VDSS Sklep Pdp 365/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-09-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Marko Hafner

absolutna bistvena kršitev določb postopka - razumljivost izreka sodbe - eventualna kumulacija

Izrek sodbe, kot je povzet v 1. točki obrazložitve tega sklepa, je do te mere nejasen, da se sodbe ne da preizkusiti. Ker pritožbeno sodišče zaradi nejasnega izreka sodbe sodišča prve stopnje ni moglo preizkusiti, je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je v izreku izpodbijane sodbe nekritično sledilo napačno uveljavljani eventualni kumulaciji zahtevkov tožnika in ločeno odločalo o enakih zahtevkih oziroma o zahtevkih v celoti, čeprav se ti razlikujejo le delno. Tudi v tem delu bi tako sodišče prve stopnje moralo tožnika v skladu z določbo 285. člena ZPP pozvati na jasno in pravilno postavitev tožbenih zahtevkov. Ker tega ni storilo in ker je izrek sodbe oblikovalo na način, ki ni skladen z določbami ZPP, je tudi v tem delu podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sodbe (I., II. in III. točka, drugi odstavek IV. točke ter V. točka v delu, ki se nanaša na tožečo stranko) se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo v I. točki izreka zavrnilo del primarnega tožbenega zahtevka, ki smiselno glasi:

"Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 8. 2016 je nezakonita.

Pogodba o zaposlitvi z dne 31. 8. 2016 se razveže.

Ugotovi se, da delovno razmerje tožeče stranke pri toženi stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 6. 5. 2013 ni prenehalo, temveč traja tudi od 1. 9. 2016 dalje do izdaje sodbe sodišča I. stopnje, ko se pogodba o zaposlitvi sodno razveže.

Tožena stranka je dolžna za čas od 1. 9. 2016 dalje do dne sodne razveze plačati tožeči stranki razliko med plačilom za delo po razvezani pogodbi z dne 31. 8. 2016 in plačilom, ki bi ga prejela po individualni pogodbi o zaposlitvi z dne 6. 5. 2013.

Tožena stranka je dolžna obračunati tožeči stranki denarno povračilo v višini 18 bruto plač tožnika, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati odškodnino za pretrpljene duševne bolečine v višini 3.500,00 EUR."

V II. točki izreka je zavrnilo prvi podredni tožbeni zahtevek, ki glasi:

"Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 8. 2016 je nezakonita.

Pogodba o zaposlitvi z dne 31. 8. 2016 se razveže.

Delovno razmerje med tožečo in toženo stranko traja tudi od 1. 9. 2016 dalje na podlagi individualne pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto "Vodja gozdnega obrata" z dne 6. 5. 2013, po izteku te pogodbe o zaposlitvi pa na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas na delovnem mestu "referent ... panoge".

Tožena stranka je dolžna za čas od 1. 9. 2016 dalje v roku 8 dni plačati tožeči stranki razliko med plačilom za delo po razvezani pogodbi z dne 31. 8. 2016 in plačilom, ki bi ga tožeča stranka prejela po individualni pogodbi o zaposlitvi z dne 6. 5. 2013."

V III. točki izreka je zavrnilo drugi podredni tožbeni zahtevek, ki glasi:

"Pogodba o zaposlitvi z dne 31. 8. 2016 je neustrezna.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni plačati sorazmerni del odpravnine v višini 15.877,80 EUR."

V IV. točki izreka je ugodilo delu primarnega tožbenega zahtevka, ki glasi:

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki obračunati razliko v nadomestilu plače za mesec julij 2016 in avgust 2016 v skupni višini 1.054,70 EUR, in sicer: za mesec julij 2016 v višini 519,55 EUR, za mesec avgust 2016 pa v višini 535,15 EUR, od navedenih zneskov obračunati in plačati pripadajoče davke in prispevke, nato pa tožeči stranki izplačati ustrezen neto znesek, v roku 8 dni.

Kar je bilo iz naslova razlike v nadomestilu plače za mesec julij 2016 in avgust 2016 zahtevanega več (razlika do skupno uveljavljanih 1.139,94 EUR), je tožbeni zahtevek v tej točki izreka zavrnilo.

V V. točki izreka je odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka.

2. Zoper zavrnilni del navedene sodbe se pritožuje tožnik zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da zahtevku tožnika ugodi, podredno pa, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da sodišče prve stopnje ni popolno ugotovilo dejanskega stanja v zvezi z okoliščinami odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kjer je očitno šlo za zlorabo institutov delovnega prava, za podajo navidezno zakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi z namenom, da se tožnika degradira, da se nanj izvaja pritisk, pod katerim bo sam zapustil delo pri toženi stranki. Zavrnilo je izvedbo dokaza z zaslišanjem prič, ki jih je predlagal tožnik. Povzema dogajanje pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in navaja, da je tožena stranka spremenila sistemizacijo, ki ne odraža dejanskega stanja. Ponudila mu je delovno mesto, kjer tožnik ni imel dela in do koder se je vozil pol dneva. Tožnik ni imel izbire in je moral podpisati pogodbo o zaposlitvi, čeprav mu ni bila ponujena ustrezna zaposlitev. V posledici tega se mu je poslabšalo zdravstveno stanje, zato je moral začeti jemati antidepresive. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, ker je zaključilo, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita, čeprav ni bila odpovedana pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas, katere pravice in obveznosti so mirovale. Ker ni bila odpovedana pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas, tudi ni mogla biti veljavno sklenjena ponujena pogodba o zaposlitvi. Tožnik ni izrazil volje, da bi pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas prenehala veljati. Tožnik je bil ponujeno pogodbo o zaposlitvi prisiljen podpisati, saj bi sicer ostal brez dohodka. Sodišče prve stopnje je zmotno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z opravljanjem dela tožnika. Tožnik ni imel dela po novi pogodbi o zaposlitvi, ampak je še naprej moral opravljati dela in naloge po stari pogodbi o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje ni preverilo zahtevnosti delovnega mesta in načina definiranja pogojev za zasedbo, ki so bili umetno nastavljeni višje. Tožnik kot inženir gradbeništva nima nobenih delovnih izkušenj za opravljanje dela po novi pogodbi, prav tako se vsebina tega dela ne uvršča med dela gozdarske stroke. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo in zmotno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z ustreznostjo ponujene zaposlitve. Zmotno je stališče, da se ne všteva čas, ki ga tožnik porabi za hojo od bivališča do postajališča in obratno ter od postajališča do naslova opravljanja dela in obratno. Nemogoče je priti z ene strani postaje na drugo v dveh minutah, zlasti ker je tožnik starejši od 60 let, avtobus pa tudi ni vedno povsem točen. Poleg tega bi tožnik z uporabo takšnega prevoznega sredstva na delo prišel prepozno (po 7. uri). Nadalje navaja, da sodišče prve stopnje ni ugotovilo dejanskega stanja v zvezi s pretrpljenimi duševnimi bolečinami. Z novo pogodbo o zaposlitvi je bil tožnik razporejen na delovno mesto, ki je pod njegovimi sposobnostmi in na katerem nima dela. Le tožnik in še en delavec sta prejela odpoved pogodbe o zaposlitvi. Prav tako se sodišče prve stopnje ni opredelilo do trditev o napačnem obračunu nadomestila za bolniški stalež v višini 80 % osnovne (in ne povprečne) plače.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

4. Tožnik je podal še dopolnitev pritožbe, ki pa je pritožbeno sodišče pri odločitvi ni upoštevalo, saj je bila vložena 14. 6. 2017, tj. po poteku 15-dnevnega pritožbenega roka (ki se je iztekel 15. 4. 2017).

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

7. Absolutna bistvena kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju.

8. Izrek sodbe, kot je povzet v 1. točki obrazložitve tega sklepa, je do te mere nejasen, da se sodbe ne da preizkusiti. Iz njega namreč ni razvidno, kaj je tožnik v primarnem tožbenem zahtevku sploh zahteval, saj je sodišče prve stopnje v I. točki izreka, v kateri je zavrnilo del primarnega tožbenega zahtevka, navedlo, kako se ta "smiselno" glasi. Pri tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da se zahtevek, ki ga je sodišče prve stopnje (v narekovajih) navedlo v I. točki izreka, in končni zahtevek, ki ga je dejansko postavil tožnik v IV. pripravljalni vlogi (hrbtna stran list. št. 65), ne ujemata. Zavrnilna sodba mora v izreku vsebovati navedbo tožbenega zahtevka, kot se ta dobesedno glasi. Sodišče pri tem ne sme v nobenem smislu posegati v vsebino tožbenega zahtevka oziroma ga "smiselno" samo oblikovati, kot je to storilo sodišče prve stopnje. Če tožnik tožbenega zahtevka ni pravilno in jasno oblikoval, bi ga moralo sodišče prve stopnje na to opozoriti in ga v okviru materialno-procesnega vodstva (285. člen ZPP) pozvati, da to stori. Pri tem pa ne zadošča, da je sodišče prve stopnje od tožnika zahtevalo zgolj to, da se opredeli do razmerja podrejenosti oziroma nadrejenosti med tožbenima zahtevkoma za vrnitev nazaj na delo in sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Izrecno bi ga moralo pozvati tudi, da tožbeni zahtevek jasno in določno oblikuje, še posebej v konkretnem primeru, v katerem tožnik uveljavlja več tožbenih zahtevkov hkrati, ti pa so med seboj v razmerju objektivne in eventualne kumulacije. Ker pritožbeno sodišče zaradi nejasnega izreka sodbe sodišča prve stopnje ni moglo preizkusiti, je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

9. Pritožbeno sodišče nadalje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje tako v I. kot v II. točki izreka odločilo o tožbenih zahtevkih za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 8. 2016 in za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Deloma enaka pa sta tudi reparacijska zahtevka (in s tem tudi izreka, v katerih je sodišče prve stopnje o teh zahtevkih odločilo) za obstoj delovnega razmerja in zahtevka za priznanje razlike v plači. Sodišče prve stopnje je tako v teh delih dvakrat odločilo o (deloma) enakih zahtevkih, čeprav iz izreka izhaja, da naj bi šlo za primarno in podredno uveljavljane tožbene zahtevke. Pogoj za eventualno kumulacijo zahtevkov je obstoj več zahtevkov, ki so sicer v medsebojni zvezi, vendar pa so si med seboj različni. Bistvo eventualne kumulacije zahtevkov po tretjem odstavku 182. člena ZPP je namreč v tem, da sodišče odloči o podredno postavljenem tožbenem zahtevku le v primeru, če v celoti zavrne primarni tožbeni zahtevek. Če pa je drug (podredni) zahtevek enak ali že vsebovan v prvem (primarnem) zahtevku, torej če tožnik v drugem zahtevku zahteva isto ali manj (in ne nekaj drugega), kot v prvem zahtevku, sploh ne gre za eventualno kumulacijo zahtevkov, temveč je takšna kumulacija le navidezna. Sodišče prve stopnje je v izreku izpodbijane sodbe nekritično sledilo napačno uveljavljani eventualni kumulaciji zahtevkov tožnika in ločeno odločalo o enakih zahtevkih oziroma o zahtevkih v celoti, čeprav se ti razlikujejo le delno. Tudi v tem delu bi tako sodišče prve stopnje moralo tožnika v skladu z določbo 285. člena ZPP pozvati na jasno in pravilno postavitev tožbenih zahtevkov. Ker tega ni storilo in ker je izrek sodbe oblikovalo na način, ki ni skladen z določbami ZPP, je tudi v tem delu podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

10. Že iz zgoraj navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (I., II., III. točko, drugi odstavek IV. točke in del V. točke izreka, v kateri je odločeno, da tožnik sam krije svoje stroške postopka) razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Zaradi ugotovljenih pomanjkljivosti v izreku namreč pritožbeno sodišče sodbe ni moglo preizkusiti in je tako ugotovilo obstoj kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero pazi po uradni dolžnosti in ki je takšne narave, da je pritožbeno sodišče samo ni moglo odpraviti (prvi odstavek 354. člena ZPP). Posledično tudi ni moglo preizkusiti v pritožbi uveljavljanih razlogov.

11. Pritožbeno sodišče pri tem opozarja še na nekatere druge pomanjkljivosti v izreku sodbe, ki pa niso odigrale bistvene vloge pri sprejemu odločitve pritožbenega sodišča. Iz izreka sodbe izhaja, da je sodišče prve stopnje odločalo o (prvem in drugem) podrednem tožbenem zahtevku, čeprav je delno ugodilo primarnemu tožbenemu zahtevku, kar je v nasprotju s tretjim odstavkom 182. člena ZPP. Res je sicer v obrazložitvi sodbe sodišče prve stopnje pojasnilo (v opombi 1 na strani 4), da vsi zahtevki iz t. i. primarnega tožbenega zahtevka med seboj niso povezani in da gre v resnici za objektivno kumulacijo več zahtevkov, pri čemer imajo zgolj nekateri še podredno uveljavljane zahtevke. Vendar pa bi moralo to jasno in nedvoumno izhajati tudi iz izreka sodbe. Prav tako je sodišče prve stopnje v III. točki izreka sodbe napačno in v nasprotju s prvim odstavkom 181. člena ZPP po vsebini odločilo o zahtevku, da je pogodba o zaposlitvi z dne 31. 8. 2016 neustrezna. S tem zahtevkom je tožnik zahteval ugotovitev dejstva, kar pa ni dopustno glede na prvi odstavek 181. člena ZPP, ki dopušča ugotovitveno tožbo le za ugotovitev obstoja oziroma neobstoja kakšne pravice ali pravnega razmerja ali pa pristnosti oziroma nepristnosti kakšne listine. Zato ni bilo pogojev za meritorno odločanje (zavrnitev) navedenega tožbenega zahtevka.

12. Sodišče prve stopnje bo moralo v novem sojenju tožnika najprej pozvati, da jasno in določno oblikuje svoje tožbene zahtevke. Nato bo moralo sodišče prve stopnje o tožbenih zahtevkih ponovno odločati, pri tem pa paziti, da bo iz izreka odločbe jasno razvidno, kaj je tožnik zahteval, prav tako bo moralo paziti, da ne bo odločilo o primarnih in podrednih tožbenih zahtevkih, ki so zgolj v razmerju navidezne kumulacije. Če bo kakšnemu tožbenemu zahtevku morebiti (delno) ugodilo, bo moralo sodišče prve stopnje v izreku sodbe to navesti na prvem mestu.

13. Stranki pritožbenih stroškov nista priglasili, zato pritožbeno sodišče o njih ni odločalo (prvi odstavek 163. člena ZPP).

V izreku ugodilnega dela sodbe je odveč zapis: "Ugodi se delu primarnega tožbenega zahtevka, ki glasi:", saj zadostuje le zapis o tem, kaj in v kakšnem roku je tožena stranka dolžna izpolniti tožeči stranki. Sodišče v skladu s tretjim odstavkom 182. člena ZPP odloča o podredno postavljenem tožbenem zahtevku le v primeru, če spozna, da primarno uveljavljani (v celoti) ni utemeljen.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 182, 182/3, 285, 339, 339/2, 339/2-14.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.