VDSS Sodba Pdp 940/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-05-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - ukinitev delovnega mesta - III. kategorija invalidnosti

Tožena stranka je ukinila delovno mesto, na katerem je bila razporejena tožnica, zaradi česar je podan organizacijski razlog, zaradi katerega je prišlo do prenehanja potreb po opravljanju tožničinega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi v smislu določbe prve alineje prvega odstavka 89. člena ZDR-1.

Tožena stranka je spoštovala določbe ZPIZ-1 oz. ZPIZ-2 in ZZRZI, saj tožnici glede na omejitve iz odločbe ZPIZ utemeljeno ni mogla ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi. Pridobila je tudi mnenje komisije po 103. členu ZPIZ-1, da obstaja podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi po prvem odstavku 102. člena ZPIZ-1 in 40. člena ZZRZI. Ob obstoju poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi je tako izpolnjen tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izpodbijane pogodbe o zaposlitvi, to je, da je ta podana v primerih in pod pogoji, določenimi s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 19. 6. 2015 in ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki, sklenjeno s pogodbo o zaposlitvi z dne 2. 9. 2014, ni prenehalo, temveč traja do odločitve sodišča prve stopnje (I/1. točka izreka sodbe). Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnico od prenehanja delovnega razmerja, vključno z dne 2. 8. 2015, do odločitve sodišča prve stopnje, prijaviti v obvezna zavarovanja, ji priznati delovno dobo ter ji obračunati bruto nadomestilo plače v mesečnem znesku 636,00 EUR in ji po odvodu prispevkov in dajatev izplačati neto plačo v mesečnem znesku 460,21 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I/2. točka izreka), za plačilo odškodnine zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi v znesku 6.360,00 EUR bruto ter ji po plačilu davkov in prispevkov izplačati neto znesek v višini 4.602,10 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I./3. točka izreka), za plačilo odškodnine zaradi trpinčenja na delovnem mestu v višin 6.000,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I/4. točka izreka). Odločilo je, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 967,08 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka tega roka dalje do plačila, pod izvršbo (II. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe, ki se nanaša na ugotovitev nezakonitosti izpodbijane odpovedi, zahtevano reparacijo, sodno razvezo in odškodnino zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi (I/1. do I/3. točka izreka), in zoper odločitev o stroških (II. točka izreka) se iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP pritožuje tožnica. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni in ugodi tožbenemu zahtevku v tem delu, oziroma podredno, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, v obeh primerih pa toženi stranki naloži plačilo pravdnih stroškov.

Navaja, da sodišče ni pravilno uporabilo materialnega prava. Delo zanjo še vedno obstaja, saj je zmožna opravljati računalniško delo na delovnem mestu strokovni sodelavec računovodstva, na katerem so na novo zaposlili eno osebo. Poudarja, da bi sodišče moralo presojati, ali je bila reorganizacija podjetja, v okviru katere je bila odpuščena invalidna oseba, zakonita, in da je napačno ugotovilo, da so bili odpuščeni tudi drugi delavci, saj je bila le tožnica zaposlena za nedoločen čas in odpuščena brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi. A.A. ni sprejel nove pogodbe, ostalim pa so potekle pogodbe za določen čas. Navaja, da so bili v obdobju od 12. 1. 2015 do 12. 1. 2016 za nedoločen čas na novo zaposleni trije delavci, in da je utemeljitev sodišča v tem delu v nasprotju z listinsko dokumentacijo in da je bila diskriminirana zaradi invalidnosti. Poudarja, da ji pogodba ni bila odpovedana zaradi nemožnosti opravljanja dela, temveč iz poslovnega razloga. Kot invalidna oseba spada v varovano kategorijo delavcev - zanjo delo še vedno obstaja, a ga opravlja nekdo drug. Meni, da ne gre za prenehanje potreb po njenem delu, temveč le za ukinitev njenega delovnega mesta in da sodišče ni raziskalo, ali je imel delodajalec še kakšno drugo ustrezno delovno mesto zanjo. Izkazala je, da so bili po njeni odpovedi objavljeni novi razpisi za delovna mesta in so na novo zaposlovali. Navaja, da ni pravilno stališče sodišča, da so bile zaposlitve nekaj mesecev po odpovedi, saj postopek nove zaposlitve ne more biti izpeljan takoj. Izpostavlja, da je sodišče prve stopnje brez podlage v spisu zaključilo, da gre pri teh zaposlitvah za terensko delo in ni upoštevalo, da je B.B. zakonita zastopnica tožene stranke, C.C. pa zaposlena pri toženi stranki, zato je ta priča neverodostojna. Tožnica je predlagala dokaz z izvedencem medicinske stroke, saj bi se le tako lahko raziskalo, ali delodajalec tožnici ni mogel ponuditi ustreznega delovnega mesta. Sodišče ni vezano na ugotovitve komisije, ki dela pri delodajalcu ni pregledala, temveč je le prepisala pojasnila tožene stranke, zato njene ugotovitve niso verodostojne. Predlagala je tudi poizvedbe na DURS, da bi se ugotovilo, ali je delo pri toženi stranki res terensko. Če delavec uporablja svoje vozilo za službene namene, mora voditi potne naloge, saj je na tej podlagi obračunana kilometrina, zato je sodišče napačno zaključilo, da potni nalog ni potreben za opravo službene poti in da potni nalogi niso bistveni za odločitev sodišča, ali so delavci opravljali terensko delo. Poudarja, da so razlogi sodišča prve stopnje sami s seboj v nasprotju, saj je sodišče najprej navedlo, da je bilo tožničino delo še potrebno, a ga je prevzela druga delavka, nato pa, da za tožnico ni bilo več dela. Meni, da je imela tožena stranka ugodnosti v zvezi z njeno zaposlitvijo, zato z odpovedjo podjetje ni bilo finančno razbremenjeno in da iz listin v spisu izhaja, da je tožena stranka imela v letu 2015 dobiček, in ne, da bi podjetje sklenilo manj pogodb, kot to zmotno navaja sodišče. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem je podrobno odgovorila na pritožbene navedbe tožnice in predlagala zavrnitev pritožbe. Priglaša stroške postopka.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP), po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in ne tistih, ki jih uveljavlja pritožba.

6. Tožena stranka v pritožbi uveljavlja kršitev načela kontradiktornosti iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče prve stopnje ni izvedlo dokaza s postavitvijo izvedenca medicinske stroke in poizvedbami na DURS. Pravica do enakega varstva oziroma pravica do izjave, ki je varovana v 22. členu Ustave RS, sicer vključuje tudi pravico, da je stranki zagotovljena možnost sodelovanja v dokaznem postopku ter možnost, da se izjavi o rezultatih dokazovanja, iz pravice do enakega varstva pravic pa načelno izhaja pravica do izvedbe predlaganih dokazov. Vendar pa strankina pravica do izvedbe predlaganega dokaza ni absolutna. Sodišče je dolžno izvesti le tiste dokaze, ki so pomembni za odločitev v konkretni zadevi (213. člen ZPP). Dokazi niso pomembni, če je dejansko stanje v zadevi že dovolj raziskano, oziroma če glede na materialno pravo, ki ga je potrebno uporabiti, niso pomembni, ker na končno odločitev ne morejo vplivati, tudi če potrdijo navedbe, v zvezi s katerimi so bili predlagani. Sodišče torej lahko zavrne izvedbo dokaza v primeru, če bi se z njim dokazovalo dejstvo, ki ni pravno relevantno, ali je že dokazano. Zavrnitev dokaznega predloga mora obrazložiti v sklepu o zavrnitvi dokaznega predloga (drugi odstavek 287. člena ZPP) ali pa v obrazložitvi končne odločbe, tako da pojasni razloge nepotrebnosti, nerelevantnosti oziroma neprimernosti predlaganega dokaza, tako da je stranki dana možnost, da ugotovi razloge, na katerih temelji zavrnitev dokaznega predloga

. Prvostopenjsko sodišče je v 3. točki obrazložitve izpodbijane sodbe podalo jasne razloge za zavrnitev predlaganih dokazov, s katerimi se pritožbeno sodišče v celoti strinja. Imenovanje izvedenca medicinske stroke je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo, saj je že na podlagi izvedenih dokazov, predvsem odločbe ZPIZ in zaslišanja B.B. ter C.C., ugotovilo, da tožena stranka tožnici ni mogla ponuditi ustreznega dela. Utemeljeno je zavrnilo tudi predlagane poizvedbe na DURS glede potnih nalogov, ker potni nalogi niso bistveni za presojo, ali so D.D., E.E., F.F. in G.G. opravljali terensko delo, kar sicer izhaja iz drugih dokazov - iz pogodb o zaposlitvi, opisov delovnih mest in izpovedi prič. Ne nazadnje so bile pogodbe s temi delavci sklenjene za 8 ur, zaradi česar tožena stranka del na teh delovnih mestih ni bila dolžna ponuditi tožnici, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. Glede na vse navedeno v izpodbijanem delu sodbe ni podana bistvena kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kot to neutemeljeno navaja pritožba.

7. V izpodbijanem delu sodbe tudi ni podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je sodba jasno in podrobno obrazložena, in vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih in zavzetih stališčih sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje utemeljeno ni presojalo tožničinih navedb o tem, da naj bi tožena stranka zaradi zaposlitve tožnice kot invalidne osebe uživala finančne ugodnosti. Ugotovitev, da je podan organizacijski razlog kot eden izmed zatrjevanih odpovednih razlogov, namreč zadostuje za ugotovitev zakonitosti izpodbijane odpovedi. Razlogi sodbe v zvezi z obstojem organizacijskega razloga tudi niso sami s seboj v nasprotju, kot to neutemeljeno navaja tožnica v pritožbi. Kot izhaja iz ugotovitev sodišča prve stopnje, je tožnica pred podano odpovedjo opravljala delo na delovnem mestu asistent namestnika direktorja, katerega je tožena stranka v okviru reorganizacije z združevanjem delovnih mest ukinila, naloge tega delovnega mesta pa so prevzeli drugi delavci. Zaradi takšnega prenosa (preostalih) nalog ukinjenega tožničinega delovnega mesta na druge delavce za tožnico posledično ni bilo več dela, kar je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo. Za presojo v tem sporu so nerelevantne pritožbene navedbe v zvezi z izredno odpovedjo, za katero tožnica trdi, da je bila eno izmed ravnanj v okviru mobinga, ki ga je tožena stranka izvajala nad njo. Izredna odpoved namreč ni predmet tega postopka, tožnica pa v pritožbi tudi ne izpodbija odločitve o zavrnitvi zahtevka za plačilo odškodnine iz naslova mobinga.

8. Sodišče prve stopnje je ustrezno pojasnilo tudi svoj zaključek o tem, da sprememba sistemizacije ni bila navidezna. Sprejelo ga je na podlagi izvedenih dokazov (odpovedi pogodbe o zaposlitvi, izpovedi B.B., C.C. in H.H., podatkov iz bilance stanja v prilogah B6 in B17, akta o sistemizaciji in organigramov v prilogah A27, B7, B12 in B14). Sodišče prve stopnje je izvedene dokaze pravilno povzelo, zato so pritožbene navedbe o protispisnosti neutemeljene. Pravilno je ugotovilo, da je v obdobju od januarja do junija 2015 delovno razmerje prenehalo 10 delavcem, nekaterim od njih pogodba o zaposlitvi za določen čas in iz poslovnega razloga. Tožnica neutemeljeno navaja, da naj bi le njej delovno razmerje prenehalo iz poslovnega razloga, saj je bila A.A., prav tako zaposlenemu za nedoločen čas, odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, pri čemer mu je bila ponujena nova pogodba o zaposlitvi (kar ne nazadnje navaja tudi tožnica v pritožbi). Okoliščine glede novih zaposlitev v času od 12. 1. 2015 do 12. 1. 2016, ki jih v pritožbi izpostavlja tožnica, je sodišče prve stopnje podrobno raziskalo in utemeljeno zaključilo, da tožena stranka tožnici ni mogla ponuditi ustreznega delovnega mesta glede na omejitve iz odločbe ZPIZ. Tožnica neutemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka z navedbami, da naj bi sodišče prve stopnje brez podlage v spisu zaključilo, da je šlo pri novih zaposlitvah za terensko delo, saj je sodišče prve stopnje ta (pravilen) zaključek sprejelo na podlagi izvedenega dokaznega postopka. Tožnica se ne strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, česar pa ne more uveljavljati kot bistveno kršitev določb pravdnega postopka.

9. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

10. Tožnica v tem individualnem delovnem sporu izpodbija redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 19. 6. 2015, ki ji jo je tožena stranka podala na podlagi 1. alinee prvega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 21/13 in naslednji; ZDR-1), ki določa, da lahko delodajalec odpove delavcu pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga, če prenehajo potrebe po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita. Ugotovilo je, da je podan utemeljen poslovni razlog, ki je onemogočal nadaljevanje dela po obstoječi pogodbi o zaposlitvi (drugi odstavek 89. člena ZDR-1), in tožbeni zahtevek za razveljavitev izpodbijane redne odpovedi, reparacijo, sodno razvezo in odškodnino zaradi nezakonite odpovedi, zavrnilo. Tožnica je sicer v tožbi zahtevala tudi odškodnino zaradi mobinga, ki jo je sodišče prve stopnje zavrnilo, a se tožnica zoper to odločitev ne pritožuje. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dokaznimi zaključki in obrazložitvijo sodišča prve stopnje, glede na pritožbene navedbe pa še dodaja:

11. Pri presoji utemeljenosti poslovnega razloga je vprašanje, ali je dokazan utemeljen odpovedni razlog, v prvi vrsti dejansko in šele nato pravno vprašanje. Delodajalec mora za zakonito redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga dokazati predvsem, da je zatrjevani razlog utemeljen. Sodišče ni pristojno presojati ali ocenjevati smotrnosti poslovnih in organizacijskih odločitev delodajalca, ki je povsem samostojen pri organiziranju delovnega procesa. Z vidika obstoja utemeljenega poslovnega razloga sodišče presoja le, ali je v resnici podan in ali ne gre zgolj za navidezni razlog ter ali ne gre za rešitve na strani delodajalca, ki pomenijo kršitev prepovedi diskriminacije, kot to sicer določa 6. člen ZDR-1.

12. Iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 19. 6. 2015 izhaja, da je tožena stranka zmanjšala določeno število zaposlenih, v okviru reorganizacije pa je prišlo do ukinitve tožničinega delovnega mesta asistent namestniku direktorja, saj je delo tega delovnega mesta lahko opravila delavka na drugem delovnem mestu poleg svojega dela. Nadalje iz odpovedi izhaja, da je tožena stranka preverila možnosti za zaposlitev tožnice na drugem delovnem mestu, a ni imela na razpolago prostega delovnega mesta, ki bi ga tožnica lahko opravljala, o čemer je pridobila tudi pozitivno mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi pri Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti (v nadaljevanju: Komisija).

13. V zvezi z navedbami iz odpovedi je sodišče prve stopnje v dokaznem postopku zaslišalo zakonito zastopnico tožene strankeB.B. ter priči C.C. in H.H. ter vpogledalo v listinske dokaze (bilance stanja, primerjavo organigramov pred in po izvedeni reogranizaciji). Na podlagi ocene vseh izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je tožena stranka ukinila delovno mesto, na katerem je bila razporejena tožnica, zaradi česar je podan organizacijski razlog, zaradi katerega je prišlo do prenehanja potreb po opravljanju tožničinega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi v smislu določbe prve alineje prvega odstavka 89. člena ZDR-1.

14. Tožnica je bila z odločbo ZPIZ z dne 16. 4. 2014 razvrščena v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic bolezni, s pravico do dela na drugem delovnem mestu z omejitvami (pretežno sedeče delo, brez dela na terenu, brez prenašanja bremen, s krajšim delovnim časom štiri ure dnevno od 20. 3. 2014 dalje), zato je bila tožena stranka dolžna postopati po 116. členu ZDR-1. Citirani člen ureja odpoved pogodbe o zaposlitvi invalidu v primeru poslovnega razloga in napotuje na uporabo predpisov, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje, oziroma predpisov, ki urejajo zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov.

15. Po določbi prvega odstavka 101. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 s spremembami) v zvezi z tretjim odstavkom 429. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-2, Ur. l. RS, št. 96/2012 s spremembami) mora delodajalec invalida II. ali III. kategorije obdržati v delovnem razmerju in mu ponuditi opravljanje drugega dela na delovnem mestu v skladu z njegovo preostalo delovno zmožnostjo in strokovno izobrazbo oziroma usposobljenostjo oziroma mu zagotoviti poklicno rehabilitacijo ali delo s krajšim delovnim časom od polnega, razen v primerih, ko mu lahko skladno z ZPIZ-1 in predpisi o delovnih razmerjih odpove pogodbo o zaposlitvi. Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (Ur. l. RS, št. 16/2007 in spremembe; ZZRZI) v šestem odstavku 40. člena omogoča delodajalcu redno odpoved pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi, če invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi, o čemer komisija poda mnenje v skladu s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje.

16. Tožnica je v tem sporu zatrjevala, da bi jo tožena stranka lahko zaposlila na delovna mesta strokovni sodelavec v računovodstvu in kontrolingu, vodja ključnih kupcev, komercialist v prodaji, strokovni sodelavec za ..., na katerih je zaposlila D.D., E.E., G.G., I.I., J.J., oziroma da bi ji lahko ponudila delo, ki ga je opravljal F.F.. Sodišče prve stopnje je za vsako izmed navedenih delovnih mest oziroma del pojasnilo, zakaj ni bilo ustrezno za tožnico in ji ga tožena stranka ni bila dolžna ponuditi: delovna mesta strokovni sodelavec v računovodstvu in kontrolingu, vodja ključnih kupcev, komercialist v prodaji in strokovni sodelavec za ... so se opravljala na terenu in v okviru pogodbe za polni delovni čas; I.I. je delo prav tako opravljala na terenu in v okviru pogodbe za določen čas, F.F. pa je bil zunanji sodelavec tožene stranke. Pri presoji izpolnjene obveze po 40. členu ZZRZI je pomembno, ali so možnosti zaposlitve obstajale v času odpovedi in ne, če so te možnosti nastale kasneje. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da ustreznega delovnega mesta za tožnico ne bi predstavljalo niti nadomeščanje delavk, ki so odšle na porodniški dopust, niti delo, ki so ga občasno opravljali študentje, saj v tem primeru ne bi šlo za pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

17. Glede na dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje je tožena stranka spoštovala določbe ZPIZ-1 oz. ZPIZ-2 in ZZRZI, saj tožnici glede na omejitve iz odločbe ZPIZ z dne 16. 4. 2014 utemeljeno ni mogla ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi. Pridobila je tudi mnenje komisije po 103. členu ZPIZ-1, da obstaja podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi po prvem odstavku 102. člena ZPIZ-1 in 40. člena ZZRZI. Ob obstoju poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi je tako izpolnjen tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izpodbijane pogodbe o zaposlitvi, to je, da je ta podana v primerih in pod pogoji, določenimi s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje.

18. Pritožba neutemeljeno navaja, da se dela njenega ukinjenega delovnega mesta še vedno izvajajo, zaradi česar ne bi smela biti odpuščena, oziroma, da je kot invalid varovana kategorija delavcev, zato bi tožena stranka morala odpustiti koga drugega. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem pravilno obrazložilo, da tožena stranka ni bila dolžna spreminjati svoje organizacije delovnega procesa oziroma ustvariti novega delovnega mesta ali odpustiti drugega delavca zato, da bi tožnici lahko ponudnila ustrezno delovno mesto. Varstvo invalidov pred odpovedjo namreč ni absolutno. Pritožba sicer utemeljeno navaja, da sodišče ni vezano na ugotovitve komisije in nima takšne dokazne vrednosti, da bi se že zgolj na podlagi tega mnenja razlog za odpoved štel za dokazanega. Pridobitev mnenja komisije predstavlja le z ZPIZ-1 določen pogoj za podajo odpovedi invalidu, delodajalec pa je še vedno dolžan dokazati, da obstoji utemeljen razlog odpovedi, medtem ko delavec lahko dokazuje nasprotno. Sodišče tako mora ob upoštevanju navedb in dokaznih predlogov obeh strank in na podlagi izvedenega dokaznega postopka odločiti o tem, ali so dokazani vsi predpisani pogoji za zakonito odpoved

19. Tožena stranka je v sodnem postopku dokazala, da je tožnici utemeljeno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga in pri tem postopala v skladu z določbami zakonov, ki urejajo redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga invalidu. Sodišče prve stopnje je zato pravilno ugotovilo, da je bila tožnici zakonito podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

20. Ker v izpodbijanem delu sodbe niso podani razlogi, ki jih tožnica navaja v pritožbi in tudi ne tisti, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v skladu s 353. členom ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Ostalih pritožbenih navedb, ki niso odločilnega pomena za odločitev, pritožbeno sodišče ni presojalo (prvi odstavek 360. člena ZPP).

21. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 154. členom ZPP).

Takšna stališča so bila zavzeta v številnih odločbah Vrhovnega sodišča RS, npr. v zadevah opr. št. II Ips 69/2015, VIII Ips 144/2013.

Enako odločba Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 326/2009.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen  6, 89, 89/1, 89/1-1, 116.

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (1999) - ZPIZ-1  - člen  101, 102.

Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (2004) - ZZRZI  - člen  40, 40/6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.