VDSS Sklep Pdp 487/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-08-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Kogej Dmitrovič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Sonja Pucko Furman

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - neupravičen izostanek z dela - obveščanje delodajalca

Pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 je podan, če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja med strankama niti do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je sklenjena pogodba o zaposlitvi za določen čas. Pojem "vse okoliščine" se nanaša zlasti na naravo, težo in posledice kršitve, za pojem "interesov obeh pogodbenih strank" pa je pomembno zlasti, kako je kršitev vplivala na medsebojno razmerje med strankama. Na podlagi ugotovitev, da sta stranki po razrešitvi tožnika s funkcije direktorja zaradi hujših kršitev že dalj časa poskušali rešiti tožnikovo delovnopravno situacijo pri toženi stranki, da tožnik ni podpisal ponujene nove pogodbe o zaposlitvi in da se tožnik pri toženi stranki ne vidi več, ni mogoč sklep, da je podan pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1. Ugotovitev o pravno relevantnih okoliščinah za presojo obstoja tega pogoja za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pa izpodbijana sodba nima.

Sodišče prve stopnje je glede obstoja odpovednega razloga iz 4. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 zavzelo stališče, da tožnik 5 dni zaporedoma neupravičeno ni prišel na delo, o razlogih za svojo odsotnost pa delodajalca ni obvestil, čeprav bi to moral in mogel storiti. Pritožbeno sodišče na podlagi pritožbe tožnika v zvezi s tem poudarja, da je za presojo upravičenosti tožnikovega neprihoda na delo od 14. do 18. 7. 2017 treba upoštevati vse okoliščine v konkretni (specifični) situaciji. V tej zadevi je bistveno, da je bil tožnik od njegove razrešitve s funkcije direktorja 11. 4. 2014 dalje odsoten z dela, ker tožena stranka ni imela zanj na voljo ustreznega prostega delovnega mesta in so med strankama potekala pogajanja glede njegovega delovnopravnega statusa, konkurenčne klavzule in glede odkupa njegovega poslovnega deleža. Delovnega mesta vodje servisa, za katero je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi z dne 6. 8. 1993, v letu 2014 ni bilo več, individualna pogodba o zaposlitvi za delovno mesto direktorja tožene stranke z dne 10. 5. 2010 pa je 11. 5. 2014 prenehala, tako da se tožnik ne bi mogel vrniti na delo niti na ti dve delovni mesti (tega tožena stranka niti ne zatrjuje). Na podlagi navedenega pritožbeno sodišče ugotavlja, da je utemeljena pritožbena navedba, da tožnik v času svoje odsotnosti ni vedel, na katero delovno mesto in pod kakšnimi pogoji (plača ipd.) naj pride delat k toženi stranki.

I. Pritožbi tožnika se ugodi in se sodba razveljavi v izpodbijani I. točki izreka in izpodbijanem delu II. točke izreka, v katerem je bilo odločeno, da tožnik sam krije svoje stroške postopka, in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Odločitev o tožnikovih stroških pritožbe se pridrži za končno odločbo.

II. Pritožba tožene stranke se zavrne in se sklep o stroških v delu, v katerem je sodišče prve stopnje odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka, potrdi.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je 25. 7. 2014 izdala tožena stranka, nezakonita, za trajanje delovnega razmerja tožnika od 25. 7. 2014 do odločitve sodišča prve stopnje, za vsa plačila, ki izvirajo iz delovnega razmerja (obračun in plačilo mesečne bruto plače v znesku 4.766,85 EUR, izplačilo neto zneskov plače za čas od 25. 7. 2014 do dneva odločitve sodišča prve stopnje skupaj z zakonskimi zamudnimi obresti, izročitev obračunov plač, priznanje in vpis delovne dobe v matično evidenco ZPIZ za čas od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje), ter izplačilo denarnega povračila v znesku 85.803,30 EUR (I. točka izreka). Odločilo je še, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni sodbe se pritožuje tožnik zaradi vseh pritožbenih razlogov in v tem delu predlaga spremembo sodbe in ugoditev tožbenemu zahtevku oziroma razveljavitev izpodbijanega dela in vrnitev zadeve v tem obsegu sodišču prve stopnje v nadaljnje odločanje. Meni, da je v zvezi s vprašanjem, katera pogodba o zaposlitvi je bila odpovedana, zmotno stališče sodišča prve stopnje, da to ni pomembno oziroma da napaka v navedbi datuma sklenitve pogodbe ne predstavlja razloga, ki bi lahko vplival na zakonitost podane izredne odpovedi. To vprašanje je po njegovem mnenju pomembno zato, ker mu je bila odpoved podana zaradi očitanega neopravičenega izostanka z dela, pri čemer ni jasno, na katero delovno mesto in za kakšno plačo naj bi se vrnil na delo. Navaja, da pogodba o zaposlitvi iz leta 1993 ni bila več veljavna zaradi organizacijskih sprememb pri toženi stranki v letu 2005, saj so bile tedaj vsem delavcem odpovedane dotedanje pogodbe o zaposlitvi in sklenjene nove. Pove, da del po navedeni pogodbi niti ne bi mogel opravljati, saj delovnega mesta vodje servisa ni več. Navaja, da bi mu tožena stranka po izteku veljavnosti zadnje individualne pogodbe morala ponuditi sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi, kar je sicer storila 2. 6. 2014, vendar pa te pogodbe ni podpisal, na to pa se tožena stranka ni odzvala oziroma mu zaradi nepodpisa ni dala odpovedi, torej je sama pustila tožnika v nezakonitem stanju oziroma je to stanje sprejela kot ustrezno. Trdi, da ni vedel, na katero delovno mesto naj pride delat in za kakšno plačo, zaradi česar tožena stranka ni mogla zakonito pričakovati njegove vrnitve na delo oziroma bi ga morala obvestiti o tem, naj se v ponedeljek zglasi na delo. Nasprotuje tudi ugotovitvi sodišča prve stopnje glede odredbe za čakanje na delo samo za 5 ur ter opozarja na logične neskladnosti trditev tožene stranke v zvezi s tem. Nasprotuje dokazni oceni sodišča prve stopnje in opozarja na dejstvo, da je tožena stranka šele v ponovljenem postopku predložila sporno odredbo o čakanju na delu, ki je nepodpisana in brez žiga. Pove, da tožena stranka ni pojasnila razlogov, zakaj brez svoje krivde navedene listine ni mogla predložiti v prvotnem postopku, zaradi česar tega novega dokaza sodišče prve stopnje ne bi smelo upoštevati. Dalje navaja, da tožena stranka v prvotnem postopku ni zatrjevala obstoja te odredbe, ampak je o tem izpovedoval njen direktor. Sodišču prve stopnje očita, da se kljub navodilu pritožbenega sodišča ni opredelilo do dejstva, da je tožena stranka ni predhodno predložila v spis. Po njegovem mnenju vse skupaj jasno kaže, da ga je tožena stranka izigrala. Dalje opozarja na izpoved priče A.A. Meni, da tožena stranka kot pravna oseba ni izpolnila osnovne obveznosti in tožnika ni obvestila niti o izteku dopusta niti o neodobritvi čakanja na delo. Nasprotuje ugotovitvi, da je šlo za hujšo kršitev delovnih obveznosti, saj je bil doma od 11. 4. 2017 dalje, ni imel veljavne pogodbe o zaposlitvi, niti ni vedel, kaj naj bi delal in za kakšno plačo. Navaja, da je tožena stranka vedela in se strinjala s tem, da tožnik ne hodi na delo ter da o tem, da si je premislila, tožnika ni obvestila. Opozarja na razhajanja v trditvah glede izteka njegovega dopusta in nepredložitev dokazov v zvezi s tem. Ponavlja, da ga tožena stranka ni opozorila, da mora priti na delo 14. 7. 2014 oziroma da se mu je dopust iztekel. Navaja, da izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti v delu, v katerem se ugotavlja, da je tožnik moral vedeti, da se mu je letni dopust iztekel 11. 7. 2014. Pove še, da od 11. 4. 2014 dalje ni bil v prostorih tožene stranke, saj tam ni bil zaželen, tako da tudi vpogleda v to, koliko neizkoriščenega dopusta mu je še ostalo, ni imel. Meni, da vse navedeno kaže na to, da je tožena stranka soglašala z odsotnostjo tožnika, zato ker so potekali dogovori glede razrešitve medsebojnih razmerij v zvezi z delovnim razmerjem, konkurenčno klavzulo in odkupom lastniškega deleža v podjetju, saj ga tožena stranka ni želela v podjetju. Ker od razrešitve 11. 4. 2014 ni delal niti en dan, ni mogoče govoriti o hujši kršitvi delovnih obveznosti, saj tožnik ni izostal z dela, ampak je že 3 mesece doma čakal, kaj bo ukrenila tožena stranka, ta pa je nato izkoristila situacijo, ki jo je sama ustvarila in tožniku izrekla izredno odpoved. Opozarja na dejstvo, da tožena stranka nosi dokazno breme o tem, da je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana zakonito in da upoštevaje vse okoliščine in interese obeh pogodbenih strank delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je sklenjena pogodba o zaposlitvi. Zatrjuje bistveno kršitev določb ZPP 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj odpoved pogodbe ne vsebuje navedb glede vsebine tožnikovega zagovora, zato je izpodbijana sodba v delu, v katerem ugotavlja, da je odpovedni razlog v odpovedi podrobno utemeljen, v nasprotju z listino v spisu. Meni da tožena stranka ni niti zatrjevala niti dokazala, da nadaljevanje tožnikovega delovnega razmerja ni mogoče. Trdi, da zaslišanje zakonitega zastopnika in njegova izpoved ne moreta nadomestiti pomanjkanja trditev tožene stranke. Pove še, da je direktor tožene stranke na vprašanje glede razlogov za nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja s tožnikom povedal ravno nasprotno, kot je ugotovilo sodišče, namreč poslovne razloge, ne pa krivdnih razlogov na strani tožnika (drugačna organizacija delovnih procesov in celo povečanje števila zaposlenih ter da bi tožnik lahko delal pri toženi stranki, če bi sklenil novo delovno razmerje). Tudi v zvezi s tem zatrjuje absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in posledično napačno uporabo materialnega prava. Priglaša stroške za pritožbo.

3. Zoper II. točko izreka sodbe vlaga pritožbo tožena stranka zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga njeno spremembo in naložitev plačila pravdnih stroškov tožniku oziroma podrejeno razveljavitev izpodbijanega dela in vrnitev zadeve v ponovno odločanje sodišču prve stopnje s stroškovno posledico. Navaja, da je napačna odločitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka sama krije svoje stroške na podlagi 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, saj je tožnik postavil tudi denarni zahtevek (modifikacija tožbenega zahtevka z dne 23. 2. 2017), zaradi česar bi po njenem mnenju moralo sodišče prve stopnje odločati tudi o pravdnih stroških tožene stranke in jih naložiti v plačilo tožniku. Pove, da je tožnik zahteval izplačilo plač v mesečnem bruto znesku 4.766,85 EUR za čas od 27. 5. 2014 dalje in denarno povračilo v znesku 85.803,30 EUR. Meni, da je navedeni znesek treba šteti za denarni znesek (tožbeni zahtevek), zato ji je tožnik dolžan povrniti stroške postopka kot to predvideva 154. člen ZPP. Sklicuje se na drugačno prakso sodišča prve stopnje, kakršna izhaja iz sodbe opr. št. I Pd 33/2015 z dne 14. 7. 2016. Priglaša stroške pritožbe.

4. Pritožba tožnika je utemeljena, pritožba tožene stranke pa ne.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

6. Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo po vsebini uveljavlja tožnikova pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo.

7. Prav tako ni podana zatrjevana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta bistvena kršitev je podana takrat, ko obstaja o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar je navedeno v obrazložitvi sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in samimi temi listinami, zapisniki oziroma spisi. Podana je torej, če gre za napako pri povzemanju vsebine listin ali zapisnikov oziroma ko sodišče listinam in zapisnikom pripiše drugačno vsebino od tiste, ki jo imajo v resnici (protispisnost). Ni protispisna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je odpovedni razlog v odpovedi podrobno opredeljen, čeprav v odpovedi ni navedb glede tožnikovega zagovora, saj sodišče prve stopnje s tem ni napravilo napake pri povzemanju listine odpovedi. Tudi v zvezi s povzemanjem izpovedi direktorja tožene stranke glede razlogov za nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja s tožnikom ne gre za kršitev iz citirane 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Je pa sodišče prve stopnje v zvezi z vprašanjem, ali je mogoče nadaljevati delovno razmerje med strankama do izteka odpovednega roka oziroma poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi, zmotno uporabilo materialno pravo in zmotno oziroma nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

8. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi že enkrat odločalo in tožbeni zahtevek tožnika zavrnilo kot neutemeljen, nakar je po razveljavitvi sodbe s strani pritožbenega sodišča (sklep opr. št. Pdp 1141/2015 z dne 9. 6. 2016) po izvedenem ponovnem sojenju tožbeni zahtevek tožnika ponovno zavrnilo na podlagi naslednjih ugotovitev:

- da je imel tožnik sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas z dne 6. 8. 1993 za delovno mesto vodje servisa, nakar je imel sklenjenih več individualnih pogodb o zaposlitvi za delovno mesto direktorja, zadnjo z dne 10. 5. 2010,

- da ga je tožena stranka 11. 4. 2014 razrešila s funkcije direktorja, zaradi česar je individualna pogodba o zaposlitvi z dne 10. 5. 2010 prenehala veljati 11. 5. 2014,

- da je tožena stranka tožniku 25. 7. 2014 podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi izostanka z dela od 14. do 18. 7. 2014 po četrti alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13, ZDR-1),

- da je tožena stranka tožniku po razrešitvi s funkcije direktorja odredila čakanje na delo za čas od 11. 4. 2014 do 18. 4. 2014, nakar sta bili stranki soglasni, da bo tožnik izrabljal letni dopust za leti 2013 in 2014,

- da je tožena stranka 8. 7. 2014 tožniku izdala odredbo o napotitvi na čakanje na delo za 5 delovnih ur na dan 11. 7. 2014, o čemer ga je obvestila delavka tožene stranke B.B. in ga povabila, naj pride podpisat izdano odredbo,

- da direktor tožene stranke odvetnika A.A., ki je v zadevi neformalno deloval v vlogi mediatorja, ni obvestil, da bi bilo tožniku odrejeno čakanje na delo doma do nadaljnjega, pač pa mu je to povedal tožnik sam,

- da tožnik v obdobju od 14. 7. 2014 do 18. 7. 2014 ni prišel na delo, čeprav mu za to obdobje ni bilo odrejeno čakanje na delo in tako ni bil upravičeno odsoten, saj ni ravnal z zadostno skrbnostjo v zvezi z ugotavljanjem števila dni preostalega dopusta in odrejenim čakanjem na delo doma od 11. 7. 2014 dalje, in je tako podan zatrjevani razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi,

- da je podan tudi pogoj za zakonitost izredne odpovedi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov pogodbenih strank ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka, ker sta stranki po razrešitvi tožnika s funkcije direktorja zaradi hujših kršitev že dalj časa poskušali rešiti tožnikovo delovnopravno situacijo pri toženi stranki, ker tožnik ni podpisal ponujene nove pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 6. 2014, ker je tožnik izpovedal, da so se že kmalu strinjali, da reintegracija ni mogoča, oziroma je povedal toženi stranki, da se pri njej ne vidi več.

9. Pritožba ni utemeljena v delu, v katerem izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje, da odpovedana pogodba o zaposlitvi iz leta 1993 ne velja več oziroma da napaka v navedbi datuma sklenitve pogodbe ne predstavlja razloga, ki bi lahko vplival na zakonitost podane izredne odpovedi. Sodišče prve stopnje je glede na to, da tožnik ni dokazal, da bi bila pogodba o zaposlitvi z dne 6. 8. 1993 za delovno mesto vodje servisa odpovedana, individualna pogodba o zaposlitvi z dne 10. 5. 2010 pa je prenehala veljati, pravilno štelo, da se je odpoved tožene stranke nanašala na obstoječe delovno razmerje med strankama. Odpoved v predmetni zadevi ne more biti nezakonita zgolj zato, ker je v njej navedeno, da se odpoveduje pogodba o zaposlitvi z dne 6. 8. 1993.

10. V pritožbi pa tožnik utemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo v zvezi z ugotavljanjem obstoja pogoja za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1, in utemeljeno nasprotuje sprejeti dokazni oceni v zvezi z ugotovitvijo, da je od 14. 7. 2014 dalje neupravičeno izostal z dela.

11. Sodišče prve stopnje je pri presoji pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 upoštevalo okoliščine, ki za to presojo niso relevantne. Navedeni pogoj je podan, če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja med strankama niti do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je sklenjena pogodba o zaposlitvi za določen čas. Pojem "vse okoliščine" se nanaša zlasti na naravo, težo in posledice kršitve, za pojem "interesov obeh pogodbenih strank" pa je pomembno zlasti, kako je kršitev vplivala na medsebojno razmerje med strankama (prim. I. Robnik, v: Zakon o delovnih razmerjih s komentarjem, Ius Software in GV Založba, Ljubljana 2016, str. 646 in nasl.). Na podlagi ugotovitev, da sta stranki po razrešitvi tožnika s funkcije direktorja zaradi hujših kršitev že dalj časa poskušali rešiti tožnikovo delovnopravno situacijo pri toženi stranki, da tožnik ni podpisal ponujene nove pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 6. 2014 in da se tožnik pri toženi stranki ne vidi več, ni mogoč sklep, da je podan pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1. Ugotovitev o pravno relevantnih okoliščinah za presojo obstoja tega pogoja za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pa izpodbijana sodba nima. Že zaradi navedenega je bilo treba sodbo v izpodbijanem delu razveljaviti in vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje (5. točka 358. člena ZPP).

12. Sodišče prve stopnje je glede obstoja odpovednega razloga iz 4. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 zavzelo stališče, da tožnik 5 dni zaporedoma neupravičeno ni prišel na delo, o razlogih za svojo odsotnost pa delodajalca ni obvestil, čeprav bi to moral in mogel storiti. Pritožbeno sodišče na podlagi pritožbe tožnika v zvezi s tem poudarja, da je za presojo upravičenosti tožnikovega neprihoda na delo od 14. do 18. 7. 2017 treba upoštevati vse okoliščine v konkretni (specifični) situaciji. V tej zadevi je bistveno, da je bil tožnik od njegove razrešitve s funkcije direktorja 11. 4. 2014 dalje odsoten z dela, ker tožena stranka ni imela zanj na voljo ustreznega prostega delovnega mesta in so med strankama potekala pogajanja glede njegovega delovnopravnega statusa, konkurenčne klavzule in glede odkupa njegovega poslovnega deleža. Tožniku je bila sicer 2. 6. 2014 ponujena v podpis pogodba o zaposlitvi za delovno mesto pomočnika vodje priklopa, vendar pa je tožnik ni podpisal, zato ni začela veljati in tožena stranka na njeni podlagi od tožnika ni mogla zahtevati opravljanja dela na tem delovnem mestu. Tožnik je zatrjeval, tožena stranka pa tega ni prerekala, da delovnega mesta vodje servisa, za katero je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi z dne 6. 8. 1993, v letu 2014 ni bilo več, individualna pogodba o zaposlitvi za delovno mesto direktorja tožene stranke z dne 10. 5. 2010 pa je 11. 5. 2014 prenehala, tako da se tožnik ne bi mogel vrniti na delo niti na ti dve delovni mesti (tega tožena stranka niti ne zatrjuje). Na podlagi navedenega pritožbeno sodišče ugotavlja, da je utemeljena pritožbena navedba, da tožnik v času svoje odsotnosti ni vedel, na katero delovno mesto in pod kakšnimi pogoji (plača ipd.) naj pride delat k toženi stranki. Pritožba tudi pravilno opozarja, da tožena stranka tožniku ni odpovedala pogodbe o zaposlitvi zaradi nepodpisa ponujene pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 6. 2014 za delovno mesto vodje priklopa, pač pa zaradi zatrjevane neupravičene odsotnosti z dela 5 delovnih dni in neobveščanja o razlogih za njegovo odsotnost. Pri tem razlogu za izredno odpoved pa je ključnega pomena, da je delavcu znano, da se mora zglasiti na delu in na katerem delu se mora zglasiti. Prisotnost na delu je namreč del poglavitne delavčeve dolžnosti opravljanja dela, po kateri mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu oziroma v okviru vrste dela, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, v času in na kraju, ki sta določena za izvajanje dela, upoštevaje organizacijo dela in poslovanja pri delodajalcu (prvi odstavek 33. člena ZDR-1). Sodišče prve stopnje je zaradi zmotnega materialnopravnega stališča, da je tožnik kršil svoje dolžnostno ravnanje v zvezi z njegovo obveznostjo prihoda na delo, nepopolno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z vprašanjem kršitve dolžnostnega ravnanja tožene stranke oziroma v zvezi z vprašanjem, ali je ta glede na ugotovljene konkretne okoliščine v zvezi z zaposlitvijo tožnika ravnala z zadostno skrbnostjo, da ne bi pri tožniku povzročila napačne predstave o njegovih obveznostih v nastalih okoliščinah (prim. s sodbo Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 155/2000 z dne 20. 2. 2001). V predmetni zadevi je odločilno, ali je tožnik v obdobju med 14. 7. in 18. 7. 2014 utemeljeno verjel, da se v tem obdobju ni dolžan zglasiti na delo, to pa je tesno povezano z vprašanjem, ali je s strani tožene stranke dobil informacijo, da z nadaljnjim izostajanjem z dela pri toženi stranki (nenazadnje je bil tožnik v sporazumu z njo odsoten kar 3 mesece) krši svoje delovne obveznosti oziroma da se mora pri njej zglasiti 14. 7. 2014. Zgolj dejstvo, da bi tožnik lahko pri toženi stranki pred tem datumom preveril, koliko dni dopusta še ima, ne zadostuje za sklep o neupravičenem izostanku z dela po zatrjevani izrabi vseh dni pripadajočega dopusta za leti 2013 in 2014 (prim. s sodbo Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 90/2009 z dne 9. 11. 2010).

13. Pritožba utemeljeno nasprotuje tudi prepričljivosti dokazne ocene sodišča prve stopnje v zvezi z napotitvijo na čakanje na domu za čas od 11. 7. 2014 dalje, zlasti glede same listine - odredbe o čakanju na delo na domu z dne 8. 7. 2014 (B 12). Pritožbeno sodišče sicer soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da je glede na vsebino razveljavitvenega sklepa tožena stranka to listino vložila v spis pravočasno, vendar pa bi pri presoji te listine sodišče prve stopnje moralo vseeno ravnati skladno z napotkom pritožbenega sodišča in presoditi pomen dejstva, da vse do ponovljenega postopka tožena stranka te odredbe v spis ni predložila ter da tožniku ta odredba ni bila nikoli vročena. Ob tem je treba opozoriti na sodno prakso v zvezi s "podajo odpovedi", ki poleg njene sestave in podpisa vključuje tudi to, da je iz delodajalčevih dejanj razvidna tudi resna namera, da naj sestavljena odpoved učinkuje (priporočena oddaja na pošto, poskus osebne vročitve delavcu ipd. - prim. npr. z odločbama Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 242/2009 z dne 6. 4. 2010 in opr. št. VIII Ips 27/2016 z dne 5. 4. 2016). Pri odredbi o čakanju na delo, ki naj bi v konkretnem primeru po prepričanju tožene stranke tožniku obenem sporočala, da se je po tem datumu dolžan zglasiti na delu, gre prav tako za enostranski pravni akt tožene stranke kot delodajalca, zato bi sodišče prve stopnje moralo ustrezno upoštevati, da ni podpisana, nima žiga in ni bila vročena tožniku. Tudi dokazna ocena izpovedi priče B.B. v povezavi s predloženo nepodpisano odredbo brez žiga z dne 8. 7. 2014 je neprepričljiva, saj je priča izpovedala samo, da je tožniku po telefonu prebrala to, kar je bilo zapisano na listini, ki ji jo izročil direktor tožene stranke, ni pa vedela izpovedati, kakšna je bila vsebina prebranega. Glede na to, da je bila sporna listina A 12 predložena sodišču prve stopnje šele v ponovljenem postopku, se priča B.B. do nje sploh ni mogla opredeliti, saj je bila zaslišana že v prvem postopku pred sodiščem prve stopnje.

14. Glede na navedeno in ob upoštevanju narave stvari in okoliščin primera pritožbeno sodišče ocenjuje, da ne bi bilo smotrno, da bi samo dopolnjevalo postopek oziroma odpravljalo navedene pomanjkljivosti, zato je sodbo v izpodbijanem zavrnilnem delu razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). V novem sojenju bo sodišče prve stopnje moralo upoštevati zavzeta stališča pritožbenega sodišča in glede na pravočasno podano trditveno podlago v skladu s pravili o dokaznem bremenu ponovno presoditi izvedene dokaze skladno z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP.

15. Odločitev o tožnikovih stroških pritožbe se v skladu z določbo tretjega odstavka 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.

16. Sodišče prve stopnje je glede stroškov postopka tožene stranke odločilo, da jih ta krije sama na podlagi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/04 in nasl., ZDSS-1). Tožena stranka se neutemeljeno zavzema za to, da gre pri tožbenem zahtevku za plačilo nadomestil plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v bruto znesku 4.766,85 EUR in za plačilo denarnega povračila v znesku 85.803,30 EUR za denarna zahtevka, ki nista vključena v spor o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja, v katerem krije delodajalec svoje stroške postopka ne glede na izid postopka. Gre za t. i. reparacijo - tožnik za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja zahteva plačila, ki izvirajo iz delovnega razmerja, kot če bi delal, to pa je sestavni del tožbenega zahtevka v sporu glede prenehanja delovnega razmerja. Glede na to je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da tožena stranka krije svoje stroške postopka sama na podlagi petega odstavka 41. člena ZDSS-1, ne glede na izid postopka.

17. Slediti tudi ni mogoče pritožbenemu sklicevanju dolžnika na odločitev sodišča prve stopnje opr. št. I Pd 33/2015 z dne 14. 7. 2016. Sodna praksa (prvostopenjskih sodišč) v Republiki Sloveniji namreč ni formalni (obvezni) pravni vir, saj je glede na 3. člen Zakona o sodiščih (ZS) sodnik pri opravljanju sodniške funkcije vezan na ustavo in zakon, v skladu z ustavo pa tudi na splošna načela mednarodnega prava ter na ratificirane in objavljene mednarodne pogodbe. Na podlagi enega primera ni mogoče sklepati, da gre za ustaljeno sodno prakso.

18. Ker niso podani pritožbeni razlogi in ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno ter kot pravilen in zakonit potrdilo sklep sodišča prve stopnje, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (2. točka 365. člena ZPP).

19. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe v skladu z določbami petega odstavka 41. člena ZDSS-1 in prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 109, 110, 110/1, 110/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.