VDSS Sodba Pdp 210/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-03-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Ruža Križnar Jager

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - fikcija vročitve - nadomestna vročitev - ustavna odločba

Tožena stranka je v predmetni zadevi vročala odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici po določbi zakona, ki jo je Ustavno sodišče RS razveljavilo. Razlog za razveljavitev je neskladnost določbe četrtega odstavka 88. člena ZDR-1 z Ustavo RS, saj gre za prekomeren poseg v pravico delavca iz prvega odstavka 23. člena Ustave RS. Zato je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnici odpoved ni bila pravilno vročena avgusta 2014, pravilna pa je tudi ugotovitev, da je bila odpoved tožnici prvič vročena šele med sodnim postopkom dne 28. 11. 2014, zaradi česar je tožba vložena pravočasno.

Ker do izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ni prišlo zaradi zdravstvenega stanja oziroma invalidnosti tožnice, na zakonitost odpovedi ne vpliva dejstvo, da je bila tožnica odsotna z dela zaradi bolezni v času, ko je prenehala potreba po njenem delu pod pogoji pogodbe o zaposlitvi.

I. Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenih postopkov in revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 7. 2014 nezakonita in se razveljavi (I. točka izreka). Nadalje je odločilo, da tožnici 8. 4. 2015 delovno razmerje ni prenehalo, ampak je trajalo do 27. 7. 2015 ter da ji je tožena stranka dolžna za ta čas obračunati nadomestilo plače ter ji po odvodu davkov in prispevkov plačati neto nadomestilo plače, zmanjšano za prejeta neto nadomestila za čas brezposelnosti za to obdobje, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. v mesecu za pretekli mesec. V preostanku (poziv na delo, obračun in plačilo nadomestila plače po 28. 7. 2015, plačilo razlike v nadomestilu plače v višini neto prejetega nadomestila za čas brezposelnosti z zakonskimi zamudnimi obrestmi in plačilo zakonskih zamudnih obrestih od nadomestila plače od 18. do 19. v mesecu za pretekli mesec) je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je še, da tožnica sama krije svoje stroške postopka (III. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe vlaga pritožbo tožnica in predlaga, da se sodba v izpodbijanem delu razveljavi in zadeva v tem obsegu vrne v ponovno sojenje. Soglaša, da je bila tožba vložena pravočasno, ne sprejema pa razlogov za zavrnitev zahtevka, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov nezakonita. Navaja, da je bila pred odpovedjo in v času odpovedi daljši čas v bolniškem staležu. Trdi, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je obstajala zaradi njene hude bolezni pri toženi stranki bojazen, da bo ugotovljena njena invalidnost in da je bilo to razlog za odpoved. Navaja, da je pred odhodom na bolniško delala na Inštitutu A., pri B. pa nikoli ni delala. Meni, da je sodišče neutemeljeno ugotovilo, da ji je bilo odrejeno delo na B.. Sklicuje se na dokazni predlog, naj tožena stranka sodišču posreduje podatke o novih zaposlitvah na območju C. v letu 2014 in podatke o podaljšanju zaposlitev za določen čas in o poteku teh zaposlitev. Navaja, da je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena 18 let za nedoločen čas, ta dokazni predlog pa je podala zato, ker so ji sodelavke povedale, da je tožena stranka v času odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaposlovala nove delavke snažilke in podaljševala delovna razmerja za določen čas. Po njenem mnenju tožena stranka predlaganih dokazov ni predložila zato, ker bi ti potrdili tožničine navedbe o zaposlovanju novih delavcev in podaljševanju dela za določen čas v času, ko je bila tožnici dana odpoved. Navaja, da tožena stranka navedb o zaposlovanju novih delavk niti ni prerekala, zaradi česar bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati tožničine navedbe in tožbenemu zahtevku ugoditi. Nadalje navaja, da se sodišče prve stopnje na odrejeno delo pri B. ne more sklicevati tudi zato, ker je bila v pogodbi o zaposlitvi kot kraj dela določena C. z okolico. Po njenem mnenju bi tožena stranka morala upoštevati vseh 20 naročnikov njenih storitev čiščenja na območju C. in okolice, za katere dela približno 300 do 400 delavcev tožene stranke. Trdi, da je pri tolikšnem številu zaposlenih tožena stranka ravno tožnico odpustila zaradi predvidene oziroma možne invalidnosti. Meni, da niso podani resni in utemeljeni razlogi za odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj je to mogoče ugotoviti že glede na število zaposlenih pri toženi stranki samo na območju C.. Pove, da bi se prav gotovo zanjo našla kakšna rešitev, poleg tega v času pred odpovedjo in po odpovedi tožnica sploh ni delala. Navaja, da je bila v bolniškem staležu preko 30 dni in ni bila v breme tožene stranke, tudi zato je po njenem mnenju nenavadno, da se je tožena stranka odločila ravno za tožnico kot za nepotrebno delavko. Pove, da je tožnica še vedno v bolniškem staležu in verjetno zaradi hude bolezni nikoli več ne bo sposobna za delo, saj bi se v času zaposlitve pri toženi stranki po vsej verjetnosti invalidsko upokojila, do takrat pa bi bila ves čas dela nezmožna. Zatrjuje zmotno ugotovitev dejanskega stanja in bistveno kršitev postopka zaradi zavrnitve dokaznih predlogov v zvezi z zaposlovanjem novih delavcev v času odpovedi oziroma neupoštevanja dejstva, da tožena stranka podatkov o zaposlovanju ni predložila. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba tožnice je bila vročena toženi stranki, ki nanjo odgovarja in primarno predlaga njeno zavrženje, saj meni, da je prepozna, podredno pa, naj jo sodišče prve stopnje zavrne kot neutemeljeno.

4. Zoper ugodilni del sodbe vlaga pritožbo zaradi vseh pritožbenih razlogov tožena stranka. Podaja številne pritožbene navedbe v zvezi s pravilnostjo vročitve odpovedi tožnici in posledično nepravočasnostjo njene tožbe, ki bi jo bilo treba zavreči. Meni, da je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da tožena stranka odpovedi 9. 8. 2014 tožnici ni pravilno vročila, glede na navedeno pa je po njenem mnenju materialnopravno zmoten tudi nadaljnji zaključek sodišča prve stopnje, da je bila tožnici odpoved vročena šele v sodnem postopku dne 28. 11. 2014, kar pomeni, da naj bi se tožnici odpovedni rok iztekel šele 27. 1. 2015. Nasprotuje odločitvi, da mora tožnico od 8. 4. 2015 do 28. 7. 2015 vključiti v vsa obvezna zavarovanja, obračunati nadomestilo plače, odvesti davke in prispevke ter izplačati neto nadomestilo plače skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ker je bila tožnica po izteku odpovednega roka vključena v obvezno zdravstveno zavarovanje kot prejemnik bolniškega nadomestila. Po njenem mnenju bi moralo sodišče prve stopnje ob pravilni uporabi določbe 88. člena ZDR-1 šteti, da je tožba prepozna in vsebinsko sploh ne bi smelo odločati o tožbenem zahtevku ter pravilno šteti, da se je odpovedi rok tožnici iztekel 8. 10. 2014, nakar ji je na podlagi tretjega odstavka 116. člena ZDR-1 delovno razmerje prenehalo 8. 4. 2015. Predlaga spremembo sodbe sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu tako, da se tožbo zavrže oziroma tožbeni zahtevek v celoti zavrne.

6. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl., ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo materialno pravo.

7. Predmetno zadevo pritožbeno sodišče obravnava tretjič. Sodišče prve stopnje je prvič odločilo o tožbenem zahtevku s sodbo opr. št. I Pd 1222/2014 z dne 7. 5. 2015, in sicer je zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ugotovilo pa je, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo 8. 4. 2015, temveč je trajalo do 27. 7. 2015, za to obdobje pa ji je priznalo tudi pravice iz delovnega razmerja. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo. Pritožbeno sodišče je s sklepom opr. št. Pdp 670/2015 z dne 17. 12. 2015 pritožbama obeh strank ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče prve stopnje je nato 11. 2. 2016 izdalo sodbo opr. št. I Pd 1415/2015, v kateri je sprejelo enako odločitev kot v prvi sodbi, zoper to sodbo pa sta se ponovno pritožili obe stranki. Pritožbeno sodišče je s sodbo in sklepom opr. št. Pdp 415/2016 z dne 19. 5. 2016 pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo v ugodilnem delu razveljavilo ter tožbo v tem delu zavrglo (ker je štelo, da je tožba vložena prepozno), pritožbo tožnice pa zavrnilo in sodbo v zavrnilnem delu potrdilo. Zoper to sodbo in sklep pritožbenega sodišča je tožnica vložila revizijo, o kateri je odločilo Vrhovno sodišče RS s sklepom opr. št. VIII Ips 213/2016 z dne 21. 2. 2017. Reviziji je ugodilo, sodbo in sklep sodišča druge stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje. Odločitev o revizijskih stroških je pridržalo za končno odločbo. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče s predmetno odločbo ponovno odločilo o pritožbah tožnice in tožene stranke zoper sodbo sodišča prve stopnje z dne 11. 2. 2016.

8. V postopku v predmetni zadevi se je kot bistveno izpostavilo vprašanje pravilnosti vročitve odpovedi z dne 29. 7. 2014 tožnici. Ta ji je bila priporočeno s povratnico poslana po četrtem odstavku 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13, ZDR-1).

9. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-200/15-21, Up-936/15-20 z dne 16. 3. 2017 razveljavilo četrti odstavek 88. člena ZDR-1 in odločilo, da se do drugačne zakonske ureditve za vročanje odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavcu po pošti uporabljajo pravila pravdnega postopka o osebnem vročanju. Iz 125. člena Ustave RS in 44. člena Zakona o ustavnem sodišču (Ur. l. RS, št. 15/94 in nasl., ZUstS) izhaja, da ugotovitvena odločba Ustavnega sodišča učinkuje v vseh razmerjih, nastalih pred dnem, ko je ugotovitvena odločba začela učinkovati, če do tega dne o zadevi ni bilo pravnomočno odločeno. V vseh postopkih, v katerih še ni bilo pravnomočno odločeno, morajo torej sodišča upoštevati ugotovitveno odločbo Ustavnega sodišča, in sicer tako, da protiustavno zakonsko določbo uporabljajo tako, da njena uporaba ne bo v nasprotju z razlogi, ki so ustavnemu sodišču narekovali ugotovitev njene protiustavnosti. Zakon oziroma njegov del je namreč neizogibno v neskladju z ustavo že od same uveljavitve, le veljavo je izgubil z nastopom učinkov o razveljavitvene odločbe Ustavnega sodišča (prim. s sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. III Ips 84/2014 z dne 9. 12. 2015 ter odločbo Ustavnega sodišča opr. št. Up-624/11 z dne 3. 7. 2014).

10. Tožena stranka je v predmetni zadevi vročala odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici po določbi zakona, ki jo je Ustavno sodišče RS razveljavilo. Razlog za razveljavitev je neskladnost določbe četrtega odstavka 88. člena ZDR-1 z Ustavo RS, saj gre za prekomeren poseg v pravico delavca iz prvega odstavka 23. člena Ustave RS. Že zaradi tega je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnici odpoved ni bila pravilno vročena avgusta 2014, pravilna pa je tudi ugotovitev, da je bila odpoved tožnici prvič vročena šele med sodnim postopkom dne 28. 11. 2014, zaradi česar je tožba vložena pravočasno. Posledično je pravilno ugotovilo tudi, da se je 60-dnevni odpovedni rok iztekel 27. 1. 2015, ter 6?mesečni rok iz tretjega odstavka 116. člena ZDR-1 dne 27. 7. 2015. Pravilna je torej odločitev, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo 8. 4. 2015, ampak je trajalo do 27. 7. 2015 ter, da se ji za to obdobje prizna nadomestilo plače zmanjšano za nadomestilo med brezposelnostjo.

11. Glede na navedeno za odločitev v zadevi niso odločilne v pritožbene navedbe v zvezi s pravilnostjo vročitve odpovedi tožnici po četrtem odstavku 88. člena ZDR?1, zato nanje pritožbeno sodišče ne odgovarja.

12. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem ugodilnem delu (353. člen ZPP).

13. Sodišče prve stopnje je v zvezi z izpodbijano odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ki jo je tožena stranka podala tožnici po prvi alineji prvega odstavka 89. člena ZDR-1, pravilno ugotovilo naslednja pravno pomembna dejstva:

- da je tožnica nazadnje opravljala delo na Inštitutu A., ta naročnik pa s toženo stranko ni sodeloval od leta 2010 dalje,

- da je tožena stranka tožnici od 1. 7. 2012 odredila delo na objektu B.,

- da je bila podana tožnici odpoved zato, ker tožena stranka ni več opravljala storitev čiščenja za B., zaradi česar je prenehala potreba po tožničinem delu v tej enoti,

- da je tožena stranka pred podajo odpovedi tožnici glede na določbo v njeni pogodbi o zaposlitvi, da delo opravlja na širšem območju C. z okolico, preverila, ali bi bilo mogoče tožnici odrediti delo pri drugem naročniku, pa te možnosti ob upoštevanju zakonskih omejitev glede prevoza na delo in glede delovnega časa ni bilo.

14. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb postopka, ker ni izvedlo z njene strani predlaganih dokazov v zvezi z zaposlovanjem novih delavcev pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da je tožnica zgolj pavšalno trdila, da je tožena stranka na novo zaposlovala oziroma podaljševala pogodbe o zaposlitvi za določen čas drugim delavcem, pri tem pa ni navedla in dokazala, za katera dela in kdaj. Ob odsotnosti konkretnih navedb v zvezi s tem predstavljajo njeni dokazni predlogi informativni dokaz. Trditveno in dokazno breme sta namreč povezani, zato mora stranka natančno opredeliti, katero dejstvo naj se s predlaganim dokazom ugotovi, saj sodišče ne sme izvajati dokazov, ki jih je stranka predlagala zgolj zato, da bi se razkrila dejstva, ki bi jih šele potem zatrjevala (informativni dokaz, prim. J. Zobec v Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga str. 353 in 357). Glede na to je sodišče prve stopnje navedene dokazne predloge utemeljeno zavrnilo.

15. Ne drži navedba v pritožbi tožnice, da tožena stranka ni prerekala njenih trditev o zaposlovanju novih delavk, saj je ta na prvem naroku za glavno obravnavo zatrjevala, da tožnici ni mogla zagotoviti drugega dela pod pogoji pogodbe o zaposlitvi in kolektivne pogodbe ter je navedla jasne razloge za nepredložitev podatkov iz dokaznih predlogov tožnice v zvezi z zaposlovanjem pri njej. Glede na to na podlagi dejstva, da tožena stranka ni predložila zahtevanih podatkov, brez ustrezne trditvene podlage tožnice o konkretnih novo sklenjenih pogodbah o zaposlitvi, ni mogoče zaključiti, da je tožena stranka sklepala nove pogodbe o zaposlitvi za tožničino delovno mesto. Niti dejstvo, da je tožena stranka imela na območju C. in okolice približno 20 naročnikov storitev čiščenja in 300 do 400 zaposlenih delavcev, ne dokazuje, da bi pri toženi stranki obstajala potreba po tožničinem delu pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Tožnica v tem postopku ni navedla dejstev, ki opravičujejo domnevo, da je bila kršena prepoved diskriminacije na podlagi njenega zdravstvenega stanja (šesti odstavek 6. člena ZDR-1), tako da na toženo stranko ni prešlo dokazno breme, da tožena stranka v obravnavanem primeru ni kršila načela enakega obravnavanja oziroma prepovedi diskriminacije. Sicer pa je tožena stranka dokazala, da je odpoved tožnici podala zaradi obstoječih poslovnih razlogov, ki niso bili navidezni.

16. Neutemeljena je pritožbena navedba, da tožničino delo pri toženi stranki ni postalo nepotrebno, ker ji ni bilo odrejeno delo na B. oziroma ker tam nikoli ni dejansko delala. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov (zaslišanja priče D.D. in listinskega dokaza o odreditvi novega delovišča - B 4) ugotovilo, da je tožnici bilo odrejeno delo na tem delovišču. Sodišče prve stopnje je tisto, ki lahko ob zaslišanju dobi neposreden vtis, ali priča izpoveduje verodostojno, ali ne, poleg tega pa ima možnost in dolžnost ta vtis primerjati tudi z ostalimi izvedenimi dokazi. Izpoved priče mora oceniti kot vsak drug dokaz, torej samega zase in v povezavi z drugimi dokazi. Svoj zaključek o verodostojnosti oziroma neverodostojnosti posamezne priče mora ustrezno argumentirati. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi prepričljivo in argumentirano pojasnilo, zakaj je svojo odločitev oprlo na izpoved navedene priče in navedeni listinski dokaz ter druge listinske dokaze. Pritožbeno sodišče teh argumentov ne ponavlja in pritožbene navedbe, ki izpodbijajo dokazno oceno, zavrača kot neutemeljene.

17. Na odločitev v zadevi ne morejo vplivati pritožbene navedbe, da je bila tožnica dalj časa v bolniškem staležu, torej ni predstavljala bremena za toženo stranko, ter trditve, da bi se zaradi hude bolezni verjetno invalidsko upokojila v času zaposlitve pri toženi stranki. Ker do odpovedi ni prišlo zaradi zdravstvenega stanja oziroma invalidnosti tožnice, na zakonitost odpovedi ne vpliva dejstvo, da je bila tožnica odsotna z dela zaradi bolezni v času, ko je prenehala potreba po njenem delu pod pogoji pogodbe o zaposlitvi.

18. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tudi pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem zavrnilnem delu (353. člen ZPP).

19. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka. Glede na neuspeh z zahtevkom za ugotovitev nezakonitosti odpovedi in reintegracijskim zahtevkom ter pretežnim delom reparacijskega zahtevka, tožnica sama krije tudi svoje stroške predhodnih pritožbenih postopkov in stroške revizije.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 88, 88/4, 88/6, 89, 89/1, 89/1-1, 116, 116/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.