VDSS sodba Pdp 433/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-02-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - invalid III. kategorije invalidnosti - ukinitev podružnice

Uprava tožene stranke je s sprejemom Pravilnika o organizaciji reorganizirala in racionalizirala poslovanje ter izvedla kadrovske prilagoditve z namenom optimalnega izvajanja poslovnih procesov. V tem okviru je združila glavne podružnice v okviru posamezne regije, med drugim A. ter B., ukinili pa so podružnico D.. Zaradi ukinitve organizacijske enote Vodstva podružnice A. je prenehala potreba po zasedbi delovnih mest v Vodstvu te glavne podružnice, in s tem tudi po delu tožnice na delovnem mestu „Komercialist I“ z omejitvami, na katerega je bila tožnica prerazporejena po pridobitvi statusa invalida III. kategorije. Sklop opravil, ki se je  opravljal v okviru delovnega mesta „Komercialist I“ (ki ga je zasedala tožnica), se je prenesel v ostale organizacijske dele podružnice med obstoječe zaposlene. To pa predstavlja utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi po 1. alinei prvega odstavka 89. člena ZDR-1, saj je onemogočeno nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi med delavcem in delodajalcem. Tožnica ni bila sposobna opravljati del in nalog delovnega mesta „Komercialist I“ brez omejitev, tožena stranka pa tožnici ni mogla ponuditi ustreznega delovnega mesta, saj so bila ustrezna delovna mesta zasedena, hkrati pa so se administrativna dela opravljala poleg rednih delovnih nalog in zato ni bilo odprtega posebnega delovnega mesta. Zato je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 12. 8. 2014 nezakonita in se razveljavi; da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 2. 10. 2014, ampak z vsemi pravicami iz delovnega razmerja še vedno traja; da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo in ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja (priznati delovno dobo, jo prijaviti v vsa obvezna zavarovanja) na podlagi Pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 7. 2011 in ji za čas od prenehanja delovnega razmerja po izteku odpovednega roka do vrnitve na delo priznati neprekinjeno delovno dobo, urediti vpis zavarovalne dobe v matično evidenco in ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja, vključno s tem, da ji za obdobje čakanja na domu obračuna nadomestilo plače v znesku, kot če bi delala, na neto zneske obračuna in plača davke in prispevke, tožnici pa izplača neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače v plačilo (I. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo (razen zoper odločitev o stroških tožene stranke) se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnica in pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi v celoti, toženi stranki pa naloži povrnitev pravdnih stroškov v 15 dneh, oziroma podredno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno razlagalo institut preostale delovne zmožnosti. Delodajalec ne sme podati odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga delovnemu invalidu, če pri njem še vedno obstajajo dela, ki bi jih lahko delovni invalid opravljal v skladu z njegovo preostalo delovno zmožnostjo, zato mora delodajalec delovnega invalida razporediti na taka dela. Ni pomembno, ali so taka dela pri delodajalcu prosta, saj mora delodajalec delovni proces organizirati tako, da odpusti tiste, ki niso invalidi. Tožena stranka je priznala, da so obstajala ustrezna delovna mesta za tožnico, ki so bila v skladu z njeno preostalo zmožnostjo, a so bila zasedena. Tako priznano dejstvo bi moralo sodišče prve stopnje šteti kot dokaz, a tega pri svoji odločitvi ni upoštevalo. Sodišče bi moralo toženo stranko pozvati, zakaj tožnice ni premestila na kadrovsko zasedena delovna mesta in zakaj jo je uvrstila med presežke. Sporno je bilo tudi ravnanje sodišča, ki zadnje vloge tožene stranke z dne 26. 1. 2015 ni vročilo tožnici, s čimer je storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Tožnica v pritožbi poudarja, da bi jo tožena stranka morala razporediti na drugo ustrezno delovno mesto. Pri tožnici ni šlo za nezmožnost opravljanja dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti. Pri toženi stranki podružnica A. še vedno obstaja in v njej so zaposleni komercialisti I, zato bi tožena stranka lahko odredila tožnici opravljanje lažjih nalog v okviru tega delovnega mesta, saj ni ukinila delovnega mesta komercialist I. Sodišče prve stopnje se neutemeljeno sklicuje na ugotovitev, da tožnica ni opravljala vseh nalog komercialista in da naj bi opravljala le dela pod točkama 3 in 6 v opisu delovnega mesta. Tudi ostali komercialisti niso opravljali vseh nalog iz opisa svojega delovnega mesta, saj je to odvisno od organizacije delovnega procesa. Tožnica je že v tožbi opozorila na nestrokovnost in nesposobnost Komisije za ugotovitev razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi (v nadaljevanju: Komisije), ki je brez podlage podala soglasje toženi stranki za odpoved tožnici. Sodišče bi to dokumentacijo moralo pridobiti po uradni dolžnosti, saj se na mnenje Komisije tudi samo sklicuje. Uradna oseba zavoda za zaposlovanje je le povzela navedbe tožene stranke, ter tak povzetek poslala Komisiji. Slednja pa tudi ne preverja resničnosti delodajalčevih navedb. Mnenje Komisije tako temelji na izvidu specialista medicine dela, iz katerega izhaja, da tožnica trajno ne izpolnjuje pogojev za delovno mesto komercialist I in da je sposobna za strukturirana, enostavnejša, pretežno administrativna dela. Na podlagi teh navedb je Komisija izdala soglasje k odpovedi. Vendar mnenje specialista medicine dela ne more spremeniti odločbe ZPIZ z dne 28. 1. 2011 glede trajnih omejitev tožnice in preostale delovne zmožnosti, v kateri je določeno, katera dela tožnica lahko opravlja in katerih ne. Ta odločba je bila izdana na podlagi izvedenskega mnenja ZPIZ z dne 13. 12. 2010. Sodišče bi za svojo odločitev moralo uporabiti pravnomočno odločbo ZPIZ in ne izvida specialista. Navaja, da se delovnemu invalidu lahko odpoved poda, če delodajalec dokaže, da glede na omejitve ni sposoben opravljati nobenega dela pri delodajalcu. Slednjega pa tožena stranka ni dokazala, saj je celo priznala, da je imela ustrezna dela za tožnico. Tožena stranka je tožnici primerno delo zagotavljala že od 1. 7. 2011, ko sta podpisali novo pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto komercialist I z omejitvami. Tožena stranka bi morala načrtovati organizacijo dela tako, da tožnice ne bi uvrstila med presežke, saj to od nje zahteva tudi ZZRZI ter kodeks Mednarodne organizacije dela o ravnanju z invalidnostjo na delovnem mestu. Iz izpovedi prič je razvidno, da pri toženi stranki obstajajo tudi administrativna dela, na katera bi torej bila lahko razporejena tožnica. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo poudarja, da določba 1. alineje 1. odstavka 196. člena ZDR-1 v predmetnem primeru ni upoštevna. V konkretnem primeru gre namreč za odpoved iz poslovnega razloga delovnemu invalidu na podlagi 1. alineje 1. odstavka 89. člena v povezavi s 40. členom Zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. Tožena stranka je v postopku odpovedi upoštevala vsa ta določila, zato je odpoved zakonita. Delodajalec po novem ZDR-1 ni več dolžan preverjati, ali lahko delavcu ponudi isto delo pod drugačnimi pogoji, drugo ustrezno delo oz. ga dokvalificira ali prekvalificira. Tudi Kolektivna pogodba dejavnosti bančništva te obveznosti nima. Tožena stranka je sicer preverila, ali ima za tožnico drugo ustrezno delo, oziroma ali bi bilo mogoče tožnici poiskati drugo ustrezno delo pri drugem delodajalcu. Tožena stranka je reorganizirala in optimizirala svoje poslovanje ter v okviru tega ukinila dve poslovalnici ter ustanovila 3 regijske podružnice namesto šestih. V primorski regiji so tako združili A. in B. v C., ukinili pa so poslovalnico D.. Ukinila se je tudi organizacijska enota Vodstvo A., v kateri je delala tožnica, zato je s 1. 4. 2014 prenehala potreba po njenem delu. Po pogodbi, ki je bila tožnici odpovedana, je bila tožnica razporejena na delo v organizacijsko enoto A., dejansko pa je bila razporejena in je vseskozi delala v Vodstvu A.. Tožena stranka je 16. 1. 2014 z reprezentativnim sindikatom sklenila dogovor, da se presežni delavci ugotavljajo na ravni najnižje organizacijske enote, po lokacijah in delovnem mestu, kar določa tudi Kolektivna pogodba dejavnosti bančništva. Tako niso pravilne tožničine navedbe, da bi morala ob odpovedi tožničine pogodbe o zaposlitvi v isto kategorijo uvrstiti delavce na delovnem mestu komercialist iz D., A. in B. Vodstvo A. je bila samostojna organizacijska enota, ki pa je bila ukinjena.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani del  sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi. Pri tem je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, na katere opozarja pritožba. Sodišče prve stopnje ni kršilo načela kontradiktornosti s tem, ko vloge tožene stranke z dne 26. 1. 2015 ni vročilo tožnici. S to vlogo je namreč tožena stranka le podala odgovore ne tožničino vlogo z dne 15.1.2015, ki jo je slednja vložila na naroku dne 19.1.2015. Sodišče je toženi stranki dodelilo 15 dnevni rok za odgovor, zaključilo glavno obravnavo in sklenilo, da se odločitev pridrži do izteka 15-dnevnega roka. Sodišče prve stopnje tudi ni kršilo načela kontradiktornosti s tem, ko ni pridobilo dokumentacije iz postopka odločanja Komisije, kakor je predlagala tožnica. Za predmetni postopek je namreč relevantna odločitev oz. mnenje Komisije o obstoju podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 17. 7. 2014, ki pa je bila v spis predložena.

6. Tožnica v tem individualnem delovnem sporu izpodbija redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 12. 8. 2014, ki ji jo je tožena stranka  podala na podlagi 1. alinee prvega odstavka 89. člena in 116. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Uradni list RS, št. 21/13 in naslednji), ki določa, da lahko delodajalec odpove delavcu pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga, če prenehajo potrebe po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je presojana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita. Ugotovilo je, da je bil pri toženi stranki podan utemeljen poslovni razlog, ki je onemogočal nadaljevanje dela po obstoječi pogodbi o zaposlitvi (drugi odstavek 89. člena ZDR-1). Tožbeni zahtevek je v celoti zavrnilo. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dokaznimi zaključki in obrazložitvijo sodišča prve stopnje, glede na pritožbene navedbe pa le še dodaja:

7. Tožena stranka je tožnici podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v skladu s prvo alinejo 1. odstavka 89. člena ZDR-1, pri čemer je poslovni razlog prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Delodajalec lahko skladno z drugim odstavkom 89. člena ZDR-1 delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi le, če obstaja utemeljen razlog, ki onemogoča nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi med delavcem in delodajalcem, pri čemer je pri presoji utemeljenosti poslovnega razloga vprašanje, ali je dokazan utemeljen odpovedni razlog, v prvi vrsti dejansko in šele nato pravno vprašanje. Delodajalec mora za zakonito redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga dokazati predvsem, da je zatrjevani razlog utemeljen. Sodišče ni pristojno presojati ali ocenjevati poslovnih in organizacijskih odločitev delodajalca, ki je povsem samostojen pri organiziranju delovnega procesa. Z vidika obstoja utemeljenega poslovnega razloga sodišče presoja le, ali je v resnici podan in ali ne gre zgolj za navidezni razlog ter ali ne gre za rešitve na strani delodajalca, ki pomenijo kršitev prepovedi diskriminacije, kot to sicer določa 6. člen ZDR-1.

8. Iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 12. 8. 2014 izhaja, da je uprava tožene stranke s sprejemom Pravilnika o organizaciji z dne 3. 3. 2014 (ki velja od 1. 4. 2014), reorganizirala in racionalizirala poslovanje ter izvedla kadrovske prilagoditve z namenom optimalnega izvajanja poslovnih procesov. V tem okviru je združila glavne podružnice v okviru posamezne regije, med drugim A. ter B., ukinili pa so podružnico D.. Zaradi ukinitve organizacijske enote Vodstva podružnice A. je prenehala potreba po zasedbi delovnih mest v Vodstvu te glavne podružnice, in s tem tudi po delu tožnice na delovnem mestu Komercialist I z omejitvami, na katerega je bila tožnica prerazporejena po pridobitvi statusa invalida III. kategorije.

9. Sodišče prve stopnje je izvedlo obširen dokazni postopek in podrobno raziskalo vprašanje, za kakšna dela je imela tožnica sklenjeno pogodbo o zaposlitvi in kakšna dela je dejansko opravljala. Pravilno je ugotovilo, da je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas z delavcem, ki ima status invalida, z dne 1. 7. 2011. Ta pogodba je bila sklenjena za glavno podružnico A., in sicer za delovno mesto komercialist I, v okviru katerega je opravljala naloge blagajniškega in trezorskega poslovanja, informiranja strank o bančnih storitvah ter naloge izvajanja plačilnega prometa, poleg tega pa je opravljala še urejanje in arhiviranje dokumentacije, vodenje evidenc in poročil ter splošne administracije in hrambo dokumentacije ter sprejem in oddajo pošte. Sodišče prve stopnje je na podlagi vseh izvedenih listinskih  dokazov ter skladnih izpovedi prič E.E., F.F. in G.G. pravilno zaključilo, da je bila tožnica prerazporejena v Vodstvo Glavne podružnice A..

10. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, je tožena stranka dokazala, da je med drugim ukinila glavno podružnico A., zaradi česar so bile odpovedane pogodbe o zaposlitvi zaposlenim v Vodstvu te glavne podružnice, v Vodstvu podružnice A. pa so se prerazporedila tudi dela in naloge tako, da so procesi optimalnejši. Med drugim se je tudi sklop opravil, ki se je na sedežu Vodstva A. opravljal v okviru delovnega mesta Komercialist I (ki ga je zasedala tožnica), prenesel v ostale organizacijske dele podružnice med obstoječe zaposlene. Slednje pa je tudi po oceni pritožbenega sodišča utemeljen razlog za odpoved, saj je onemogočeno nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi med delavcem in delodajalcem.

11. Prvi odstavek 116. člena ZDR-1 določa, da lahko delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi invalidu v primeru poslovnega razloga v primerih in pod pogoji, določenimi s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje, oziroma s predpisi, ki urejajo zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov. Po določbi prvega odstavka 101. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1; Ur. l. RS, št. 106/1999 in spremembe) mora delodajalec invalida II. ali III. kategorije obdržati v delovnem razmerju in mu ponuditi opravljanje drugega dela na delovnem mestu v skladu z njegovo preostalo delovno zmožnostjo in strokovno izobrazbo oziroma usposobljenostjo oziroma mu zagotoviti poklicno rehabilitacijo ali delo s krajšim delovnim časom od polnega, razen v primerih, ko mu lahko skladno z ZPIZ-1 in predpisi o delovnih razmerjih odpove pogodbo o zaposlitvi. Če delodajalec invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi, o čemer odloči Komisija v skladu s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje, lahko redno odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi (šesti odstavek 40. člena Zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov – ZZRZI; Ur. l. RS, št. 63/2004 in spremembe).

12. Kakor je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, tožnica ni bila sposobna opravljati del in nalog delovnega mesta Komercialist I brez omejitev, kar izhaja tudi iz zdravniškega spričevala po opravljenem usmerjenem obdobnem preventivnem zdravstvenem pregledu z dne 4. 12. 2013. Na tem pregledu je bilo namreč ugotovljeno, da tožnica trajno ne izpolnjuje zdravstvenih zahtev za delovno mesto Komercialist I, zaradi česar se zanjo predlagajo strukturirana, enostavnejša in pretežno administrativna dela, potrebna pa je nova obravnava na invalidski komisiji. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da tožena stranka tožnici ni mogla ponuditi ustreznega delovnega mesta, saj so bila ustrezna delovna mesta zasedena, hkrati pa so se administrativna dela opravljala poleg rednih delovnih nalog in zato ni bilo odprtega posebnega delovnega mesta. Delodajalec je delavcu invalidu dolžan ponuditi le delo, ki je glede na njegovo preostalo delovno zmožnost zanj ustrezno, to delovno mesto pa mora biti tudi prosto. Če je delovno mesto zasedeno ves čas postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi (ob podaji predloga delodajalca na Komisijo in tudi ob sami podaji odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavcu), se ne more šteti za prosto in se od delodajalca ne more zahtevati, da takšno delovno mesto ponudi delavcu invalidu. Tožnica zato neutemeljeno navaja, da bi morala tožena stranka poslovanje organizirati tako, da bi tožnico prerazporedila na kakšno drugo (zasedeno) delovno mesto, in namesto nje odpustila drugega delavca.

13. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe v zvezi z nestrokovnim delom Komisije, ki naj bi po mnenju tožnice brez podlage izdala soglasje k odpovedi. Komisija je namreč pregledala in pri svoji odločitvi upoštevala vso predloženo dokumentacijo, tudi izvid po opravljenem usmerjenem obdobnem preventivnem zdravstvenem pregledu z dne 4. 12. 2013, na podlagi katerega je tožena stranka v okviru reorganizacije svojega poslovanja ugotovila, da tožnici glede na (zadnje) zdravstvene omejitve ne more zagotoviti ustreznega dela.

14. Niso utemeljene pritožbene navedbe, da bi se v predmetnem postopku lahko uporabilo le odločbo ZPIZ z dne 28. 1. 2011 glede trajnih omejitev tožnice in preostale delovne zmožnosti. V podobnih primerih je Vrhovno sodišče RS zavzelo stališče, da mora delodajalec pri delu upoštevati delavčevo delazmožnost, ugotovljeno na podlagi zdravstvenih pregledov v smislu določb 22. člena Zakona o varnosti in zdravju pri delu, na podlagi ugotovitev osebnega zdravnika oz. odločitev imenovanega zdravnika in zdravstvene komisije o ugotovitvi začasne nezmožnosti za delo in na podlagi dokončne odločbe ZPIZ. Delodajalec mora pri ugotavljanju ali delavcu, katerega delo postane nepotrebno, zagotovi drugo ustrezno delo(1) , na vse navedene načine (in ne le na podlagi odločbe ZPIZ) upoštevati ugotovljene zdravstvene omejitve pri delu, kar je tožena stranka tudi storila.

15. Ker je odločitev sodišča prve stopnje materialnopravno pravilna, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

16. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato mora sama kriti svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Tožena stranka pa skladno s 5. odstavkom 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004) sama krije stroške odgovora na pritožbo.

(1) Enako odločbi Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 261/2011 in VIII Ips 289/2009

ZDR-1 člen 6, 89, 89/1, 89/1-1, 89/2, 116, 116/1. ZPIZ-1 člen 101. ZZRZI člen 40, 40/6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.