VDSS sodba Pdp 547/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-12-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - odpravnina - plača - invalid

Tožnica v obdobju od decembra 2013 do vključno marca 2014 plače ni prejela 15. dne v mesecu za pretekli mesec, temveč šele v dnevih ob koncu meseca. Plačo za april 2014 je prejela šele 30. 6. 2014. Tožnica je toženo stranko dne 5. 6. 2014 pisno opomnila na izpolnitev obveznosti in o kršitvah pisno obvestila inšpektorat za delo. Tožena stranka je pisni opomin prejela 6. 6. 2014, tožnica pa je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala 18. 6. 2014. Zato je bila sporna izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana v roku iz drugega odstavka 111. člena ZDR-1. Za zakonitost te izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je bil izpolnjen tudi razlog iz četrte alineje prvega odstavka 111. člena ZDR-1.

Če delodajalec v obdobju, ki je navedeno v četrti alineji prvega odstavka 111. člena ZDR-1, delavcu ne izplača plače v zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenem roku, delavec zakonito izredno odpove pogodbo o zaposlitvi (ob upoštevanju drugega odstavka 111. člena ZDR-1), ne glede na razlog na strani delodajalca, ki je privedel do prepoznega izplačila plač.

Ni utemeljenega in ustavno dopustnega razloga, da bi se delavca, ki izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, glede osnove za določitev višine odpravnine, obravnavalo drugače od delavcev invalidov, ki jim je odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Tožnica je pri toženi stranki zaradi invalidnosti delala s polovičnim delovnim časom (za kar je prejemala plačo), poleg tega pa ji je bilo priznano tudi nadomestilo plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom. Zato je treba tudi v konkretni zadevi pri določitvi osnove za izračun odpravnine upoštevati plačo tožnice, preračunano na polni delovni čas.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe v drugi alineji I. točke izreka delno spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek za obračun in odvod predpisanih davkov in prispevkov od skupnega bruto zneska 2.786,34 EUR (to je od mesečnih bruto zneskov 271,20 EUR, 624,82 EUR, 1.100,32 EUR in 790,00 EUR).

II. V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka sama krije stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki, naj tožnici plača: iz naslova odpravnine znesek 15.441,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24. 6. 2014 dalje, višji zahtevek tožnice iz tega naslova pa je zavrnilo; iz naslova neplačanih plač obračuna 2.786,34 EUR bruto in od bruto zneska odvede predpisane davke in prispevke ter izplača tožnici neto znesek od 271,20 EUR bruto ter obresti, ki tečejo od neto zneska od 19. 4. 1914 (pravilno: 2014) dalje do plačila, od neto zneska od 624,82 EUR bruto od 19. 5. 2014 dalje do plačila, od neto zneska od 1.100,32 EUR bruto od 19. 6. 2014 dalje do plačila in od neto zneska od 790,00 EUR bruto od 19. 7. 2014 dalje, višji zahtevek tožnice iz tega naslova pa je zavrnilo; iz naslova regresov za letni dopust 1.941,29 EUR bruto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 763,06 bruto od 2. 7. 2012 dalje do plačila, od neto zneska od 783,66 EUR bruto od 2. 7. 2013 dalje do plačila in od neto zneska od 394,57 EUR bruto od 2. 7. 2014 dalje do plačila in od teh neplačanih bruto zneskov regresov odvesti predpisane prispevke in davke, višji zahtevek tožnice iz tega naslova pa je zavrnilo (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo povračilo stroškov tega delovnega spora tožnici v znesku 1.729,61 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (pravilno: od poteka paricijskega roka do plačila), kar je tožnica zahtevala več iz naslova plačila stroškov, pa je zavrnilo (II. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del navedene sodbe iz vseh pritožbenih razlogov vlaga pritožbo tožena stranka in predlaga spremembo sodbe sodišča prve stopnje tako, da se zahtevek tožnice zavrne s stroškovno posledico oziroma podrejeno, da se izpodbijana sodba razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Navaja, da je napačna odločitev sodišča prve stopnje, s katero je toženi stranki naložilo, da mora od neplačanih plač za marec, april, maj in junij 2014 obračunati in odvesti davke in prispevke. Iz REK-1 obrazcev, ki jih je predložila tožena stranka in iz pisnega odgovora FURS z dne 25. 11. 2015 izhaja, da je tožena stranka te svoje obveznosti poravnala. Napačna in tudi nejasna je odločitev sodišča prve stopnje, s katero je toženi stranki naložilo, naj tožnici izplača odpravnino v znesku 15.441,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24. 6. 2014 dalje. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe ne izhaja, zakaj je sodišče prve stopnje štelo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnica podala 18. 6. 2014, za zakonito. Ta izredna odpoved je bila nezakonita, saj zanjo niso bili izpolnjeni pogoji iz četrte alineje prvega odstavka 111. člena ZDR-1, poleg tega pa je bila tudi prepozna. Tožena stranka je bila sicer v letu 2014 v likvidnostnih težavah, ki so bile posledica izredno nizke storilnosti zaposlenih delavcev in umetno povzročene destimulacije delavcev, zato je bila tožena stranka primorana izplačevati plače z zamikom, namesto 15. dne v mesecu. Tožena stranka te kršitve ni mogla odpraviti drugače, kot pa da je plače v naslednjih mesecih izplačala v pogodbenem oziroma zakonskem roku. Zakonska ureditev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo poda delavec zaradi tovrstnih kršitev delodajalca, delodajalcu ne omogoča učinkovitega pravnega sredstva, s katerim bi lahko delodajalec ugovarjal oziroma nasprotoval izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavca, še manj pa, če izredno odpove pogodbo o zaposlitvi večje število delavcev, ki so medsebojno dogovorjeni in organizirani s strani sindikata. Postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kot so ga izvedli delavci, pomeni zlorabo pravnega instituta te odpovedi s strani delavcev in kršitev delovnopravne zakonodaje, zaradi česar so te izredne odpovedi nezakonite. Zaradi teh odpovedi je imela tožena stranka zakonske ovire pri zaposlovanju novih delavcev in ni bila upravičena do nadomestil za uvajanje delavcev, zaradi likvidnostnih težav pa ji je bilo onemogočeno zaposlovati nove delavce na trgu dela. Ker je podalo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi večje število delavcev v juniju 2014, bi bilo treba analogno uporabiti določbe ZDR-1 o odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov. Delavci so bili pravočasno obveščeni o zamiku plač, tožene stranke pa (razen z opominom pred odpovedjo) niso obvestili o svoji nameri, da bodo podali izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Pri odločitvi tudi ni bilo upoštevano, da je tožena stranka invalidsko podjetje, ki mora imeti najmanj 40 % delež zaposlenih invalidov in temeljna naloga je omogočiti zaposlovanje invalidov, zaščititi njihova delovna mesta in jih integrirati v delovni proces. Plača pri toženi stranki v prejšnjih letih ni nikoli zamujala, kar pa ni bilo upoštevano pri odločitvi sodišča prve stopnje. Tudi izplačevanje plač v spornem obdobju je bilo le z nekajdnevno zamudo, kar predstavlja lažjo kršitev, tudi glede na to, da je bila tožena stranka v likvidnostnih težavah. Nepravilna je tudi odločitev o temelju zahtevka iz naslova odpravnine glede na skupinske izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Kršen je bil 74., 50., 52. in 14. člen Ustave RS, ker sodišče prve stopnje ob hkratnih izrednih odpovedih velikega števila delavcev ni upoštevalo določb ZDR-1 o odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov. Ni jasno, zakaj bi bil delodajalec, ki poda redno odpoved pogodbe o zaposlitvi večjemu številu delavcev, v ugodnejšem položaju od delodajalca, kateremu je podalo izredno odpoved večje število delavcev. Odpravnina tudi ni prisojena v pravilni višini, saj je bila tožnica pri toženi stranki od leta 1997 zaradi invalidnosti zaposlena le za polovični delovni čas, za polovico delovnega časa pa je bila upravičena do nadomestila plače. To nadomestilo se glede na stališče Vrhovnega sodišča RS v zadevi opr. št. VIII Ips 227/2009 z dne 2. 11. 2009 ne more šteti v osnovo za izračun odpravnine. Za konkretni primer tudi ni upoštevna odločba Ustavnega sodišča RS opr. št. Up 109/2012 z dne 23. 10. 2014, saj je bila tožnica pri toženi stranki kar 21 let zaposlena le s polovičnim delovnim časom. Sodišče prve stopnje likvidnostnih težav tožene stranke ni upoštevalo niti pri odločitvi o regresu za letni dopust za leto 2012, 2013 in 2014. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožena stranka uveljavlja v pritožbi, in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo tudi materialno pravo, razen v delu odločitve o obračunu ter plačilu davkov in prispevkov od tožničinih bruto plač za mesece marec, april, maj in junij 2014.

5. Neutemeljeno je pritožbeno zatrjevanje tožene stranke, da je izpodbijana sodba obremenjena z bistveno kršitvijo določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker se je ne da preizkusiti v delu, v katerem je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnica podala toženi stranki, zakonita in v delu odločitve o višini prisojene odpravnine. Pritožbeno sodišče v zvezi s tem pritožbenim očitkom ugotavlja, da je obrazložitev tega dela izpodbijanega dela sodbe zares zelo skopa, vendar pa je kljub temu mogoč preizkus njene pravilnosti, tako da očitana kršitev ni podana.

6. Tožena stranka v pritožbi nadalje uveljavlja tudi bistveno kršitev določb postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, da ni zaslišalo prič A.A., B.B. in delavcev tožene stranke, oziroma ker ni izvedlo preostalih predlaganih dokazov v zvezi s trditvijo tožene stranke, da je izredno odpovedalo pogodbo o zaposlitvi več delavcev tožene stranke. Tožena stranka v pritožbi ne navaja, katere določbe ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo oziroma je ni uporabilo pravilno, tako da se pritožbeno sodišče do tega pritožbenega očitka ne more opredeliti. Če pa tožena stranka s to pritožbeno navedbo uveljavlja pritožbeni razlog nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, pa pritožbeno sodišče zaključuje, da je tudi ta pritožbena navedba neutemeljena. Z neizvedenimi dokazi, ki jih je predlagala tožena stranka,  naj bi se ugotavljala dejstva, ki niso bila odločilna za presojo utemeljenosti tožničinega tožbenega zahtevka.

7. V tem individualnem delovnem sporu je tožnica vtoževala izplačilo odpravnine zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podala na podlagi 111. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013), obračun ter izplačilo neizplačanih plač za marec, april, maj in junij 2014, obračun ter izplačilo regresa za letni dopust za leti 2012 in 2013 ter sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2014, zahtevala pa je tudi povrnitev pravdnih stroškov. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov njenemu tožbenemu zahtevku praktično v celoti ugodilo. Ugotovilo je, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnica podala 18. 6. 2014 po četrti alineji prvega odstavka 111. člena ZDR-1 (po predhodnem opominu na izpolnitev obveznosti in po obvestilu inšpektorata za delo), podana v skladu s 111. členom ZDR-1, zato ji je na podlagi tretjega odstavka 111. člena ZDR-1 prisodilo odpravnino za 28 let delovne dobe,  upoštevaje osnovo za izračun odpravnine, kot je izhajala iz njenih plačilnih list za zadnje tri mesece pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi (iz obrazložitve izpodbijane sodbe je razbrati, da je sodišče prve stopnje upoštevalo dvakratnik tožničine plače, prejete za polovični delovni čas). Ker je ugotovilo, da tožena stranka tožnici ni poravnala njenih terjatev iz naslova plače za marec, april, maj in junij 2014 in iz naslova regresov za letni dopust za leto 2012, 2013 in 2014 (za leto 2014 v sorazmernem delu glede na čas zaposlitve tožnice pri toženi stranki), je tudi glede navedenega praktično v celoti ugodilo njenemu tožbenemu zahtevku.

8. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z dejanskimi ugotovitvami sodišča prve stopnje, v pretežnem delu pa tudi s pravnimi zaključki, ki jih je sprejelo sodišče prve stopnje na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja. Ob tem ugotavlja, da tožena stranka v pritožbi utemeljeno izpodbija le odločitev sodišča prve stopnje, s katero je toženi stranki naložilo, naj za tožnico iz naslova bruto plače odvede predpisane davke in prispevke. Iz listinskih dokazov (obrazci REK-1, dopis FURS z dne 25. 11. 2015) izhaja, da je tožena stranka za marec, april, maj in junij 2014 poravnala obveznosti iz naslova obračuna in odvoda zakonsko predpisanih dajatev za tožnico od njene bruto plače. Tako je iz omenjenega dopisa FURS razvidno, da je davčni zavezanec (tožena stranka) davčnemu organu predložil obračune davčnih odtegljajev od dohodka iz delovnega razmerja za plače (REK-1) za mesece marec, april, maj in junij 2014 in tudi individualne I-rek obrazce za tožnico za navedeno obdobje. Iz tega dopisa nadalje izhaja, da tožena stranka na dan 25. 11. 2015 nima neporavnanih obveznosti iz naslova prispevkov in davkov, evidentiranih na podlagi prejetih REK-1 obrazcev za navedeno obdobje (torej za obdobje od marca do junija 2014). Ker glede na zgornje ugotovitve tožena stranka v pritožbi utemeljeno opozarja, da ji je sodišče prve stopnje nepravilno naložilo obračun in plačilo že poravnanih predpisanih dajatev od bruto zneskov tožničinih plač za marec, april, maj in junij 2014, je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke v tem delu ugodilo in izpodbijani del sodbe spremenilo tako, da je zavrnilo del tožničinega tožbenega zahtevka za obračun ter odvod davkov in prispevkov od bruto plače tožnice za obdobje od marca do junija 2014 (druga alineja 358. člena ZPP).

9. Tožena stranka pa v pritožbi neutemeljeno zatrjuje, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnica podala toženi stranki 18. 6. 2014 po četrti alineji prvega odstavka 111. člena ZDR-1, nezakonita in da zato tožnica ni upravičena do vtoževane odpravnine po tretjem odstavku 111. člena ZDR-1. Iz izvedenih dokazov izhaja, da tožnica v obdobju od decembra 2013 do vključno marca 2014 plače ni prejela 15. dne v mesecu za pretekli mesec (kar je bil po pritožbenih navedbah tožene stranke plačilni dan), temveč šele v dnevih ob koncu meseca (29. 1. 2014, 26. 2. 2014, 28. 3. 2014, 29. 4. 2014 - A 20) in da je plačo za april 2014 prejela šele 4. 7. 2014. Tožnica je toženo stranko 5. 6. 2014 pisno opomnila na izpolnitev obveznosti in o kršitvah pisno obvestila inšpektorat za delo (A 15, A 16, A 18). Tožena stranka je pisni opomin prejela 6. 6. 2014 (A 15), tožnica pa je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala 18. 6. 2014. Glede na navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je bila sporna izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana v roku iz drugega odstavka 111. člena ZDR-1 in da je bil za zakonitost te izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izpolnjen tudi razlog iz četrte alineje prvega odstavka 111. člena ZDR-1 (pri čemer iz podatkov spisa ne izhaja, da bi tožena stranka v roku iz drugega odstavka 111. člena ZDR-1 izpolnila svoje obveznosti oziroma odpravila kršitve v smislu plačila zakonskih zamudnih obresti od prepozno izplačanih plač - odločba VSRS opr. št. VIII Ips 47/2016 z dne 17. 5. 2016).

10. Neutemeljene so nadalje pritožbene navedbe tožene stranke o tem, da je tožničina izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita zato, ker je tožena stranka plačo v spornem obdobju obračunala in izplačala prepozno iz razloga, ker je bila nelikvidna, ta nelikvidnost pa naj bi bila posledica slabega dela delavcev tožene stranke. Če delodajalec v obdobju, ki je navedeno v četrti alineji prvega odstavka 111. člena ZDR-1, delavcu ne izplača plače v zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenem roku, delavec zakonito izredno odpove pogodbo o zaposlitvi (seveda ob upoštevanju drugega odstavka 111. člena ZDR-1), ne glede na razlog na strani delodajalca, ki je privedel do prepoznega izplačila plač. Glede na jasno zakonsko določbo tretjega odstavka 200. člena ZDR-1, da lahko uveljavlja ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi le delavec, so nebistvene pritožbene navedbe tožene stranke, ki se nanašajo na pravico do učinkovitega sodnega varstva v zvezi z izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi po 111. členu ZDR-1. Po 4. členu ZDR-1 se delavec v delovni proces k delodajalcu vključi prostovoljno, zato lahko tudi iz njega izstopi prostovoljno in neodvisno od delodajalčeve volje (prvi odstavek 83. člen ZDR-1, 111. člen ZDR-1). Iz tega razloga delodajalec tudi ne more izpodbijati delavčeve odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Delodajalec pa ima možnost, da v primeru, če delavec od njega zahteva izplačilo odpravnine in odškodnine po tretjem odstavku 111. člena ZDR-1, uveljavlja nezakonitost delavčeve izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj lahko le zakonita izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi predstavlja pravno podlago za pridobitev pravice do odpravnine in odškodnine po tretjem odstavku 111. člena ZDR-1. Kot je bilo že ugotovljeno, tožničina izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila nezakonita.

11. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe tožene stranke, da je tožnica skupaj z ostalimi delavci, ki so podali izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 111. členu ZDR-1, zlorabila ta institut. Če delodajalec svojih obveznosti do delavcev ne izpolnjuje ali krši njihove pravice (ki jih opredeljuje prvi odstavek 111. člena ZDR-1), imajo ti delavci zakonsko pravico podati izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, zato o kakršnihkoli zlorabah tega instituta v primeru podaje takšnih izrednih odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni mogoče govoriti (niti takrat, če izredno odpove pogodbe o zaposlitvi večje število delavcev).

12. Povsem neutemeljene so nadalje tudi pritožbene navedbe tožene stranke, da je tožničina izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita zato, ker niso bile spoštovane določbe ZDR-1, ki se nanašajo na odpoved večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov (členi pod 98 do 103 ZDR-1). Te določbe ZDR-1 veljajo izključno za primer, ko delodajalec ugotovi, da bo iz poslovnih razlogov (torej ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali drugih podobnih razlogov na strani delodajalca - 1. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1) postalo nepotrebno delo določenega (večjega) števila delavcev v 30 dneh, ne pa v primeru, ko več delavcev poda izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 111. členu ZDR-1. S posebno zakonsko ureditvijo glede odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov (ki temelji tudi na mednarodno pravni ureditvi, npr. Direktiva Sveta 98/59/ES) se povečujejo obveznosti delodajalca v primeru takšnih odpovedi (obveznost obveščanja in posvetovanja s sindikati, obveznost obveščanja Zavoda RS za zaposlovanje, izdelava programa razreševanja presežnih delavcev), teh obveznosti pa nikakor ni mogoče prenesti na delavce, ki podajajo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 111. členu ZDR-1, za kar se zmotno zavzema tožena stranka. Posledično je neutemeljeno tudi pritožbeno zatrjevanje tožene stranke o kršitvah več členov Ustave RS, do katerih naj bi prišlo zaradi neupoštevanja določb ZDR-1 o odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov.

13. Nebistvene so pritožbene navedbe tožene stranke, da je delavce obvestila o zamiku izplačila plač, da je tožena stranka invalidsko podjetje (torej pravna oseba s posebnim statusom) oziroma da je v preteklih letih svojim delavcem plače izplačevala pravočasno, saj to na zakonitost tožničine izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi nima nikakršnega vpliva. Nebistvene so tudi pritožbene navedbe tožene stranke o tem, da pomeni zamuda pri izplačilu plač le lažjo kršitev njenih obveznosti iz delovnega razmerja, kar naj bi pomenilo, da je tožničina izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi zato nezakonita. S tem, ko je zakonodajalec tudi to kršitev uvrstil med kršitve, ki so razlog za podajo delavčeve izredne odpovedi, jo je okvalificiral kot tako hudo kršitev, da lahko zaradi nje delavec poda izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ocena tožene stranke, ki se nanaša na težo te kršitve, je za rešitev tega individualnega delovnega spora torej irelevantna.

14. Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno izpodbija tudi odločitev sodišča prve stopnje v zvezi z višino prisojene odpravnine. Iz podatkov spisa (tožničine plačilne liste) je razvidno, da je sodišče prve stopnje kot osnovo za izračun odpravnine (podlaga za to odpravnino je v tretjem odstavku 111. člena ZDR-1 v zvezi s 108. členom ZDR-1) upoštevalo dvakratnik plače, ki jo je tožnica prejela v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi (torej plačo kot bi jo tožnica prejela za polni delovni čas). Tožnica je namreč pri toženi stranki zaradi invalidnosti delala le s polovičnim delovnim časom (za kar je prejemala plačo), poleg tega pa ji je bilo priznano tudi nadomestilo plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom (odločba ZPIZ - A 11). Pri presoji določitve višine osnove za izračun odpravnine v primeru, ko delavec invalid dobi plačilo za delo s polovičnim delovnim časom, poleg tega pa prejema tudi nadomestilo plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom, je pomembna odločitev Ustavnega sodišča RS opr. št. Up-109/2012 z dne 23. 10. 2014, v kateri je bilo zavzeto stališče, da glede osnove za odmero odpravnine ni ustavno dopustnih razlogov za neenako obravnavo delavcev, ki krajši čas pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi delajo s krajšim delovnim časom od polnega (pa so pred tem bili zaposleni s polnim delovnim časom), v primerjavi z delavci, ki so bili celotno obdobje zaposleni pri delodajalcu s polnim delovnim časom. Pri teh delavcih se kot osnova za izračun odpravnine upošteva dejanska plača, preračunana na polni delovni čas. Po prepričanju pritožbenega sodišča je treba pri odločitvi o višini osnove za izračun odpravnine tožnice upoštevati tudi sedmi odstavek 40. člena ZZRZI (ki je bil noveliran s spremembami in dopolnitvami ZZRZI; Ur. l. RS, št. 87/2011, ki so stopile v veljavo 17. 11. 2011). Ta določa, da se v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz šestega odstavka tega člena (ki govori o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi invalidu oziroma delovnemu invalidu, kateremu delodajalec utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi - o tem pa odloči komisija za ugotovitev razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi) pri izračunu osnove za določitev višine odpravnine upošteva prejeta plača, preračunana na polni delovni čas. Glede na takšno zakonsko ureditev ni utemeljenega razloga, da bi različno obravnavali pravico delavca invalida do odpravnine zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi po določbah ZZRZI in delavca invalida, ki prejema plačo za krajši delovni čas, obenem pa tudi nadomestilo plače zaradi invalidnosti, ki dobi redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Položaj obeh delavcev je v bistvenem enak, zato ni razlogov, da bi bila različno obravnavana glede določitve višine odpravnine (podobno npr. sodba VDSS opr. št. Pdp 1068/2014 z dne 28. 1. 2015, sklep opr. št. Pdp 568/2015 z dne 17. 9. 2015, sodba opr. št. Pdp 328/2016 z dne 12. 10. 2016). Položaj teh delavcev pa je primerljiv in v bistvenem enak tudi s položajem delavca, ki izredno odpove pogodbo o zaposlitvi zaradi nepravilnih ravnanj delodajalca (111. člen ZDR-1). Zato po prepričanju pritožbenega sodišča ni utemeljenega in ustavno dopustnega razloga, da bi se delavca, ki izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, glede osnove za določitev višine odpravnine obravnavalo drugače od delavcev invalidov, ki jim je odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

15. Glede na navedeno je treba tudi v konkretni zadevi pri določitvi osnove za izračun odpravnine upoštevati plačo tožnice, preračunano na polni delovni čas (kar je sodišče prve stopnje tudi storilo).

16. Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki tožene stranke v zvezi z regresom za letni dopust. Na podlagi tretjega odstavka 131. člena ZDR-1 se lahko s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti v primeru nelikvidnosti delodajalca določi kasnejši rok izplačila regresa od 1. julija tekočega koledarskega leta, vendar najkasneje do 1. novembra tekočega leta. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da zatrjevane likvidnostne težave tožene stranke na samo višino regresa za letni dopust, ki pripada tožnici, nimajo nobenega vpliva, saj nelikvidnost vpliva le na datum izplačila regresa za letni dopust. Tožena stranka pa ob tem ni dokazala, da bi bila nelikvidna, prav tako pa ni navedla, katera pogodba na ravni dejavnosti naj bi zanjo veljala. Glede na to sodišče prve stopnje ni imelo nikakršne podlage, da bi določilo drugačen datum zapadlosti vtoževanega regresa za letni dopust od tistega, ki ga določa drugi odstavek 131. člena ZDR-1 (oziroma ga je za leto 2012 določal drugi odstavek 131. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.).

17. Pritožbeno sodišče na ostale pritožbene navedbe tožene stranke ne odgovarja, ker za odločitev o utemeljenosti njene pritožbe niso odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP).

18. Ker se je zaradi delne spremembe izpodbijane sodbe uspeh strank v tem individualnem delovnem sporu le neznatno spremenil, pritožbeno sodišče v odločitev o pravdnih stroških, ki jo je sprejelo sodišče prve stopnje, ni posegalo.

19. Ker razen v zvezi z odločitvijo o obračunu ter plačilu davkov in prispevkov bruto tožničine plače za marec, april, maj in junij 2014 niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče v preostalem pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

20. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem in drugem odstavku 165. člena ZPP. Ker je tožena stranka s pritožbo uspela le v neznatnem delu, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (154. člen ZPP).

ZDR-1 člen 111, 111/1, 111/1-4, 111/3, 200, 200/3, ZZRZI člen 40.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.