VDSS sodba in sklep Pdp 828/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-12-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Samo Puppis (poroč.), Silva Donko

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - elementi delovnega razmerja

Tožnik je v spornem obdobju opravljal enako delo kot ostali trije pri toženi stranki redno zaposleni fotografi. Pri toženi stranki je bil prostovoljno vključen v organiziran delovni proces kot fotograf, delo je opravljal osebno ter po navodilih in pod nadzorom tožene stranke (dežurnega oziroma odgovornega urednika). Delo je opravljal vsakodnevno, kar odraža tudi element nepretrganosti opravljanja dela. Delovni čas je bil enako kot delovni čas preostalih delavcev fleksibilen glede na to, da je delo novinarjev in fotografov terensko. Za nobenega fotografa (niti za tožnika) se ni vodila evidenca delovnega časa. Po obsegu dela je bil tožnik enakovreden ostalim zaposlenim fotografom, dejstvo, da je pri delu uporabljal svoj fotoaparat in svoj računalnik, pa ne vpliva na ugotovitev, da so bili podani vsi elementi delovnega razmerja. Zato je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da so bili pri opravljanju dela tožnika kot fotografa pri toženi stranki podani vse elementi delovnega razmerja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka svoje odločbe predlog tožene stranke za prekinitev postopka do pravnomočne odločitve v kolektivnem delovnem sporu X Pd 333/2016 zavrnilo. V II. točki izreka je ugotovilo, da je tožnik v delovnem razmerju pri toženi stranki od 1. 7. 2013 dalje za nedoločen čas z vsemi pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz delovnega razmerja, zato ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in mu izstaviti v podpis pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto novinar - fotograf z bruto plačo 1.275,39 EUR ter ga prijaviti v socialna zavarovanja. Kar je tožnik zahteval drugače (izstavitev pogodbe o zaposlitvi za višjo plačo, do 1.504,00 EUR), je zavrnilo. V III. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku obračunati nadomestilo bruto plače 1.275,39 EUR mesečno za čas od 1. 7. 2013 do ponovnega nastopa dela, od tega odvesti davke in prispevke, tožniku pa plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila. Kar je tožnik zahteval več (obračun višjega nadomestila plače in zakonske zamudne obresti za 18. dan v mesecu), je zavrnilo. V IV. točki izreka je naložilo toženi stranki, da obračuna tožniku regres za letni dopust za leta 2013, 2014 in 2015 v višini, kot to izhaja iz navedene točke izreka, ter mu po odvodu davkov in prispevkov izplača ustrezne neto zneske skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. tekočega leta do plačila. V V. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku plačati stroške postopka v višini 558,76 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi v 8 dneh in pod izvršbo.

2. Zoper sklep, zoper ugodilni del sodbe in zoper odločitev o pravdnih stroških se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožena stranka in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti zavrne oziroma zavrže tožnikov tožbeni zahtevek, oziroma podrejeno, da jo v izpodbijanem delu razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da tožnikov tožbeni zahtevek ni dovoljen, ker tožnik v zvezi z ugotovitvijo obstoja delovnega razmerja za čas od 1. 7. 2013 dalje ni zahteval ugotovitve nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja. V tej zadevi je sicer odločalo že tudi VS RS s sklepom opr. št. VIII Ips 285/2015 z dne 5. 4. 2016, s katerim pa je odstopilo od ustaljene sodne prakse. S tem je po mnenju tožene stranke kršilo njene ustavne pravice. Poudarja tudi, da VS RS o zadevi ni odločalo vsebinsko, saj je odločitev o tožbenem zahtevku le razveljavilo. To pa pomeni, da bi moralo sodišče prve stopnje obrazložiti svoje razloge glede ugovora tožene stranke, da tožnikov tožbeni zahtevek ni dovoljen, ker ni pravočasno uveljavljal ugotovitev obstoja delovnega razmerja niti nezakonitosti njegovega prenehanja. S tem je bila toženi stranki kršena tudi pravica do izjave po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožnik bi moral pravočasno zahtevati nezakonitost prenehanja zatrjevanega delovnega razmerja, kar bi bilo v skladu s sodno prakso Vrhovnega sodišča (npr. odločba opr. št. VIII Ips 277/2009). Arbitraren in samovoljen odstop od sodne prakse pomeni kršitev pravice do enakega sodnega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Iz obrazložitve sklepa VS RS ni jasno, ali je odločilo, da je glede na specifičnost konkretnega primera utemeljen odstop od sodne prakse, ali pa je s tem sklepom dejansko prišlo do spremembe ustaljene sodne prakse. Sodišče prve stopnje je dejansko stanje glede ugotovitve obstoja delovnega razmerja zmotno in nepopolno ugotovilo. Zaključki sodišča, da je bil tožnik glede dela enakovreden ostalim trem redno zaposlenim fotografom, so v nasprotju z vsebino listin v spisu oziroma dejanskimi izpovedbami zaslišanih prič. Tožnik ni imel enakega obsega dela in načina dodelitve dela kot ostali trije redno zaposleni fotografi (ni se udeleževal jutranjih sestankov, od ostalih se je razlikoval glede dežuranja, včasih je dežurstva tudi odklonil,...). Ob tem ni bistveno dejstvo, da je bil tožnik na uradni strani časopisa A. naveden kot fotoreporter, tako kot ostali redno zaposleni. Ta navedba pomeni le priznanje moralne avtorske pravice tožniku za fotografije v navedenem časopisu, ne odraža pa nobenega delovnopravnega statusa tožnika pri toženi stranki kot izdajatelju tega medija. Ker se sodišče prve stopnje do tega ni opredelilo, je kršilo pravila postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Zavajajoč je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da se za nikogar ni vodila evidenca delovnega časa. To sicer res izhaja iz izpovedb prič, vendar pa so priče izpovedale tudi, da morajo vnaprej napovedovati dopust. Poleg tega so bili dogovorjeni, da na delo pridejo ob 8.30 in da kljub temu, da se v evidenco niso vpisovali, ni bilo možno, da nekoga ne bi bilo v službo. Dejstvo je tudi, da tožniku ni bilo treba javljati dopusta, česar sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Tožnik je bil pri opravljanju svojega dela bistveno bolj samostojen kot ostali zaposleni, poleg tega pa ni mogoče zaključiti, da je delal pod nadzorom tožene stranke. Tožnik prav tako vsak mesec ni opravljal enake količine dela, na kar kažejo tudi neenaki mesečni honorarji. Glede na navedeno niso bili izpolnjeni vsi elementi delovnega razmerja. Tožnik tudi ni izpolnjeval izobrazbenega pogoja za zasedbo delovnega mesta novinar - fotograf, zato so drugačne ugotovitve sodišča prve stopnje napačne. Glede na to, da je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo tudi na določbe KPPN, bi moralo na ugovor tožene stranke prekiniti postopek, saj je glede veljavnosti te kolektivne pogodbe tekel kolektivni delovni spor, kjer je tožena stranka udeležena kot stranski intervenient. V kolektivnem delovnem sporu je sodišče prve stopnje že odločilo v korist udeleženca, pri katerem sodeluje tudi tožena stranka kot stranski intervenient. Ker je odločitev o tem kolektivnem delovnem sporu predhodno vprašanje za rešitev tega individualnega delovnega spora, bi moralo sodišče prve stopnje postopek v tem individualnem delovnem sporu prekiniti. Tožnik prav tako ni upravičen do regresa za letni dopust v prisojeni višini, saj ta temelji na določbi kolektivne pogodbe, katere veljavnost za toženo stranko je pod sodno presojo. Tudi glede tega bi moralo sodišče prve stopnje postopek prekiniti.

3. Tožnik je podal odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijanega dela sodbe sodišča prve stopnje.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in sklep v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožena stranka uveljavlja v pritožbi in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik v tožbi z dne 30. 7. 2013 uveljavljal ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 1. 7. 2013, poziv na delo in pravice iz delovnega razmerja za to obdobje. Na prvem naroku za glavno obravnavo dne 11. 3. 2014 je tožbo razširil še za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za obdobje od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013 in za obračun ter izplačilo denarnih terjatev za navedeno obdobje. V svojih nadaljnjih vlogah je tožbeni zahtevek po višini še spreminjal, poleg tega pa je podredno (namesto reparacijskega zahtevka) uveljavljal plačilo odškodnine, namesto reintegracijskega zahtevka pa sodno razvezo in plačilo denarnega povračila v protivrednosti njegovih 18 mesečnih plač.

7. O tožbenem zahtevku, ki ga je tožnik oblikoval in povzel v svoji pripravljalni vlogi z dne 10. 4. 2014, je sodišče prve stopnje enkrat že odločalo. S sodbo opr. št. I Pd 2382/2013 z dne 14. 10. 2014 mu je ugodilo za obdobje od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013, po višini je delno ugodilo tudi specificiranemu denarnemu zahtevku tožnika za navedeno obdobje, zavrnilo je njegov tožbeni zahtevek, ki se je nanašal na obdobje od 1. 7. 2013 dalje in za reintegracijo ter ostale zahtevke za navedeno obdobje, zavrnilo pa je tudi njegov zahtevek za plačilo odškodnine. Zoper takšno odločitev sta vložili pritožbo obe stranki. Pritožbeno sodišče je s sodbo in sklepom opr. št. Pdp 134/2015 z dne 1. 7. 2015 delno potrdilo odločitev sodišča prve stopnje o obstoju delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki in o prijavi v obvezna zavarovanja za obdobje od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013, o prisojenem regresu za letni dopust za leta 2011, 2012 in 2013, potrdilo je zavrnitev dela tožbenega zahtevka tožnika, ki se je nanašal na obdobje od 1. 7. 2013 dalje, na reintegracijo, na izstavitev pogodbe o zaposlitvi in na plačilo vtoževane odškodnine, razveljavilo pa je odločitev o preostalem reparacijskem delu tožnikovega tožbenega zahtevka (zaradi bistvene kršitve določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP) in v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

8. Bistvena za zgoraj opisano odločitev pritožbenega sodišča glede potrditve prvostopenjske sodbe, ki se je nanašala na obdobje od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013, je bila ugotovitev, da je treba šteti spremembo oziroma razširitev tožbe za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za obdobje od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013 (ki je bila sicer spremenjena po izteku 30 dnevnega roka od izteka zadnje pogodbe o avtorskem delu) za pravočasno, ker je tožnik določena dejstva glede tega obdobja navajal že v tožbi. Bistveni razlog za potrditev zavrnitve tožbenega zahtevka za obdobje od 1. 7. 2013 dalje pa je bil v tem, da tožnik v pravočasno vloženi tožbi poleg ugotovitve obstoja delovnega razmerja za obdobje od 1. 7. 2013 ni uveljavljal tudi ugotovitve nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi z dnem 30. 6. 2013 (ko mu je iztekla zadnja pogodba o avtorskem delu). Pri tej odločitvi se je pritožbeno sodišče sklicevalo na uveljavljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča RS glede navedenega pravnega vprašanja (npr. odločba VS RS, opr. št. VIII Ips 468/2009, VIII Ips 54/2014, VIII Ips 45/2014,...).

9. Zoper sodbo pritožbenega sodišča sta vložili revizijo obe stranki. Vrhovno sodišče RS je s sklepom opr. št. VIII Ips 285/2015 z dne 5. 4. 2016 revizijo tožnika v delu, ki se je nanašala na odločitev pritožbenega sodišča, s katero je tožnik uspel, zavrglo, v preostalem pa reviziji tožnika in v celoti reviziji tožene stranke ugodilo. Sodbi sodišča druge in prve stopnje je v delu, ki sta se nanašali na odločitev o obstoju delovnega razmerja in na priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja za obdobje od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013, vključno z regresom za letni dopust za leto 2011, 2012 in 2013 ter prijavo v obvezna zavarovanja, razveljavilo in tožbo v tem obsegu zavrglo (na revizijo tožene stranke). Sodbi sodišč druge in prve stopnje pa je v delu, ki sta se nanašali na odločitev o obstoju delovnega razmerja in na priznanje vseh pravic in obveznosti iz delovnega razmerja za nedoločen čas na delovnem mestu novinar fotograf od 1. 7. 2013 dalje, na reintegracijo in na izstavitev pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto novinar fotograf, razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

10. V zvezi s to svojo odločitvijo o razveljavitvi nižjih sodb in zavrženju tožbe (torej glede obdobja od 1. 4. 2011 do 30. 6. 2013) je VS RS ugotovilo, da je tožnik tožbo z zahtevkom za to obdobje vložil po izteku roka iz tretjega odstavka 200. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013). Ta zahtevek je tožnik postavil šele 11. 3. 2014, z vložitvijo tožbe za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za obdobje od 1. 7. 2013 dalje pa zakonski rok iz tretjega odstavka 200. člena ZDR-1 ni bil varovan. Glede na to je ugotovilo, da je tožnik tožbo za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za navedeno obdobje razširil prepozno.

11. V zvezi s svojo odločitvijo o razveljavitvi nižjih sodb in vrnitvijo zadeve v tem obsegu v novo sojenje (torej glede obdobja od 1. 7. 2013 dalje) pa je VS RS v citiranem sklepu navedlo, da samo zato, ker se ne glasi na ugotovitev nezakonitosti prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, zahtevka za priznanje delovnega razmerja za nedoločen čas od 1. 7. 2013 dalje ni utemeljeno zavrniti. Iz obrazložitve tega dela sklepa VS RS jasno izhaja, da je VS RS s to odločitvijo spremenilo svojo dotedanjo sodno prakso in to spremembo tudi podrobno obrazložilo. Poleg tega je navedlo tudi, kaj bo potrebno v postopku še ugotoviti za presojo utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka glede vtoževanega obstoja delovnega razmerja za obdobje od 1. 7. 2013 dalje.

12. Po prejemu zgoraj navedenega sklepa VS RS je tožnik v pripravljalni vlogi z dne 30. 6. 2016 ponovno delno preoblikoval svoj tožbeni zahtevek, o katerem je z izpodbijano sodbo odločilo sodišče prve stopnje.

13. Neutemeljena je pritožbena navedba tožene stranke o bistveni kršitvi določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj izpodbijani del sodbe ne bi imel razlogov o vseh odločilnih dejstvih. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da vsebuje obrazložitev izpodbijane sodbe razloge o vseh dejstvih, ki so bila odločilna za presojo utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka, prav tako pa ta dejstva niso niti nejasna niti med seboj v nasprotju.

14. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe tožene stranke, da je tožnikov zahtevek nedovoljen zato, ker tožnik v zvezi z ugotovitvijo obstoja delovnega razmerja za obdobje od 1. 7. 2013 dalje (kot je bilo že ugotovljeno, je 30. 6. 2013 prenehala veljati zadnja pogodba o avtorskem delu) ni uveljavljal tudi nezakonitosti prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Z oziroma na jasno stališče VS RS, ki izhaja iz sklepa opr. št. VIII Ips 258/2015 z dne 5. 4. 2016, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožniku glede na spremenjeno sodno prakso VS RS ni bilo treba, da bi za uspeh v tem individualnem delovnem sporu v zvezi z obstojem delovnega razmerja za obdobje od 1. 7. 2013 dalje moral uveljavljati še ugotovitev nezakonitosti prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Glede na to, da je sodišče prve stopnje pri izdaji izpodbijane sodbe sledilo stališču VS RS iz razveljavitvenega sklepa in spremenjeni sodni praksi VS RS, so neutemeljene pritožbene navedbe tožene stranke, s katerimi uveljavlja bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP oziroma kršitev 22. člena Ustave Republike Slovenije (Ustava RS; Ur. l. RS/I, št. 33/1991 in nadalj.).

15. Pritožbeno sodišče glede na zgoraj navedeno na obširne pritožbene navedbe tožene stranke, s katerimi ta izraža nestrinjanje z odločitvijo VS RS iz citiranega sklepa, ne odgovarja, ker za odločitev o utemeljenosti njene pritožbe niso odločilnega pomena. Ob tem le dodaja, da je neutemeljena pritožbena navedba tožene stranke, da iz obrazložitve citiranega sklepa VS RS ni jasno razvidno, ali je VS RS s svojo odločitvijo dejansko spremenilo svojo dotedanjo sodno prakso ali pa je šlo za odločitev, ki velja le za konkreten primer. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da iz sklepa VS RS jasno izhaja, da je VS RS s to svojo odločitvijo spremenilo svojo dotedanjo sodno prakso (kar sicer potrjuje tudi obrazložitev odločitve VS RS v zadevi opr. št. VIII Ips 270/2015 z dne 19. 4. 2016).

16. Pritožbeno sodišče soglaša tudi z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da so obstajali med tožnikom in toženo stranko v času od aprila 2011 pa do poteka zadnje pogodbe o avtorskem delu (30. 6. 2013) vsi elementi delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je tožnik v tem obdobju opravljal enako delo kot ostali trije redno zaposleni fotografi. Do 30. 6. 2013 je bil prostovoljno vključen v organiziran delovni proces pri toženi stranki kot fotograf, delo je opravljal osebno ter po navodilih in pod nadzorom tožene stranke (dežurnega oziroma odgovornega urednika). Delo je opravljal vsakodnevno, kar odraža tudi element nepretrganosti opravljanja dela. Delovni čas je bil enako kot delovni čas preostalih delavcev fleksibilen glede na to, da je delo novinarjev in fotografov terensko. Za nobenega fotografa (niti za tožnika) se ni vodila evidenca delovnega časa. Po obsegu dela je bil tožnik enakovreden ostalim zaposlenim fotografom, dejstvo, da je pri delu uporabljal svoj fotoaparat in svoj računalnik, pa ne vpliva na ugotovitev, da so bili podani vsi elementi delovnega razmerja. Glede na to, da se je tožnik o prostih dnevih usklajeval z ostalimi fotografi, ni bistveno, da ni bil dolžan najavljati dopusta.

17. Iz dokaznega postopka nadalje izhaja, da je tožnik vsak dan hodil na teren skupaj z novinarjem, sam je šel na teren bolj poredko, nikoli pa ne samoiniciativno. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so imeli fotografi svojo pisarno, do njih je prišel novinar in odredil, kje in kdaj potrebuje fotografa, nakar so se skupaj odločili, s kom in kam bo fotoreporter šel. V postopku je bilo nadalje ugotovljeno, da je tožnik na delo k toženi stranki prihajal vsak dan ob 9 uri in bil na razpolago za odhod na teren. Poleg tega je tožnik tudi dežural, bil je vključen v redni cikel dežurstev. Dopusta sicer ni imel, si je pa vzel proste dneve po dogovoru s sodelavci, če je bilo to možno. Tožniku je dnevno dajal navodila dežurni urednik, ostali fotoreporterji pa so tožnika šteli za enakopravnega sodelavca. Iz dokaznega postopka izhaja, da so se fotografi (vključno s tožnikom) skupaj dogovarjali o dežurstvih.

18. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da so bili pri opravljanju dela tožnika kot fotografa pri toženi stranki podani vse elementi delovnega razmerja. Nekatere posebnosti oziroma dejstva, ki jih tožena stranka navaja tudi v pritožbi (npr. da tožnik ni hodil na jutranje sestanke, da je mesečno prejemal različne plače iz naslova dela, da je uporabljal svojo opremo,...) pa ne pomenijo, da ob upoštevanju posebnosti novinarskega dela oziroma dela fotografa ne bi bilo mogoče zaključiti, da je tožnik dejansko delal po navodilih delodajalca v vsem spornem obdobju, da je bil vključen v delovni proces pri toženi stranki in da je za svoje delo prejemal tudi plačilo. Zato je tudi po stališču pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik opravljal delo pri toženi stranki v tem obdobju na način in pod pogoji, kot to velja za delovno razmerje.

19. Ob tem ni bistvena pritožbena navedba tožene stranke, da je sodišče prve stopnje svojo odločitev utemeljilo tudi s tem, da je bil tožnik naveden v kolofonu časopisa A.. Sklicevanje sodišča prve stopnje na ta kolofon po stališču pritožbenega sodišča ni bistveno in ne vpliva na drugačno odločitev, saj je sodišče prve stopnje svoje ugotovitve o obstoju elementov delovnega razmerja oprlo predvsem na druge izvedene dokaze, in sicer na izpovedbe prič, ki so skladno izpovedovale o vsebini tožnikovega dela v obravnavanem obdobju.

20. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe tožene stranke, ki se nanašajo na dejanske ugotovitve in pravne zaključke sodišča prve stopnje v zvezi s tem, da tožnik za zasedbo delovnega mesta novinar fotograf ni izpolnjeval izobrazbenega pogoja (naziv mojster fotografije). Sodišče prve stopnje se je do navedenega ugovora tožene stranke izčrpno in podrobno opredelilo v 20. in 21. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, zato se v izogib ponavljanju pritožbeno sodišče na to obrazložitev le sklicuje. Ob tem le še dodaja, da iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da tudi nekateri drugih zaposleni delavci pri toženi stranki niso izpolnjevali vseh pogojev za zasedbo delovnega mesta (tudi oni niso imeli naziva mojster fotografije), pa je tožena stranka kljub temu imela z njimi sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Že glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da dejstvo, da tožnik nima naziva mojster fotografije, ne more odločilno vplivati niti na ugotovitev obstoja delovnega razmerja na delovnem mestu novinar fotograf niti na obveznost tožene stranke, da mu izstavi pogodbo o zaposlitvi za to delovno mesto. To pa pomeni, da sklicevanje sodišča prve stopnje na določbe Kolektivne pogodbe za poklicne novinarje (KPPN; Ur. l. RS, št. 31/91 in nadalj.) niti ni bistveno. Ob upoštevanju zgoraj navedenega stališča so neutemeljeni pritožbeni očitki tožene stranke, da bi moralo sodišče prve stopnje tudi v zvezi z odločitvijo o tem delu tožnikovega tožbenega zahtevka prekiniti postopek zaradi kolektivnega delovnega spora, ki teče pred prvostopenjskim sodiščem pod opr. št. X Pd 333/2016. V tem kolektivnem delovnem sporu je bila sicer že izdana sodba sodišča prve stopnje dne 9. 6. 2016 (B11), s katero je prvostopenjsko sodišče ugotovilo, da KPPN od 1. 9. 1998 ne velja za člane takratnega podpisnika te kolektivne pogodbe, B., sedaj njegovega pravnega naslednika C. (in za stranskega intervenienta, ki je v tem individualnem delovnem sporu tožena stranka). Po razpoložljivih podatkih pritožbenega sodišča je bilo sicer pritožbi nasprotnega udeleženca v tem kolektivnem sporu ugodeno in sodba sodišča prve stopnje opr. št. X Pd 333/2016 z dne 9. 6. 2016 razveljavljena s sklepom opr. št. X Pdp 670/2016 z dne 27. 10. 2016. V citiranem sklepu je bilo zavzeto tudi stališče, da ima predlog predlagateljice naravo ugotovitvene tožbe za ugotovitev pravnega razmerja med strankama postopka glede veljavnosti KPPN in da se z ugotovitveno tožbo lahko zahteva ugotovitev sedaj obstoječega razmerja (z ugotovitveno tožbo torej ni možno zahtevati ugotovitve ne/obstoja pravnega razmerja, ki naj bi oziroma ne bi obstajalo v preteklosti ali v prihodnosti - Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, dr. Lojze Ude, str. 147).

21. Neutemeljene so nadalje pritožbene navedbe tožene stranke, da bi moralo sodišče prve stopnje zaradi zgoraj omenjenega kolektivnega delovnega spora postopek prekiniti tudi v zvezi z odločanjem o pripadajočem regresu za letni dopust za tožnika za leta 2013, 2014 in 2015. Glede na to, da je tožena stranka v svoji četrti pripravljalni vlogi sama navedla, da je ostalim delavcem za navedeno obdobje izplačala višji regres od višine minimalne plače (v pritožbi zatrjuje, da bi bil tožnik upravičen le do regresa v višini minimalne plače) in da bi tožnik prav tako prejel višji regres od minimalne plače, če bi bil zaposlen pri toženi stranki, pri čemer ni navedla pravne podlage za izračun tega regresa, je sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno prisodilo regres za letni dopust v višini, kot ga je tožnik vtoževal (ob smiselnem upoštevanju določb KPPN). Tožena stranka namreč ni dokazala, da bi bil tožnik upravičen do regresa za letni dopust v nižjem znesku od prisojenega.

22. Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo treba pritožbo tožene stranke zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijani del sodbe in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (353. člen ZPP, 2. točka 365. člena ZPP).

23. Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških strank ni odločalo, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.