnje, da dejavnost, ki jo opravlja B. D. in dejavnost tožene stranke ne bosta konkurenčni, saj je tožena stranka izrecno navedla, da tožnica istega dela pri dveh delodajalcih ne more opravljati, zato je v odpovedi pogodbe o zaposlitvi pravilno navedla, da tožnica ne more več izpolnjevati pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja pri toženi stranki.

Tožena stranka tožnici ni odpovedala pogodbe o zaposlitvi iz subjektivne nesposobnosti (npr. nedoseganje pričakovanih rezultatov dela ipd.), ampak zaradi objektivne nesposobnosti, ker ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela oziroma ne more izpolnjevati pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja. Glede na to tožnici ni potrebno zagotoviti zagovora, oziroma gre za okoliščine, zaradi katerih od delodajalca ni mogoče pričakovati, da bi ji zagovor omogočil, zato opustitev tega ne predstavlja absolutne bistvene kršitve določb postopka pred odpovedjo. Ker tožnica v najavo Napovedi izvajanja študijskih programov za študijsko leto 2016/2017 na A. ni bila vključena, ni več izpolnjevala pogojev za opravljanje dela oziroma ni mogla več izpolnjevati pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja.

Zmotno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da je tožena stranka s tem, ko tožnice ni vključila v napoved izvajanja študijskih programov za študijsko leto 2016/2017, kršila svojo temeljno obveznost iz delovnega razmerja, saj tožnici ni zagotavljala dela skladno s sklenjeno pogodbo o zaposlitvi. Po vsebini opisa del in nalog visokošolskega učitelja izrednega profesorja ti dela in naloge izvajajo skladno z akti A., v skladu z notranjimi akti pa tožnica v izvajanje študijskih programov za leto 2016/2017 ni bila vključena.

Nadalje ni pravilno tudi stališče sodišča prve stopnje, da tožena stranka razloga napredovanja v višji plačni razred v odpovedi ni navedla, s tem pa naj bi kasneje nedopustno širila odpovedne razloge. Dejansko je šlo le za konkretizacijo odpovednega razloga tekom sodnega postopka.

Po pritožbenem stališču bi moralo sodišče prve stopnje predlagano začasno odredbo presojati po strožjih kriterijih glede izpolnjevanja pogojev iz 272. člena ZIZ, ker se regulacijska začasna odredba lahko izda le zaradi preprečitve grozečega nasilja ali nenadomestljive škode. Upoštevati bi moralo tudi pravice in položaj tožene stranke in sicer, da je mogoče kljub izdani začasni odredbi v primeru zavrnitve tožbenega zahtevka vzpostaviti prejšnje stanje. Ker tožnica v tej smeri ni podala trditev, bi moralo sodišče prve stopnje predlagano začasno odredbo zavrniti že iz tega razloga. Zato je bistveno kršilo določbo 7. člena ZPP, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa. Glede nenadomestljive škode, ki naj bi nastala tožnici, pa tožeča stranka meni, da se v primeru ugotovitve nezakonitosti pogodbe o zaposlitvi, vzpostavi delovno razmerje, kot da odpovedi ne bi bilo, zato tožnici ne grozi nobena nenadomestljiva škoda.

Sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj je štelo, da je izredno kratek enodnevni paricijski rok, primeren. Prav tako pa tudi ni obrazložilo, zakaj je odmerilo denarno kazen v višini 5.000,00 EUR. Navedba, da je denarno kazen določilo v okvirjih in na podlagi določbe 226. člena ZIZ, standardu obrazloženosti ne zadosti.

4. Na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) v zvezi s 1. odstavkom 366. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, prav tako pa tudi ne tistih, ki jih tožena stranka uveljavlja v pritožbi.

5. Neutemeljena je pritožbena navedba tožene stranke, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka, ker ni izvedlo naroka za obravnavo njenega ugovora zoper sklep o začasni odredbi z dne 24. 10. 2016. Po 2. odstavku 58. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ; Ur. l. RS, št. 51/1998 in nadalj.) je v pristojnosti sodišča odločitev, ali bo o ugovoru dolžnika odločalo na naroku ali pa bo izdalo sklep brez naroka. Citirani odstavek 58. člena ZIZ namreč določa, da sodišče glede na okoliščine primera razpiše narok za obravnavo ugovora ali pa izda sklep brez naroka, če upnik v odgovoru na ugovor ugovoru nasprotuje. Ker je torej odločitev o morebitnem naroku za obravnavanje ugovora dolžnika v pristojnosti sodišča, ki o ugovoru odloča, sodišče prve stopnje s tem, ko ni razpisalo tega naroka, ni storilo v pritožbi smiselno zatrjevanje bistvene kršitve določb postopka po 10. točki 2. odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 366. člena ZPP.

6. Prav tako sodišče prve stopnje toženi stranki ni odvzelo pravice do ugovora, ker ji ni omogočilo možnosti vložitve ugovora zoper sklep z dne 2. 12. 2016. Sodišče prve stopnje je s tem sklepom odločilo o ugovoru tožene stranke zoper sklep o izdani začasni odredbi in mu v manjšem delu ugodilo (s to spremembo je dejansko popravilo izrek sklepa z dne 20. 10. 2016 tako, da ga je uskladilo s predlogom tožnice za izdajo začasne odredbe tako, kot je bil ta oblikovan), v preostalem pa je ta ugovor zavrnilo. Glede na to je ravnalo pravilno, ko navedenega sklepa ni vročilo toženi stranki z možnostjo vložitve ponovnega ugovora, temveč z možnostjo vložitve pritožbe zoper ta sklep (pravico do te pritožbe pa je tožena stranka izkoristila). Glede na navedeno toženi stranki ni bila odvzeta pravica do ugovora v smislu 1. odstavka 53. člena ZIZ.

7. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnica v tem individualnem delovnem sporu predlagala izdajo začasne odredbe za zavarovanje njene nedenarne terjatve. Pogoje za izdajo takšne začasne odredbe pa določa 272. člen ZIZ. Za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve mora upnik verjetno izkazati da njegova terjatev obstoji ali da mu bo terjatev zoper dolžnika nastala, poleg tega pa mora verjetno izkazati tudi eno od predpostavk, navedenih v 2. odstavku 272. člena ZIZ.

8. Tožnica v tem individualnem delovnem sporu vtožuje ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in razloga nesposobnosti s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 9. 2016, s katero ji je tožena stranka iz poslovnega in razloga nesposobnosti odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 27. 9. 2011, ki jo je imela tožnica sklenjeno za delovno mesto „Visokošolski učitelj - docent“ na A. (C.) za polovični delovni čas 20 ur tedensko (50 %) in „Znanstveni sodelavec“ na A. (B.) v D. za polovični delovni čas 20 ur tedensko (50 %). Vtožuje tudi ugotovitev, da je pogodba o zaposlitvi za delovno mesto „Višji znanstveni sodelavec“ razvezana (oz. se razveže) in je prenehala veljati, posledično pa zahteva tudi priznanje vseh pravic, ki jih je imela  na podlagi odpovedane pogodbe o zaposlitvi.  Iz navedb strank in iz listinskih dokazov izhaja, da je tožnica ponujeno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto „višji znanstveni sodelavec“, ki ji je bila ponujena v podpis na podlagi 91. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013), tudi podpisala (B2). Iz 4. člena te pogodbe izhaja, da se delovno razmerje sklepa za polni delovni čas za nedoločen čas od 1. 10. 2016 dalje. Glede na navedeno pritožbeno sodišče zaključuje, da je s 1. 10. 2016 pričela veljati zgoraj omenjena nova pogodba o zaposlitvi, kar pomeni, da je s tem dnem prenehala veljati pogodba o zaposlitvi, ki je bila tožnici z izpodbijano odpovedjo odpovedana.

9. Tožnica je v svojem predlogu za izdajo začasne odredbe, ki ga je vložila dne 18. 10. 2016 (o katerem je sodišče prve stopnje odločalo s sklepom z dne 20. 10. 2016), predlagala zadržanje učinkovanja prenehanja pogodb o zaposlitvi, ki sta ji bili z izpodbijano odpovedjo odpovedani. Posledično je predlagala zadržanje učinkovanja veljavnosti nove pogodbe o zaposlitvi, nalog toženi stranki, da tožnico obdrži na delu po odpovedanih pogodbah o zaposlitvi z vsemi pripadajočimi pravicami iz delovnega razmerja, vse za obdobje do pravnomočnosti sodne odločbe o zakonitosti izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi in pod pretnjo denarne kazni, če tožena stranka te začasne odredbe ne bo spoštovala.

10. Po uveljavljani sodni praksi je možno predlagati takšno začasno odredbo (za zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi) v primeru, ko pogodba o zaposlitvi, ki je bila odpovedana, še ni prenehala veljati. Če je že prišlo do prenehanja pogodbe o zaposlitvi, potem ni mogoče zadržati učinkovanja tega prenehanja. Takšno stališče je pritožbeno sodišče zavzelo v več svojih odločbah (sklep opr. št. Pdp 911/2012 z dne 22. 10. 2012, Pdp 559/2012 z dne 13. 6. 2012, Pdp 593/2012 z dne 21. 9. 2012, Pdp 1036/2005 z dne 1. 9. 2005, …). Navedene odločbe pritožbenega sodišča so bile sicer sprejete v času prej veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), pri čemer so se nanašale na druge oblike odpovedi pogodb o zaposlitvi (in sicer praviloma na izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi), pri katerih je pogodba o zaposlitvi delavcu že prenehala pred vložitvijo predloga za izdajo začasne odredbe, zato zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe ni bilo več mogoče, razen če bi prišlo do zadržanja učinkovanja prenehanja odpovedi na podlagi 113. člena ZDR-1, ki velja le za predstavnike delavcev,  oziroma pod pogoji iz 2. odstavka 215. člena ZDR-1.

11. V zvezi s tem je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da lahko izda začasno odredbo za zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi (ki je že prenehala) le na podlagi določb ZIZ in ne glede na določbi 113. člena ZDR-1 oziroma 2. odstavka 215. člena ZDR-1. Ker sodišče prve stopnje predlagane začasne odredbe ni preizkušalo glede morebitnega zadržanja učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi po 2. odstavku 215. člena ZDR-1 oziroma po določbi 113. člena ZDR-1, je vsaj preuranjeno zavrnilo ugovor tožene stranke zoper izpodbijani sklep. Posledično je zaradi zmotnega materialnopravnega stališča sodišča prve stopnje dejansko stanje glede navedenega ostalo nepopolno ugotovljeno. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da bi bilo mogoče glede na dosedanji postopek zaključiti, da je tožnica verjetno izkazala obstoj svoje terjatve, s čimer je izpolnjen prvi pogoj za izdajo začasne odredbe po 272. členu ZIZ. Zastavlja pa se vprašanje, ali je za izdajo začasne odredbe izpolnjen tudi drugi pogoj, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje (verjetnost nastanka nenadomestljive škode).

12. Ker je bilo treba pritožbi tožene stranke ugoditi že iz zgoraj opisanega razloga, pritožbeno sodišče na njene preostale pritožbene navedbe ne odgovarja, ker za odločitev o utemeljenosti njene pritožbe niso bistvenega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 366. člena ZPP).

13. Glede na navedeno je pritožba tožene stranke utemeljena, zato ji je pritožbeno sodišče ugodilo in izpodbijani del sklepa razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje glede na zgoraj navedeno ugotoviti, če so bili za predlagano začasno odredbo izpolnjeni pogoji iz 2. odstavka 215. člena ZDR-1 oziroma 113. člena ZDR-1 in odvisno od te ugotovitve v nadaljevanju odločiti o ugovoru tožene stranke zoper sklep o izdani začasni odredbi.

14. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 3. odstavku 165. člena ZPP.

ZIZ člen 53, 53/1, 58, 58/2, 272, 272/1, 272/2. ZDR-1 člen 89, 89/1, 89/1-1, 113, 215, 215/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.