VDSS sodba Pdp 496/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-11-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), Silva Donko

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti - rok za podajo odpovedi - neizrabljen letni dopust

Razlog nesposobnosti, ki je tožnici očitan v izpodbijani odpovedi, je nastal najkasneje 25. 9. 2014 (glede posameznih očitkov iz odpovedi pa že prej), zato je v času podaje odpovedi 21. 4. 2015 že potekel šestmesečni rok iz tretjega odstavka 89. člena ZDR-1. Ker je izpodbijana odpoved nezakonita že zato, ker je bila podana prepozno, je izpodbijana odločitev o zahtevku za ugotovitev nezakonitosti odpovedi že iz tega razloga pravilna.

Sodišče prve stopnje je v zvezi z nadomestilom za neizrabljen letni dopust ugotovilo, da je imela tožnica v letu 2014 24 dni letnega dopusta, od katerih ji je neizrabljenih ostalo še 5 dni, v letu 2015 pa je imela 26 dni letnega dopusta, ki ga še ni izrabila. Ugotovilo je, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici vročena 4. 5. 2015 in da je istega dne poslala elektronsko sporočilo, v katerem je najavila izrabo preostalega letnega dopusta v času od 6. 5. 2015 do 26. 5. 2015, vendar odgovora ni prejela. Dne 27. 5. 2015 je tožnica nastopila bolniški stalež in bila v njem do izteka delovnega razmerja 31. 10. 2015. Zato je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da tožnica iz objektivnih razlogov ni izrabila preostalih 31 dni letnega dopusta in da ji zato pripada zahtevano nadomestilo.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (II., III., IV., V., VI., VII. in IX. točka izreka).

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo in sklepom odločilo, da se postopek ustavi zaradi umika tožbe v delu, ki se nanaša na plačilo odpravnine in sorazmernega dela regresa za letni dopust (I. točka izreka). Ugotovilo je, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti z dne 16. 9. 2013 nezakonita (II. točka izreka) ter da je delovno razmerje tožnice pri toženi stranki trajalo do 3. 2. 2016 (III. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna v roku 15 dni tožnici za čas od 1. 11. 2015 do 3. 2. 2016 priznati delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter jo prijaviti v obvezna socialna zavarovanja (IV. točka izreka), ji za to obdobje obračunati nadomestilo plače v mesečnem znesku 1.360,49 EUR bruto, v obdobju od 1. 11. 2015 do 31. 1. 2016 zmanjšanem za mesečni znesek 892,50 EUR bruto, od (dobljenega) bruto zneska odvesti davke in prispevke ter ji izplačati ustrezen neto znesek (V. točka izreka), ji obračunati denarno povračilo v znesku 3.236,72 EUR bruto in ji po odvodu davkov in prispevkov izplačati ustrezen neto znesek (VI. točka izreka) ter ji obračunati nadomestilo za neizrabljen letni dopust 2.014,97 EUR bruto in ji po odvodu davkov in prispevkov izplačati ustrezen neto znesek (VII. točka izreka), vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zavrnilo je tožbeni zahtevek za obračun in izplačilo nadomestil plače, ki niso znižana za prejeta denarna nadomestila za brezposelnost in za plačilo dela zakonskih zamudnih obresti (VIII. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici v 15 dneh povrne stroške postopka v znesku 2.713,92 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IX. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe (II. do VII. točka izreka) in odločitev o stroških postopka (IX. točka izreka) se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, oziroma podredno, da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Nasprotuje zaključku sodišča, da je tožena stranka odpoved pogodbe o zaposlitvi podala prepozno. Znanstveno delo je dolgotrajno, zato lahko mentor šele po določenem času oceni, ali je nesposobnost doktorskega študenta mogoče odpraviti. Tožničin mentor se je vse do podaje odpovedi trudil, da bi se njeno delo izboljšalo, a je po pregledu januarja 2015 ugotovil, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče. Sodišče izpovedi priče A.A., da je bil razlog za odpoved izrazito pomanjkanje napredka, brez obrazložitve ni upoštevalo. O resničnosti te izpovedi bi se sodišče lahko prepričalo tudi z zaslišanjem prof. ddr. B.B., vendar tega dokaza v nasprotju z ZPP ni izvedlo. Tožničina nesposobnost za delo se je izkazala šele ob preverjanju rezultatov konec januarja 2015. To izhaja tudi iz poročil tožene stranke za Javno agencijo C. za leti 2013 in 2014. Nadalje se ne strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da v obravnavanem primeru ni podan utemeljen razlog nesposobnosti. Glede masne spektrometrije je sodišče prve stopnje slepo sledilo le izpovedi tožnice. Tožnica tega instrumenta ni osvojila, kar potrjuje dogodek s helijem. Tožnica se pri predmetu D. s tem postopkom ni seznanila, o čemer bi se sodišče prve stopnje lahko prepričalo, če bi zaslišalo prof. dr. E.E.. Edini pravi dokaz, da je tožnica razumela osnove tega postopka bi bil, če bi opravila izpit iz predmeta F.. Sodišče prve stopnje je tudi v zvezi s programom G. sledilo le izpovedi tožnice, ni pa upoštevalo izpovedi zakonitega zastopnika tožene stranke in mentorja. Ta program se je nahajal na računalniku, do katerega je tožnica imela dostop. V zvezi s Seminarjem I sodišče samo ni razpolagalo z ustreznim znanjem za ocenjevanje tožničine predstavitve, nepomembno pa je tudi sklicevanje na oceno prof. dr. H.H.. Tožnica eksperimenta biotinilacije proteinov ni opravila, čeprav ga je bilo mogoče izvesti le v dveh dneh, v zvezi z eksperimentom proteomske identifikacije pa je sodišče prve stopnje upoštevalo le izpoved tožnice. V zvezi s tožničino pasivnostjo sodišče prve stopnje ni upoštevalo izpovedi mentorja. Vztraja, da tožnica ni poznavala niti osnovnih naravoslovnih pojmov. Z vidika zakonitosti odpovedi je relevantno, da tožnica izpitov iz predmeta I. in F. ni opravila. Pritožuje se tudi zoper višino denarnega povračila, ki je pretirana. Sodišče ne bi smelo upoštevati zadnjih šest mesecev zaposlitve tožnice pri toženi stranki, saj je bila takrat v delovnem razmerju le zato, ker je bila v času izteka odpovednega roka nezmožna za delo. Upoštevati bi moralo, da bi odpravnina v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga znašala le 2/5 njene plače, zato denarno povračilo ne more biti višje. Napačen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da so zaposlitvene možnosti tožnice majhne. V zvezi z odločitvijo o nadomestilu za neizrabljen letni dopust navaja, da je imela tožnica možnost izrabiti letni dopust, vendar ga po svoji volji ni izrabila, kot je izpovedal njen mentor in kot bi potrdil tudi prof. ddr. B.B., če bi ga sodišče prve stopnje zaslišalo. Tožena stranka tožničine prošnje za izrabo dopusta ni zavrnila. Tudi sicer tožnica ni bila v bolniškem staležu toliko časa, da dopusta ne bi mogla izrabiti. Sodišče pri izračunu višine nadomestila obdobja, ko je bila tožnica v delovnem razmerju le zato, ker je bila v času izteka odpovednega roka nezmožna za delo, ne bi smelo upoštevati.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.), ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo presojanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se strinja z odločilnimi dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje.

6. Kot izhaja iz ugotovitev sodišča prve stopnje, je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas od 1. 10. 2013 do 31. 3. 2017 na delovnem mestu H017002 mladi raziskovalec v organizacijski enoti J. .... Tožena stranka ji je 21. 4. 2015 podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti, na podlagi katere ji je delovno razmerje prenehalo 31. 10. 2015.

7. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je bila odpoved podana prepozno in da tudi sicer ni obstajal utemeljeni razlog nesposobnosti. V skladu s tretjim odstavkom 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 ZDR-1) mora delodajalec odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti podati najkasneje v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga. Tožena stranka je tožnici izpodbijano odpoved podala 21. 4. 2015. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi prič K.K. in A.A. ugotovilo, da je tožena stranka upoštevala obdobje od pomladi 2014 do septembra 2014, natančneje do 25. 9. 2014, ko je A.A. (tožničin mentor) odšel v bolniški stalež. Na podlagi spremljanja tožnice v tem obdobju je podal oceno oziroma ugotovitev o tožničini nesposobnosti.

8. V pritožbi tožena stranka nasprotuje dejanskim ugotovitvam sodišča prve stopnje in izpostavlja naravo tožničinega dela, zaradi katere naj bi bilo možno nesposobnost ugotoviti šele po daljšem opazovanju tožnice. Vendar pa je sodišče ugotovilo, da je tožena stranka razlog nesposobnosti ugotovila ravno po večmesečnem obdobju spremljanja dela - od pomladi 2014 do konca septembra 2014. Po tem obdobju tožena stranka do novih ugotovitev, relevantnih z vidika obstoja odpovednega razloga nesposobnosti, zaradi odsotnosti tožnice (ki je bila v bolniškem staležu, kot izhaja iz 20. in 42. točka obrazložitve sodbe) oziroma njenega mentorja ni več prišla. To izhaja predvsem iz izpovedi A.A., ki je povedal, da je upošteval le tožničino delo v obdobju od pomladi 2014 do 25. 9. 2014, konec januarja oziroma začetek februarja 2015 je le še enkrat pregledal rezultate dela, ni pa v vmesenem času tožničinega dela več opazoval. Zato se je strinjati z zaključkom sodišča prve stopnje, da je razlog nesposobnosti, ki je tožnici očitan v izpodbijani odpovedi, nastal najkasneje 25. 9. 2014 (glede posameznih očitkov iz odpovedi pa že prej), zato je v času podaje odpovedi 21. 4. 2015 že potekel šestmesečni rok iz tretjega odstavka 89. člena ZDR-1.

9. Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi sodišče prve stopnje moralo zaslišati  B.B., da bi se lahko prepričalo o verodostojnosti priče A.A., saj je izpovedi slednjega (glede presoje pravočasnosti odpovedi) v celoti sledilo. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje na poročila tožene stranka za tožnico Javni agenciji C. za leti 2013 in 2014 ter navedba, da bi bilo negativno že poročilo za leto 2013 (in ne šele za leto 2014), če bi razlog nesposobnosti nastal že v letu 2014. Poročilo za leto 2013 je bilo namreč oddano že 10. 4. 2014, tj. še preden se je iztekel večji del obdobja, v katerem je bilo spremljano tožničino delo.

10. Ker je izpodbijana odpoved nezakonita že zato, ker je bila podana prepozno, je izpodbijana odločitev o zahtevku za ugotovitev nezakonitosti odpovedi, ter nadalje o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi in reparacijskem zahtevku (II., III., IV. in V. točka izreka) že iz tega razloga pravilna. Vseeno se pritožbeno sodišče opredeljuje še do pritožbenih navedb, s katerimi tožena stranka nasprotuje ugotovitvam sodišča o neutemeljenosti odpovednega razloga.

11. Tožena stranka v odpovedi pogodbe o zaposlitvi razlog nesposobnosti utemeljuje z navajanjem več razlogov. Sodišče prve stopnje je preverjalo le tiste očitke, ki iz odpovedi konkretno izhajajo, saj se je le zoper takšne očitke tožnica v postopku lahko branila. Prav tako je pravilno izvedlo le tiste dokaze, ki sta jih za ugotavljanje relevantnih dejstev predlagali stranki, podlage za izvedbo drugih dokazov pa glede na 7. člen ZPP ni imelo. Tako ni imelo podlage za angažiranje izvedenca ustrezne stroke ali za zaslišanje priče prof. dr. E.E., saj ta dokaza nista bila predlagana. Dokazni predlog z zaslišanjem priče prof. ddr. B.B. pa je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo, ker ni bil dovolj substanciran (list. št. 57). Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe o neenaki obravnavi pravdnih strank, pri čemer zgolj dejstvo, da sodišče verjame dokazom ene stranke (in to tudi obrazloženo pojasni), še ne pomeni, da drugo stranko postavlja v slabši procesni položaj. Konkretnih okoliščin, zaradi katerih naj bi bila tožena stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje slabše obravnavana, pa v pritožbi niti ne navede.

12. Dejstvo, da tožnica ni osvojila osnov instrumenta masne spektrometrije, je sodišče prve stopnje ugotovilo ne le na podlagi njene izpovedi, kot to neutemeljeno navaja pritožba, ampak tudi na podlagi izpovedi priče A.A. in listinskih dokazov. Navedena priča je izpovedal, da je do teh ugotovitev prišel, ker tožnica samostojno na tem instrumentu ni delala, vendar pa je po drugi strani izpovedal, da ni bilo mišljeno, da bo že prvo leto to delo samostojno opravljala, ampak le v prisotnosti L.L.. Sodišče prve stopnje je tako ob upoštevanju izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da je ta očitek iz odpovedi neutemeljen. Pri tem za presojo zakonitosti izpodbijane odpovedi ne more biti relevantno le to, ali je tožnica opravila izpit pri predmetu F.. Sodišče prve stopnje je pravilno sledilo tudi izpovedi tožnice, da se je z masno spektrometrijo seznanila pri predmetu D.. Tožena stranka namreč zaslišanja priče prof. dr. E.E., ki naj bi izpovedal nasprotno, ni predlagala. Okoliščina, da naj bi tožnici manjkalo za 48 dni vpisov v laboratorijski dnevnik, pa bi kvečjemu lahko pomenila krivdni razlog (3. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1), ne pa razlog nesposobnosti.

13. Tudi v zvezi s programom G., s katerim se tožnica po mnenju tožene stranke ni seznanila, sodišče prve stopnje ni upoštevalo le izpovedi tožnice. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnica ta program uporabljala (nasprotnega ni izpovedal niti A.A.), očitek, da si ga ni namestila na svoj računalnik pa bi kvečjemu lahko predstavljal krivdni razlog. V vsakem primeru pa je izpodbijana odpoved glede tega očitka podana prepozno (A.A. je tožnico nazadnje v zvezi s tem programom pozval poleti 2014).

14. Sodišče prve stopnje je v zvezi s strokovnimi napakami tožnice pri Seminarju I pravilno upoštevalo dejstvo, da je bila tožnica s strani predavatelja in ocenjevalca prof. dr. H.H. ocenjena z oceno prav dobro 9, kar kaže, da je pri predstavitvi pokazala precej strokovnega znanja. Mnenje A.A. zato ne more pripeljati do drugačnega zaključka, sklicevanje tožene stranke, da sodišče prve stopnje ni razpolagalo s potrebnim znanjem, pa je neutemeljeno že zato, ker postavitve izvedenca ustrezne stroke ni predlagala. V vsakem primeru pa je izpodbijana odpoved tudi glede tega očitka podana prepozno (predstavitev je imela tožnica že 16. 4. 2014).

15. Neutemeljen je razlog nesposobnosti tudi glede odlaganja izvajanja eksperimenta biotinilacije proteinov in proteomske identifikacije. Rok za oprav teh dveh eksperimentov ni bil določen, iz dokaznega postopka pa izhaja, da tožnica eksperimenta ni opravila zaradi napovedanega letnega dopusta oziroma da ga je dokončala, vendar ni dobila zadovoljivih rezultatov. Dokazni postopek tudi ne potrjuje navedbe v odpovedi, da je bila tožnica pasivna, nesamostojna in nesamoiniciativna. Iz listinskih dokazov in izpovedi tožnice izhaja, da se je tako v obdobju, v katerem je tožena stranka ugotavljala razlog nesposobnosti, kot tudi že prej, udeleževala izobraževanj, bila včlanjena v društvo M., sama je pridobila vzorce in sodelovala pri pripravi članka, tudi iz same odpovedi pa izhaja, da je imela dve uporabni eksperimentalni ideji.

16. Pravilne so tudi ugotovitve sodišča prve stopnje, da je neutemeljen odpovedni očitek nepoznavanja osnovnih naravoslovnih pojmov in nerazumevanja pomembnosti eksperimentalnih parametrov. Iz izvedenih dokazov ne izhaja, da bi do problema nepoznavanja določenih pojmov (pH, pufri, uporabnost helija, delo na ledu z encimi in proteini), tudi če jih sprva tožnica ni znala pojasniti, še kdaj  prišlo. Pritožbeno sodišče se strinja tudi z dejanskimi ugotovitvami glede neoprave študijskih obveznosti pri predmetih I. in F.. Tožničina seminarska naloga pri predmetu I. ni bila negativno ocenjena, le v določeni meri bi jo morala dopolniti. Poleg tega študentje tega predmeta v prvem letniku študija običajno nimajo. Na opravljanje izpita pri predmetu F. pa se je tožnica pripravljala, a ji je opravljanje izpita na septembrskem roku preprečila bolezen. Da izpita ni opravljala že prej, pa ji tožena stranka ne more utemeljeno očitati, saj študentje izpitne obveznosti lahko opravljala ves čas trajanja študijskega leta.

17. Tožena stranka se izrecno pritožuje zoper višino prisojenega denarnega povračila v VI. točki izreka. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da znaša ustrezno denarno povračilo 3.236,72 EUR bruto, kar predstavlja tri tožničine plače, izplačane v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem delovnega razmerja (tožnica je zahtevala denarno povračilo v višini petih plač). Če sodišče pod pogoji iz prvega odstavka 118. člena ZDR-1 pogodbo o zaposlitvi sodno razveže, namesto reintegracije prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Višino denarnega povračila v skladu z drugim odstavkom 118. člena ZDR-1 sodišče določi glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja delovnega razmerja.

18. Sodišče prve stopnje je pri odmeri denarnega povračila ustrezno upoštevalo, da je tožnica stara 31 let, da je bila zaposlena pri toženi stranki dve leti in en mesec (od 1. 10. 2013 do 31. 10. 2015), da je po poklicu profesor biologije in gospodinjstva, da je opravila magisterij molekularne in celične biologije, da je prijavljena na Zavodu RS za zaposlovanje kot iskalka zaposlitve in da zaposlitev aktivno išče, vendar do sedaj ni bila uspešna. V pritožbi tožena stranka neutemeljeno navaja, da sodišče prve stopnje ne bi smelo upoštevati zadnjih šest mesecev tožničine zaposlitve pri toženi stranki, ko je bila sicer še v delovnem razmerju, vendar zgolj zato, ker je bila v času izteka odpovednega roka v bolniškem staležu (tretji odstavek 116. člena ZDR-1). Za takšno stališče namreč ni podlage v tretjem odstavku 118. člena ZDR-1, ki kot kriterij za določitev višine denarnega povračila določa trajanje delavčeve zaposlitve. Prav tako niti v zakonu niti v sodni praksi ni podlage, da se pri odmeri denarnega povračila upošteva višina odpravnine, ki bi delavcu pripadala, če bi mu bila pogodba o zaposlitvi odpovedana iz poslovnega razloga.

19. Tudi v tem delu je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje in pri odmeri denarnega povračila pravilno uporabilo materialno pravo. Tožnica je s svojo izpovedjo in listinskimi dokazi dokazala, da je brezposelna, da išče zaposlitev in da je brez svoje krivde do sedaj še ni našla. Sodišče prve stopnje pa je pri tem pravilno upoštevalo tudi dejstvo, da tožnica ne more biti več financirana s strani Javne agencije C., kar pomeni, da se bo na kakšen od slovenskih institutov težko zaposlila, služb na njenem področju drugje pa ni veliko, pri čemer je iskala tudi v tujini.

20. Tožnica je v tem sporu uveljavljala tudi nadomestilo za neizrabljen letni dopust. Delavcu, ki pred prenehanjem veljavnosti pogodbe o zaposlitvi ne izrabi letnega dopusta, v skladu s 164. členom ZDR-1 in 7. členom Direktive 2003/88 ES pripada nadomestilo, če iz objektivnih razlogov ni mogel izrabiti letnega dopusta do izteka pogodbe o zaposlitvi. To pa po stališču ustaljene sodne prakse(1)  pomeni, da delavec ni mogel predvideti vzroka, zaradi katerega ni mogel izrabiti letnega dopusta še pred prenehanjem delovnega razmerja. Delavec izgubi pravico do letnega dopusta (oziroma nadomestila), če ne zahteva njegove izrabe, obstoj nepredvidljivega vzroka za to pa ni izkazan, in če na delodajalčevi strani ni razlogov za neizrabo letnega dopusta. Za pravico do nadomestila za neizrabljeni letni dopust je tako bistveno, ali je delavec imel dejansko možnost, da izkoristi pravico do letnega dopusta, ali pa je to možnost izgubil zaradi nepredvidljivih dogodkov.

21. Sodišče prve stopnje je v zvezi z nadomestilom za neizrabljen letni dopust ugotovilo, da je imela tožnica v letu 2014 24 dni letnega dopusta, od katerih ji je neizrabljenih ostalo še 5 dni, v letu 2015 pa je imela 26 dni letnega dopusta, ki ga še ni izrabila. Ugotovilo je, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici vročena 4. 5. 2015 in da je istega dne A.A., B.B. in N.N. poslala elektronsko sporočilo, v katerem je najavila izrabo preostalega letnega dopusta v času od 6. 5. 2015 do 26. 5. 2015, vendar odgovora ni prejela. Dne 27. 5. 2015 je tožnica nastopila bolniški stalež in bila v njem do izteka delovnega razmerja 31. 10. 2015. Glede na navedeno je neutemeljena pritožbena navedba, da tožnica po lastni volji ni izrabila preostalega letnega dopusta, prav tako ne drži, da tožena stranka tožničine prošnje za izrabo ni zavrnila. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da tožnica iz objektivnih razlogov ni izrabila preostalih 31 dni letnega dopusta in da ji zato pripada zahtevano nadomestilo. Pri tem pa je že iz prej navedenih razlogov v 18. točki obrazložitve te sodbe neutemeljena pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje ne bi smelo upoštevati zadnjih šest mesecev tožničine zaposlitve pri toženi stranki, ko je bila sicer še v delovnem razmerju, a je bila v bolniškem staležu.

22. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

23. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka. Tožena stranka kot delodajalec bi krila svoje stroške pritožbe v tovrstnem sporu tudi v primeru, če bi s pritožbo uspela (41. člen Zakona o delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nasl.), tožničin odgovor na pritožbo pa ni bil potreben za odločitev o pritožbi (155., 165. člen ZPP).

(1) Odločbe VS RS, opr. št. VIII Ips 107/2011 z dne 20. 12. 2011, VIII Ips 218/2010 z dne 7. 2. 2012, VIII Ips 191/2010 z dne 22. 11. 2011 in druge.

ZDR-1 člen 89, 89/1, 89/1-2, 89/3, 118, 118/1, 164. Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta o določenih vidikih organizacije delovnega časa člen 7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.