VDSS Sodba Pdp 461/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-11-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

pogodbena kazen - konkurenčna klavzula - zavarovalni zastopnik - odstop od pogodbe - ničnost - denarno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule

Konkurenčna klavzula je bila med tožencem in tožečo stranko pravno veljavna in je toženca zavezovala, in ker se je 12 dni po prenehanju delovnega razmerja pri tožeči stranki zaposlil na enakem delovnem mestu pri konkurenčnem delodajalcu, pri katerem je (bo lahko) uporabljal poslovne zveze in poslovna znanja, ki jih je pridobil pri tožeči stranki, je kršil konkurenčno klavzulo iz XIII. člena njene pogodbe o zaposlitvi.

Glede na to, da je plačilo pogodbene kazni zaradi nespoštovanja konkurenčne klavzule dogovorjeno že zaradi obstoja abstraktne možnosti manjšega pridobivanja dohodka, tožeči stranki v sporu ni bilo treba dokazati obstoja škode, v okvir katere sodi tudi konkretno izboljšanje konkurenčnega položaja konkurenčne zavarovalnice.

Določilo v pogodbi o zaposlitvi, po katerem je toženec dolžan plačati pogodbeno kazen, v celoti ustreza opredelitvi pogodbene kazni iz 247. člena OZ, s tem da iz pogodbe jasno izhaja, da je bila pogodbena kazen dogovorjena za primer neizpolnitve obveznosti toženca iz konkurenčne klavzule. Na podlagi 253. člena OZ ima upnik pravico zahtevati pogodbeno kazen, tudi če presega škodo, ki mu je nastala, in celo če mu ni nastala nobena škoda. Določitev pogodbene kazni v pogodbi o zaposlitvi torej ni v nasprotju s konceptom delovnega prava, temveč gre za dopustno urejanje medsebojnih pravic in obveznosti med delavcem in delodajalcem. Treba je upoštevati načelo prostega urejanja obligacijskih razmerij iz 3. člena OZ, s tem pa tudi možnost dogovora pogodbene kazni v skladu z določbami OZ, kljub temu, da v času sklepanja toženčeve pogodbe o zaposlitvi takrat veljavni zakon o delovnih razmerjih in kolektivna pogodba uporabe pogodbene kazni za primer kršitve konkurenčne klavzule nista posebej določala.

I. Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se glasi:

- "Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni plačati 16.083,50 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 3. 2016 dalje do plačila.

- Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 15 dni plačati stroške postopka pred sodiščem prve stopnje v znesku 385,70 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne zamude dalje do plačila."

II. Tožena stranka je dolžna v roku 15 dni plačati tožeči stranki stroške pritožbe v znesku 385,70 EUR, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne zamude dalje do plačila, svoje stroške odgovora na pritožbo pa krije sama.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, naj ji tožena stranka plača pogodbeno kazen v znesku 16.083,50 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 3. 2016 dalje. Tožeči stranki je naložilo, da je dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 1.108,48 EUR.

2. Zoper sodbo zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja vlaga pritožbo tožeča stranka in predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, s stroškovno posledico. Nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da je nična določba toženčeve pogodbe o zaposlitvi, ki določa obveznost plačila pogodbene kazni v primeru kršitve konkurenčne klavzule, ker naj bi nasprotovala zavezujočim predpisom in določbam ZDR in ZDR-1 o odškodninski odgovornosti delavca. Opozarja, da je to stališče diametralno nasprotno stališču ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča RS (VIII Ips 211/2009, VIII Ips 193/2010, VIII Ips 1/2011, VIII Ips 3/2011, VIII Ips 4/2011, VIII Ips 320/2015, idr.), iz katere izhaja, da se delavec in delodajalec lahko v pogodbi o zaposlitvi za primer ravnanja delavca v nasprotju z dogovorjeno konkurenčno klavzulo dogovorita tudi za pogodbeno kazen. Sklicuje se na prakso pritožbenega sodišča v sporih tožene stranke z zavarovalnimi zastopniki (razen sodbe VDSS opr. št. Pdp 767/2016), da je dogovor o pogodbeni kazni za primer kršitve konkurenčne klavzule dopusten in veljaven (odločbe VDSS opr. št. Pdp 158/2016, Pdp 380/2016, Pdp 1082/2015, Pdp 206/2016, Pdp 600/2016). Nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da v času sklepanja toženčeve pogodbe o zaposlitvi veljavna kolektivna pogodba za zavarovalstvo pogodbene kazni ni predvidevala, razen za nezakonito prenehanje delovnega razmerja, in da je možnost določitve pogodbene kazni prinesla šele nova kolektivna pogodba za zavarovalstvo iz leta 2011. Sklicuje se na drugi odstavek 8. člena KPZS98, iz katerega izhaja, da se v primeru konkurenčne klavzule delavec in delodajalec v pogodbi o zaposlitvi lahko dogovorita o različnih medsebojnih obveznostih, ki niso naštete taksativno. Pove, da se je pogodbena kazen v skladu z določili KPZS98 uredila v aktu o sistemizaciji delovnih mest, iz določb ZDR in ZDR-1 pa ne izhaja, da bi zakonodajalec uredil vprašanje možnih (dopustnih) zahtevkov delodajalca v primeru kršitev konkurenčne klavzule. Kot očitno napačnega graja zaključek sodišča prve stopnje, da je sporni dogovor o pogodbeni kazni ničen zaradi nasprotovanja prisilnim predpisom. Navaja, da je zaradi zmotne uporabe materialnega prava sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj bi ob veljavnem dogovoru pogodbene kazni morala tožeča stranka dokazati le veljavnost konkurenčne klavzule in da gre v konkretnem primeru za kršitev pogodbene obveznosti, ki ima objektivne znake protipravnega ravnanja ter da vzrok za kršitev izvira iz sfere toženca. Meni, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotavljalo, ali je tožeči stranki uspelo dokazati predpostavke odškodninske odgovornosti toženca, saj je dokazovala veljavnost konkurenčne klavzule in njeno kršitev. Trdi, da je pravočasno zatrjevala obstoj in višino škode v smislu odškodninske odgovornosti toženca. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni določno zatrjevala, katere posle je toženec prenesel k novemu delodajalcu in se sklicuje na izpoved priče A.A. in seznam zavarovalnih poslov, ki so od meseca avgusta 2015 do maja 2016 iz skadencarja toženca prešli k Zavarovalnici B.. Meni, da je napačno stališče sodišča prve stopnje, da mora delodajalec za uspeh z zahtevkom dokazati dejansko konkuriranje delavca in prehod konkretnih strank oziroma poslov. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da dejstvo, da se je toženec zaposlil pri konkurenčnem delodajalcu, ne daje podlage za neposredni zaključek, da je s svojim ravnanjem vplival na zavarovalce tožeče stranke. Glede na napačno odločitev o glavni stvari graja tudi odločitev o stroških postopka na prvi stopnji. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožencu, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in naložitev plačila stroškov odgovora na pritožbo tožeči stranki. Meni, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna, ter da je sprememba sodne prakse nujna in pravična. Meni, da tožeča stranka ni zahtevala plačila (pavšalne) odškodnine, zato nasprotuje pritožbenim navedbam o tem, da je višina škode izkazana ter opozarja, da tudi vzročna zveza ni izkazana. Graja pa ostale zaključke sodišča prve stopnje. Navaja, da ni mogoče predložiti dokazila, da toženec ob spoštovanju konkurenčne klavzule ne bo mogel pridobivati zaslužka, primerljivega plači pri tožeči stranki, zato je ta pogoj neupošteven. Meni, da je lahko odstopil od pogodbe po splošnih določbah OZ, ker je tožeča stranka vezala svojo izpolnitev na predložitev tega dokazila, ki ga ni mogoče šteti kot nujno nasprotno izpolnitev. Dalje navaja, da je brez podlage in neobrazložena ugotovitev sodišča prve stopnje, da iz listinskih dokazov in izpovedi prič A.A. in C.C. izhaja, da je bilo v obdobju po prenehanju zaposlitve toženca odpovedanih 42 permanentnih polic in da je bilo v obdobju od avgusta 2015 do maja 2016 127 polic od 175 neobnovljenih, prenesenih na Zavarovalnico B., kar naj bi pomenilo, da je toženec ob zaposlitvi pri konkurenčni zavarovalnici uporabil poslovne zveze, ki jih je pridobil pri toženi stranki. Meni, da bi moralo biti izkazano njegovo aktivno ravnanje v smeri sklenitve zavarovanj pri drugi zavarovalnici, do prestopa zavarovancev pa je lahko prišlo zaradi razlogov, ki niso v sferi toženca. Graja tudi zaključek sodišča prve stopnje, da je toženec pri tožeči stranki pridobil celokupno znanje, ki pomeni posebno vrednost v okviru poslovanja tožeče stranke. Nasprotuje dokazni oceni sodišča prve stopnje glede izpovedi prič. Meni, da znanja, ki jih je pridobil pri tožeči stranki, niso bila ekskluzivna, saj ne gre za znanje, ki bi dajalo tožeči stranki komparativno prednost pred ostalimi subjekti na trgu. Opozarja na kontradiktornost zaključkov sodišča prve stopnje. Meni, da je bila napačna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je v konkretnem primeru konkurenčna klavzula pravno veljavna in je zavezovala toženca. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pa na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo naslednja pravno pomembna dejstva:

- da je bil toženec pri tožeči stranki zaposlen 22 let, nazadnje na delovnem mestu zavarovalni zastopnik na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 19. 9. 2006;

- da je bila tožencu izredno odpovedana pogodba o zaposlitvi, na tej podlagi pa mu je delovno razmerje prenehalo 19. 8. 2015, nakar se je 1. 9. 2015 zaposlil kot zavarovalni zastopnik pri Zavarovalnici B., podružnica v Sloveniji;

- da tožeča stranka toženca ni odvezala spoštovanja pogodbeno dogovorjene konkurenčne klavzule in je bil slednji tako ob zaposlitvi pri novem delodajalcu vezan s konkurenčno klavzulo;

- da je toženec pri svojem delu pri tožeči stranki pridobival poslovna znanja, ki so lastna tožeči stranki;

- da je bila konkurenčna klavzula določena v trajanju 24 mesecev;

- da konkurenčna klavzula ni izključila nove zaposlitve toženca;

- da je bilo dogovorjeno ustrezno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule (40 % toženčeve povprečne plače v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem delovnega razmerja).

7. Na podlagi navedenih pravno pomembnih dejstev je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo in ustrezno obrazložilo, da je bila konkurenčna klavzula med tožencem in tožečo stranko pravno veljavna in je toženca zavezovala, in ker se je 12 dni po prenehanju delovnega razmerja pri tožeči stranki zaposlil na enakem delovnem mestu pri konkurenčnem delodajalcu, pri katerem je (bo lahko) uporabljal poslovne zveze in poslovna znanja, ki jih je pridobil pri tožeči stranki, je kršil konkurenčno klavzulo iz XIII. člena njene pogodbe o zaposlitvi. Tudi glede dokazne ocene v zvezi z izpovedmi prič, strank in listinskimi dokazi pritožbeno sodišče nima dvoma, soglaša tudi z navedenimi razlogi (razen glede ničnosti pogodbene kazni) in se v izogib ponavljanju sklicuje nanje.

8. Pritožbeno sodišče dalje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da bi moral toženec tožečo stranko obveščati o tem, ali spoštuje konkurenčno klavzulo s predložitvijo dokazila o njegovi zaposlenosti in dohodku preteklega meseca in da to ne predstavlja nemogočega pogoja. Zavzelo je pravilno stališče, da toženec ni mogel veljavno odstopiti od pogodbe o zaposlitvi v delu, ki se nanaša na konkurenčno klavzulo na podlagi 107. člena Obligacijskega zakonika (Ur. l. RS, št. 83/01 in nasl. - OZ), saj je način prenehanja veljavnosti konkurenčne klavzule jasno določen v ZDR-1, drugih načinov prenehanja pogodb po OZ pa ni mogoče uporabiti. Glede na to je pravilen zaključek, da konkurenčna klavzula med strankama ni prenehala veljati.

9. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je toženec pri tožeči stranki pridobival poslovna znanja, ki upravičujejo dogovor o prepovedi opravljanja konkurenčnih dejavnosti po prenehanju delovnega razmerja (konkurenčna klavzula) po prvem odstavku 38. člena ZDR. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da ne gre za splošna znanja, ki bi jih toženec lahko pridobil pri delu pri katerikoli drugi zavarovalnici. Ocena sodišča prve stopnje, da je toženec pridobil znanja, ki so lastna tožeči stranki in predstavljajo njen "know-how", je pravilna in skladna z dosedanjo sodno prakso, da je za veljavnost konkurenčne klavzule odločilno, ali delavec pri delodajalcu pridobi znanje, ki pomeni posebno vrednost v okviru njegovega poslovanja (prim. s sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips št. 233/1999 z dne 7. 3. 2000). V zadevi, ki je v bistvenem podobna predmetni (prim. s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 161/2010 z dne 12. 5. 2010), je pritožbeno sodišče zavzelo stališče, da je bilo tožencu kot zavarovalnemu zastopniku v času zaposlitve pri tožeči stranki omogočeno posebno usposabljanje in dodatno izobraževanje in je tako posebno znanje pridobil. Enako je dokazala tožeča stranka v predmetni zadevi. Za ugotovitev, ali je pri tožeči stranki pridobljeno znanje toženca takšno, da pomeni posebno vrednost v okviru njenega poslovanja, ni odločilno, ali so seminarji, ki jih je obiskoval, splošno dostopni, oziroma ali na katere od njih pošiljajo svoje zaposlene tudi druge zavarovalnice. Toženec je pri tožeči stranki z udeležbo na različnih s strani tožene stranke izbranih seminarjih in delavnicah ob vpogledu v relevantne podatke o poslovanju tožeče stranke pridobil celokupno znanje, ki pomeni posebno vrednost v okviru poslovanja tožeče stranke. Katerih seminarjev, delavnic ali siceršnjih izobraževanj se bo toženec udeležil v okviru svojega 22-letnega dela za tožečo stranko, je bila odločitev tožeče stranke, ki je že s samo izbiro tožencu nudila pridobitev posebnega skupka znanj. Novi delodajalec toženca tako ni pridobil zgolj izkušenega delavca z veliko znanji in veščinami, ki bi jih lahko pridobil pri delu za katerokoli drugo zavarovalnico. Za veljavno sklenitev konkurenčne klavzule ni pogoj, da je znanje, ki ga je pridobil delavec pri delodajalcu, specifično oziroma ekskluzivno in vezano zgolj na tega delodajalca v smislu, da istovrstnih izobraževanj sploh ne bi mogel biti deležen na prostem trgu oziroma pri konkurenčni zavarovalnici. V kolikor bi sledili takemu stališču, bi bilo s konkurenčno klavzulo mogoče zaščititi le pravno zaščitena (patentirana ipd.) znanja, kar pa ne izhaja iz zakona in sodne prakse. Delodajalec ima pravico s konkurenčno klavzulo zaščititi znanje, katerega nepooblaščeno prenašanje na drugega delodajalca bi omogočilo nelojalno konkurenco (prim. s sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 245/2007 z dne 28. 5. 2008). Tožeči stranki za veljavno sklenjeno konkurenčno klavzulo ni bilo treba dokazati, da bi z znanji, ki jih je toženec pri njej pridobil, lahko konkurenčna zavarovalnica pridobila (neupravičeno) konkurenčno prednost. Glede na to, da je plačilo pogodbene kazni zaradi nespoštovanja konkurenčne klavzule dogovorjeno že zaradi obstoja abstraktne možnosti manjšega pridobivanja dohodka, tožeči stranki v sporu ni bilo treba dokazati obstoja škode, v okvir katere sodi tudi konkretno izboljšanje konkurenčnega položaja konkurenčne zavarovalnice (prim. s sodbo in sklepom Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 374/2006 z dne 25. 3. 2008). Ni pomembno, da delavec po prenehanju delovnega razmerja posebno znanje (ali poslovne zveze) dejansko uporabi in izkorišča, saj to ni v skladu s pogodbeno opredelitvijo prepovedi konkurenčnega delovanja toženca. Za utemeljitev zahtevka za plačilo pogodbene kazni zaradi kršitve konkurenčne klavzule v konkretnem primeru zadošča, da bi toženec s pridobljenimi znanji in izkušnjami v zaposlitvi pri drugem delodajalcu lahko konkuriral tožeči stranki (prim. s sklepoma Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 147/2012 z dne 23. 3. 2012 in opr. št. Pdp 1724/2004 z dne 8. 12. 2005).

10. Pritožba pa pravilno opozarja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo glede vprašanja ničnosti dogovora o uporabi pogodbene kazni za primer kršitve konkurenčne klavzule, ter da en odstop od ustaljene sodne prakse (sodba pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 767/2016) ne utemeljuje njene spremembe. Pritožbene navedbe v zvezi z ugotovljeno ničnostjo konkurenčne klavzule in ugotovitvijo o neprimernosti pogodbene kazni kot inštrumenta delovnega prava so utemeljene. Dogovorjena konkurenčna klavzula je bila v skladu z 38. členom ZDR, ki oblike civilne sankcije za njeno kršitev ni posebej določal. Zato sta lahko tožeča stranka in toženec za neizpolnitev obveznosti toženca iz konkurenčne klavzule dogovorili ali plačilo odškodnine v smislu drugega odstavka 239. člena OZ ali pogodbeno kazen v smislu 247. člena OZ. V navedenem členu OZ določa, da je pogodbena kazen dogovor med upnikom in dolžnikom, da bo dolžnik plačal upniku določen denarni znesek ali mu preskrbel kakšno drugo premoženjsko korist, če ne izpolni svoje obveznosti ali če zamudi z njeno izpolnitvijo. Zato določilo v pogodbi o zaposlitvi, po katerem je toženec dolžan plačati pogodbeno kazen, v celoti ustreza opredelitvi pogodbene kazni iz 247. člena OZ, s tem da iz pogodbe jasno izhaja, da je bila pogodbena kazen dogovorjena za primer neizpolnitve obveznosti toženca iz konkurenčne klavzule. Na podlagi 253. člena OZ ima upnik pravico zahtevati pogodbeno kazen, tudi če presega škodo, ki mu je nastala, in celo če mu ni nastala nobena škoda (prim. sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 320/2015 z dne 22. 3. 2016). Določitev pogodbene kazni v pogodbi o zaposlitvi torej ni v nasprotju s konceptom delovnega prava, temveč gre za dopustno urejanje medsebojnih pravic in obveznosti med delavcem in delodajalcem. Treba je upoštevati načelo prostega urejanja obligacijskih razmerij iz 3. člena OZ, s tem pa tudi možnost dogovora pogodbene kazni v skladu z določbami OZ, kljub temu, da v času sklepanja toženčeve pogodbe o zaposlitvi takrat veljavni zakon o delovnih razmerjih in kolektivna pogodba uporabe pogodbene kazni za primer kršitve konkurenčne klavzule nista posebej določala.

11. Glede na to, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje glede relevantnih dejstev pravilno ugotovilo in ustrezno obrazložilo, vendar je na tako ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremenilo in tožencu naložilo, da mora tožeči stranki plačati pogodbeno kazen v višini 16.083,50 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 3. 2016 dalje do plačila (5. alineja 358. člena ZPP), saj je bila konkurenčna klavzula med strankama veljavno sklenjena, veljavno in skladno z zakonom pa je tudi določilo o plačilu pogodbene kazni za kršitev konkurenčne klavzule. Toženec je dogovor o konkurenčni klavzuli kršil, zato je dolžan plačati tožeči stranki pogodbeno kazen v zahtevani višini, ki je ni prerekal. Tožeči stranki mora plačati tudi zakonske zamudne obresti od tega zneska, ki tečejo od 2. 3. 2016 dalje do plačila, to je od poteka osemdnevnega roka za prostovoljno plačilo obveznosti, ki je začel teči od vročitve poziva tožencu 22. 2. 2016, česar prav tako ni prerekal.

12. Zaradi spremenjene odločitve o glavni stvari je treba spremeniti tudi odločitev o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje. Toženec je dolžan skladno z določbo 154. člena ZPP tožeči stranki povrniti priglašeni strošek sodne takse v višini 378,00 EUR ter materialne stroške v višini 7,70 EUR, skupaj 385,70 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Drugih priglašenih stroškov ni mogoče šteti kot potrebne stroške v smislu določb ZPP.

13. Ker je tožeča stranka s pritožbo uspela, ji je toženec skladno z določbama 154. in 155. člena ZPP dolžan povrniti potrebne pritožbene stroške. Pritožbeno sodišče je kot potrebne priznalo stroške sodne takse za pritožbo v višini 378,00 EUR ter materialne stroške v višini 7,70 EUR. Toženec je tako dolžan tožeči stranki povrniti 385,70 EUR, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker ta ni doprinesel k rešitvi zadeve, saj je tožeča stranka s pritožbo uspela.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 3, 107, 247, 253.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 38.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.