VDSS Sodba Pdp 244/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-10-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Marko Hafner (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

Del plače za delovno uspešnost je v spornem obdobju urejala tudi Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine Slovenije (KPDT). V obdobju od 1. 5. 2014 je KPDT (Ur. l. RS, št. 111/2006 in nasl.) v 72. členu določala, da ima delavec pravico do dela plače na podlagi delovne uspešnosti, pri čemer se merila in kriteriji za ugotavljanje delovne uspešnosti opredelijo v kolektivni pogodbi pri delodajalcu ali v splošnem aktu delodajalca. Od 1. 5. 2014 pa je KPDT (Ur. l. Rs, št. 24/14 in nasl.) v 64. členu določala, da se v kolektivni pogodbi na ravni delodajalca ali v splošnem aktu delodajalca določijo kriteriji in merila za ugotavljanje delovne uspešnosti. Glede na navedena določila KPDT je predpogoj za izplačilo plače iz naslova delovne uspešnosti, da se v podjetniški kolektivni pogodbi oziroma splošnem aktu delodajalca določijo cilji ter merila in pogoji za doseganje uspešnosti (tako tudi sodba VDSS, opr. št. Pdp 959/2014 z dne 21. 1. 2015). V omenjeni sodbi je med drugim zavzeto tudi stališče, da celo, če so elementi za določitev dela plače iz delovne uspešnosti in njene višine določeni v pogodbi o zaposlitvi, to ne predstavlja pravne podlage za izplačilo, če ni podlaga določena v aktih delodajalca.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je toženka dolžna tožnici plačati naudre v znesku 227,14 EUR bruto, odvesti davke in prispevke ter tožnici izplačati ustrezen neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 10. 2015 dalje (I. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek:

- za plačilo nadur v znesku 459,94 EUR bruto ter po odvodu davkov in prispevkov izplačilo ustreznega neto zneska s pp;

- za obračun razlike v plači za obdobje december 2011 do februarja 2015 v znesku 4.325,55 EUR bruto ter po odvodu davkov in prispevkov izplačilo ustreznega neto zneska s pp;

- za izplačilo razlike v odpravnini v znesku 127,45 EUR s pp;

- za izplačilo razlike nadomestila za čas brezposelnosti v znesku 994,11 EUR s pp (II. točka izreka).

Odločilo je, da je tožnica dolžna toženki povrniti stroške postopka v znesku 577,52 EUR s pp (III. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo (pravilno le zoper zavrnilni del in izrek o stroških postopka) se iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP pritožuje tožnica. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno da jo razveljavi in zadevo vrne prvostopnemu sodišču v novo odločanje.

Glede zahtevka iz naslova delovne uspešnosti pritožba navaja, da je tožnica delala na podlagi nazadnje sklenjene pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 1. 2011. Toženka je tožnici v začetku od januarja do novembra 2011 redno izplačevala variabilni del plače, povprečno po 127,45 EUR bruto iz naslova osebne ocene. Decembra 2011 je toženka brez obrazložitve ali spremenjenih kriterijev ta del plače samovoljno znižala na povprečno 53,75 EUR bruto, decembra 2012 pa je prenehala z izplačevanjem tega dela plače. Pogodba o zaposlitvi z dne 13. 1. 2011 je nadomestila pogodbo z dne 30. 11. 2009, h kateri je bil sklenjen aneks z dne 30. 11. 2009. Ta aneks je izrecno določal, da tožnici poleg osnovne plače in dodatka za delovno dobo pripada tudi mesečni variabilni del plače v maksimalni višini 25 % osnovne bruto plače. Aneks je določal tudi 6 kriterijev za določitev variabilnega dela plače. V zvezi s temi kriteriji je direktor toženke izpovedal, da je bilo izplačevanje variabilnega dela plače njegova osebna odločitev in sodišče prve stopnje je glede tega kot nesporno med strankama ugotovilo, da se kriteriji niso upoštevali in je direktor variabilni del plače izplačeval po lastni presoji.

Med strankama je bilo sporno, ali je obstajala pravna podlaga za izplačevanje delovne uspešnosti. Tožnica trdi, da je takšna podlaga obstajala na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 1. 2011 in aneksa k njej z dne 27. 9. 2011, sicer na podlagi kriterijev, ki po mnenju prvostopnega sodišča niso bili nikjer določeni, vendar je kljub temu direktor toženke po lastni presoji določal višino variabilnega dela plače. Nepravilno pa je stališča sodišča prve stopnje, da je aneks z dne 30. 9. 2011 (najbrž mišljen z dne 30. 11. 2009) prenehal veljati s podpisom pogodbe z dne 13. 1. 2011.

Sodišče prve stopnje tožnici očita, da ni podala navedb, v okviru katerih bi sodišče lahko presojalo uspešnost njenega dela, saj je delavec do dela plače iz delovne uspešnosti upravičen le, če se izkaže, da je pri delu uspešen. Takšno stališče ni pravilno, saj toženka nikoli in nikjer ni izjavila, da tožnica ni bila delovno uspešna. Zato tožnici svoje delovne uspešnosti ni bilo potrebno dokazovati. Nepravilno je prvostopno sodišče pritrdilo trditvam toženke, da je pravna podlaga za izplačilo plače iz delovne uspešnosti odpadla z uveljavitvijo pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 1. 2011, ker sta takrat prenehali veljati pogodba z dne 30. 11. 2009 in aneks z dne 30. 11. 2009. Tudi pogodba z dne 13. 1. 2011 in aneks k tej pogodbi sta izrecno določali, da tožnici pripada variabilni del plače. Sicer pa je tožnica tudi po tej pogodbi prejemala variabilni del plače in ji toženka plače ne bi smela samovoljno in brez pravne podlage znižati.

Direktor toženke je na zaslišanju povedal, da je tožnici variabilni del plače ukinil, ker je prejela novo pogodbo z višjo osnovno plačo. Ta izjava pa ne drži, saj je tožnica ta del plače prejemala ves čas do decembra 2012, kar pomeni, da je bila tožnica glede določanja višine variabilnega dela plače izpostavljena samovolji direktorja toženke, kar pa je nezakonito.

Glede zahtevka iz naslova nadur je sodišče prve stopnje tožnici priznalo le manjši del, in sicer na podlagi listine toženke, po kateri naj bi tožnica v obdobju 1. 1. 2015 do 6. 3. 2015 opravila 32,44 nadur. Tožnica je v spis predložila izpis toženke za februar 2015, iz katerega izhaja, da je tožnica imela prenesenih 79,19 nadur. V prvih dneh marca 2015 je opravila še 10 nadur, kar je pripisala ročno, ker izpisa zaradi odpovedi ni mogla več dobiti. Neposreden dokaz o številu nadur pa je nalog toženke, s katerim je tožnici od 16. 4. do 30. 4. 2015 odobrila koriščenje ur, kar je 13 dni oziroma 86,66 ur. Vsaj toliko je torej imela nadur ob prejemu odpovedi, ne pa le 32,44 ur, kot je upoštevalo sodišče. Dejansko stanje je torej bilo nepopolno ugotovljeno in posledično zmotno uporabljeno materialno pravo. Podana pa je tudi bistvena kršitev določb postopka, saj so razlogi sodbe o nekaterih odločilnih dejstvih med seboj v nasprotju ali vsaj nejasni in izrek nasprotuje nekaterim razlogom sodbe.

Tožnica priglaša pritožbene stroške 279,99 EUR ter stroške sodne takse za pritožbo.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe kot neutemeljene in predlaga njeno zavrnitev. Priglaša pritožbene stroške.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, na katere opozarja pritožba. Dejansko stanje je bilo popolno ugotovljeno in pravilno uporabljeno materialno pravo.

6. Tožnica je s tožbo zahtevala obračun in izplačilo zneska 4.325,55 EUR bruto iz naslova variabilnega dela plače (delovne uspešnosti) za obdobje december 2011 do februar 2015. V tem obdobju sta veljala Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl. ter ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.), ki sta v 127. členu določala, da se delovna uspešnost delavca določi upoštevaje gospodarnost, kvaliteto in obseg opravljanja dela, za katero je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi. Del plače za delovno uspešnost je v spornem obdobju urejala tudi Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine Slovenije (KPDT). V obdobju od 1. 5. 2014 je KPDT (Ur. l. RS, št. 111/2006 in nasl.) v 72. členu določala, da ima delavec pravico do dela plače na podlagi delovne uspešnosti, pri čemer se merila in kriteriji za ugotavljanje delovne uspešnosti opredelijo v kolektivni pogodbi pri delodajalcu ali v splošnem aktu delodajalca. Od 1. 5. 2014 pa je KPDT (Ur. l. Rs, št. 24/14 in nasl.) v 64. členu določala, da se v kolektivni pogodbi na ravni delodajalca ali v splošnem aktu delodajalca določijo kriteriji in merila za ugotavljanje delovne uspešnosti. Glede na navedena določila KPDT je predpogoj za izplačilo plače iz naslova delovne uspešnosti, da se v podjetniški kolektivni pogodbi oziroma splošnem aktu delodajalca določijo cilji ter merila in pogoji za doseganje uspešnosti (tako tudi sodba VDSS, opr. št. Pdp 959/2014 z dne 21. 1. 2015). V omenjeni sodbi je med drugim zavzeto tudi stališče, da celo, če so elementi za določitev dela plače iz delovne uspešnosti in njene višine določeni v pogodbi o zaposlitvi, to ne predstavlja pravne podlage za izplačilo, če ni podlaga določena v aktih delodajalca. Ne glede na to pa je prvostopno sodišče tudi pravilno ugotovilo, da je tožnica v spornem obdobju opravljala delo na podlagi sklenjene pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 1. 2011 (B1), ki je v 9. členu določala, da delavki pripada dodatek za delovno uspešnost, in sicer v skladu s pogoji, ki so opredeljeni v aneksu k tej pogodbi. Dne 27. 9. 2011 je bil sicer sklenjen aneks (B1, A2), ki pa je le zvišal znesek osnovne plače, ni pa določil nobenih pogojev v zvezi z delovno uspešnostjo. V celoti je pravilno tudi stališče prvostopnega sodišča, da so s sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 1. 2011 prenehale veljati vse predhodno sklenjene pogodbe in aneksi. Ker torej tožnica za terjatev iz naslova variabilnega dela plače ni imela pravne podlage, je sodišče prve stopnje njen zahtevek utemeljeno zavrnilo, posledično pa tudi zahtevka iz naslova razlike odpravnine in razlike nadomestila za čas brezposelnosti.

7. Tožnica je zahtevala plačilo za 89 nadur, ki naj bi jih opravila v letu 2015. Ob tem je tudi navedla, da ji je toženka v času odpovednega roka odredila koriščenje ur, kar pa v tem času ni bilo mogoče.

Sodišče prve stopnje je skladno z evidencami prisotnosti na delu "viške ur" štelo za nadure in to tudi pravilno obrazložilo v 11. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z omenjeno utemeljitvijo in k temu nima kaj dodati. To pomeni, da je tožnica za vse opravljene ure nad polno delovno obveznostjo upravičena do plačila nadur.

Sporno pa je bilo število opravljenih nadur. To število je tožnica dokazovala z evidenco ur z dne 4. 3. 2015 (A5), ki se nanaša na obdobje 1. 2. 2015 do 28. 2. 2015. V tem času je tožnica imela saldo + 19:38 ur, torej višek ur. Iz te evidence je tudi razvidno, da je prenos viška ur iz prejšnjega meseca znašal 59:41 ur ter da je tožnica na dan 28. 2. 2015 imela skupni višek 79:19 ur. Na evidenco je tožnica ročno pripisala, da je v marcu do 6. 3. 2015 opravila še 10 nadur, zaradi česar je zahtevala plačilo za skupaj 89 nadur. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo evidence, ki jo je predložila tožnica (A5), ker je štelo, da iz nje ni razvidno, da bi se preneseni presežek 79:19 ure nanašal na nadure, opravljene v letu 2015. Prav tako ni upoštevalo 10 nadur, opravljenih v marcu 2015, ker to iz predložene evidence ni razvidno oziroma je le ročno pripisano. Zato je upoštevalo evidenco, ki jo je predložila toženka (B3). Ta evidenca se nanaša na obdobje 1. 1. 2015 do 6. 3. 2015 in izkazuje presežek 32:33 ur, kolikor je tožnici tudi priznalo kot opravljene nadure.

Tožnica se v pritožbi neutemeljeno sklicuje na dopis toženke z dne 10. 4. 2015 (A6), s katerim je bila napotena na koriščenje viška ur v obdobju od 16. 4. do 30. 4., kar je 13 dni po 6:40 ur oziroma skupaj 86:66 ur. Ta dopis ne dokazuje, da se koriščenje viška ur nanaša na ure opravljene v letu 2015. Tožnica je namreč izrecno zahtevala plačilo nadur, opravljenih v letu 2015, zaradi česar je sodišče prve stopnje pravilno odločalo o zahtevku skladno s trditveno podlago.

Da je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo evidenco toženke (B3) se v celoti strinja tudi pritožbeno sodišče. To evidenco je namreč mogoče preizkusiti. Tako je npr. na podlagi podatkov, ki se nanašajo na obdobje 1. 3. 2015 do 6. 3. 2015, razvidno, da je tožnica v tem obdobju resnično ustvarila višek ur 10:36 (glej podatke v stolpcu "saldo"), kar torej ustreza tudi trditvam tožnice, da je res imela v marcu 10 nadur. Nadalje je iz te evidence za obdobje 1. 2. 2015 do 28. 2. 2015 razvidno, da je tožnica imela saldo ur + 19:38, torej natančno toliko, kot to izhaja iz njene evidence (A5). Končno je za obdobje 1. 1. 2015 do 31. 1. 2015 razvidno, da je saldo ur znašal + 2:30. To pa obenem pomeni, da podatek v evidenci tožnice o prenosu viška ur iz januarja v februar v trajanju 59:41 ur ni pravilen in se torej to število očitno nanaša tudi na obdobje iz leta 2014, kar pa ni bilo predmet tožbenega zahtevka. Zato je pritožba tudi v tem delu neutemeljena.

8. Ker niso podani s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

9. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške. Odgovor na pritožbo ni bil potreben za rešitev pritožbe, zato tudi toženka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo (154., 155., 165. člen ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 127.

Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine Slovenije (2006) - člen 72.

Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine Slovenije (2014) - člen 64.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 127.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.