VDSS Sodba Pdp 510/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-09-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), Samo Puppis (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

zamudna sodba - nadomestila za neizrabljen letni dopust

Sodišče resničnosti trditev v tožbi v postopku izdaje zamudne sodbe ne preizkuša, ker zamudna sodba temelji na domnevi, da je toženec s svojo pasivnostjo priznaval navedbe, ki jih je v tožbi navajal tožnik. Glede na to je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da tožena stranka tožnici ni omogočila izrabe 10 dni letnega dopusta. Posledično ji je utemeljeno prisodilo vtoževani znesek denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust v bruto višini, ki jo je tožnica vtoževala.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka zamudne sodbe naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnici iz naslova neizplačanih nadur za obdobje od 18. 5. 2015 do 14. 8. 2015 obračunati bruto zneske v višini, kot izhajajo iz I. točke izreka, od teh zneskov plačati predpisane dajatve, tožnici pa izplačati ustrezne neto zneske, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamičnega mesečnega zneska v plačilo do plačila, v 15 dneh, kar je tožnica zahtevala več iz tega naslova, pa je zavrnilo. V II. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnici iz naslova neizplačanega sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2014 in 2015 obračunati sorazmerni del regresov za navedeni leti v višini, kot to izhaja iz II. točke izreka, od teh zneskov odvesti davek in tožnici izplačati ustrezna neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega neto zneska v plačilo, ki je določena v II. točki izreka, do plačila, v 15 dneh, kar je zahtevala tožnica več iz tega naslova, pa je zavrnilo. V III. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnici iz naslova neizrabljenega letnega dopusta obračunati denarno nadomestilo v višini 461,60 EUR bruto, od tega zneska odvesti pripadajoče dajatve in tožnici izplačati ustrezen neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 10. 2015 dalje do plačila, v 15 dneh, kar je tožnica zahtevala več iz tega naslova, pa je zavrnilo.

2. Zoper III. točko izreka navedene sodbe in zoper odločitev sodišča prve stopnje o določitvi roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti se z laično pritožbo pritožuje tožena stranka, smiselno iz pritožbenega razloga relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne ugotovitve dejanskega stanja. V pritožbi navaja, da tožnica ni mogla izkoristiti letnega dopusta, ker je bila pred iztekom pogodbe o zaposlitvi v bolniškem staležu. Krivda za to, da tožnica tega dopusta ni mogla izkoristiti, ni na strani tožene stranke. Poleg tega predlaga, da se ji pod točkama I in II izreka določi daljše roke plačila, saj je zaradi visokih kreditnih obremenitev v slabem likvidnostnem stanju.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe glede smiselno zatrjevane kršitve določb postopka po prvem odstavku 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) v zvezi s 313. členom ZPP in v mejah pritožbenega preizkusa po uradni dolžnosti (torej glede bistvenih kršitev določb postopka, navedenih v drugem odstavku 350. člena ZPP ter glede pravilne uporabe materialnega prava). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti v pritožbi zatrjevane bistvene kršitve določb postopka, niti bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, in da je na dejansko stanje, kot izhaja iz tožbenih navedb, pravilno uporabilo tudi materialno pravo. Pritožbeno sodišče izpodbijane sodbe iz pritožbenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja ni preizkušalo, saj se glede na drugi odstavek 338. člena ZPP zamudna sodba zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ne more izpodbijati.

5. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da so bili za izdajo izpodbijane zamudne sodbe izpolnjeni vsi pogoji iz 318. člena ZPP. Ugotovilo je, da tožena stranka odgovora na tožbo ni podala, kljub temu, da ji je bila tožba pravilno vročena v odgovor in da zahtevek tožnice, ki ga je uveljavljala v tem individualnem delovnem sporu, ne spada med zahtevke, s katerimi stranke ne morejo razpolagati. Poleg tega je ugotovilo tudi, da utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz dejstev, ki so navedena v tožbi, dejstva, na katera se opira tožničin tožbeni zahtevek pa tudi niso v nasprotju z dokazi, ki jih je v spis predložila tožnica oziroma z dejstvi, ki so splošno znana. V zvezi z odločitvijo o vtoževanem denarnem nadomestilu za neizrabljen letni dopust je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnica v tožbi zatrjevala, da letnega dopusta za leto 2015 ni mogla izrabiti v celoti, temveč le deloma. Navajala je, da 10 dni letnega dopusta ni mogla izkoristiti zato, ker ji tega tožena stranka ni omogočila, saj ni našla nadomestnega delavca za čiščenje objektov, ki jih je sicer čistila tožnica.

6. V primeru, če tožena stranka ne poda odgovora na tožbo, sodišče kot podlago zamudne sodbe vzame dejansko stanje, ki je v tožbi navedeno. Sodišče resničnosti trditev v tožbi v postopku izdaje zamudne sodbe ne preizkuša, ker zamudna sodba temelji na domnevi, da je toženec s svojo pasivnostjo priznaval navedbe, ki jih je v tožbi navajal tožnik. Glede na to je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da tožena stranka tožnici ni omogočila izrabe 10 dni letnega dopusta. Posledično ji je utemeljeno prisodilo vtoževani znesek denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust v bruto višini, ki jo je tožnica vtoževala. Od tega zneska je dolžna tožena stranka odvesti predpisane dajatve in tožnici izplačati ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva, ko je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo (tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena za določen čas in sicer do vključno 30. 9. 2015).

7. Ker tožena stranka s pritožbeno navedbo, da tožnica ni izrabila 10 dni letnega dopusta zato, ker je bila v bolniškem staležu, zatrjuje drugačno dejansko stanje, kot pa izhaja iz tožbenih navedb in kot ga je pri podlagi za izdajo zamudne sodbe upoštevalo sodišče prve stopnje, pritožbeno sodišče te pritožbene navedbe ni upoštevalo (glede na že omenjeni drugi odstavek 138. člena ZPP). V zvezi s pritožbenim navajanjem tožene stranke, da naj ji pritožbeno sodišče določi daljši rok za prostovoljno izpolnitev obveznosti zaradi likvidnostnih težav, v katerih se tožena stranka nahaja, pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pri določitvi roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti upoštevalo določbo drugega odstavka 313. člena ZPP, ki določa rok za izpolnitev denarne dajatve 15 dni, če v posebnih predpisih ni določeno drugače. Ker je torej sodišče prve stopnje o paricijskem roku odločilo v skladu s citirano določbo drugega odstavka 313. člena ZPP, tožena stranka v pritožbi neutemeljeno predlaga sodišču prve stopnje spremembo izpodbijanega dela sodbe z določitvijo daljšega roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti. Glede na to, je tudi ta pritožbena navedba, s katero tožena stranka smiselno uveljavlja relativno bistveno kršitev določb postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 313. člena ZPP, neutemeljena.

8. Ker nista bila podana niti s pritožbo uveljavljena razloga in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del zamudne sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

9. Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožene stranke ni odločalo, ker niso bili priglašeni.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 318.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.