VDSS Sodba Pdp 224/2018
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2018-10-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Samo Puppis

ZDR-1 v prvem odstavku 129. člena ZDR-1 določa, da delavcu pripada dodatek za delovno dobo, drugi odstavek pa, da se višina dodatka za delovno dobo določi v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti. Enako določbo je vseboval tudi prej veljavni ZDR. Tako je prvi odstavek 129. člena ZDR-1 možno razlagati edino tako, da delavcu pripada dodatek za vso (skupno) delovno dobo pri vseh dosedanjih delodajalcih. V kolikor bi zakonodajalec menil, da je delavec upravičen zgolj do dodatka za delovno dobo, ki jo je dosegel pri zadnjem delodajalcu, bi bilo to v zakonu izrecno določeno.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba:

- delno spremeni tako, da se točki II in III izreka glasita:

"II. Tožena stranka je dolžna tožniku v roku 8 dni obračunati razliko v plači v navedenih bruto zneskih:

ter mu po odvodu akontacije dohodnine in plačilu prispevkov izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 19. dne v mesecu za znesek iz preteklega meseca do plačila.

Tožena stranka je dolžna tožniku za obdobje od 1. 10. 2016 do 7. 12. 2017 obračunavati dodatek za delovno dobo, in sicer v višini 0,5 % za vsako leto tožnikove delovne dobe do 30. 6. 2007 in v višini 0,6 % za vsako leto tožnikove delovne dobe od 1. 7. 2007 dalje.

III. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 68,00 EUR v 8 dneh od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila, svoje stroške pa krije sama."

II. V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje (zavrnitev zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od prisojene akontacije dohodnine in prispevkov, obračun dodatka za delovno dobo v višini 0,5 % za vsak leto delovne dobe do 30. 6. 2017 in v višini 0,6 % za vsako leto tožnikove delovne dobe od 1. 7. 2007 po 7. 12. 2017 ter teka zakonskih zamudnih obresti od 18. do 19. dne v mesecu).

III. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti pritožbene stroške v višini 68,00 EUR v 8 dneh od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva izteka paricijskega roka do plačila. Svoje pritožbene stroške pa tožena stranka krije sama.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom, ki ni pod pritožbo, zavrglo tožbo v delu, v katerem tožnik zahteva ugotovitev, da je tožena stranka nezakonito posegla v njegovo pravico do dodatka na delovno dobo in ga s tem prikrajšala pri plači (točka I izreka). Z izpodbijano sodbo pa je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim tožnik zahteva, da mu je tožena stranka dolžna za obdobje od 1. 2. 2015 dalje obračunavati dodatek za delovno dobo in sicer v višini 0,5 % za vsako leto delovne dobe do 30. 6. 2007 in v višini 0,6 % za vsako leto delovne dobe od 1. 7. 2007 dalje ter mu obračunati in izplačati mesečne razlike za obdobje od vključno februarja 2015 do vključno septembra 2016 (kot izhajajo iz točke II izreka) skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. dne v mesecu za znesek iz preteklega meseca (točka II izreka). Tožniku pa je naložilo, da v roku 8 dni od vročitve sodbe toženi stranki povrne stroške postopka v znesku 199,91 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka do plačila (točka III izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi in plačilo stroškov naloži toženi stranki. Navaja, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo in s tem posledično nepravilno ugotovilo dejansko stanje. Zavzelo je stališče, da toženka ni dolžna tožniku izplačati dodatka za delovno dobo v višini 0,5 % za vsako leto njegove delovne dobe do 30. 6. 2007 ter v višini 0,6 % za vsako leto njegove delovne dobe dosežene po 1. 7. 2007 dalje. Določbi 129. člena ZDR in 192. člena ZDR-1 je razlagalo tako, da dodatek za delovno dobo delavcu pripada, višina dodatka pa se določi s kolektivno pogodbo dejavnosti. Bistvena razlika s tem v zvezi med ZDR in ZDR-1 je v tem, da je ZDR v 238. členu imel varovalno normo, ki ohranja dodatek višini 0,5 %, s kolektivnimi pogodbami dejavnosti ali pogodbami o zaposlitvi, pa se je lahko določil višji dodatek. Po stališču sodišča naj bi se to določilo bistveno razlikovalo od določbe 222. člena ZDR-1, po kateri delavci, ki imajo ob uveljavitvi zakona dodatek v višini 0,5 % za vsako leto delovne dobe, tak dodatek ohranijo, razen če ni s kolektivno pogodbo določeno drugače. Sodišče je svojo enostransko razlago oprlo na neke teorije in neobvezne članke posameznih strokovnjakov, ki zgolj teoretizirajo. Sodišče prve stopnje je v celoti zavrnilo izpoved priče A.A. in se postavilo na stališče, da med socialnimi partnerji ni bilo nobenega dogovora. Napačno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da kolektivna pogodba velja že ob podpisu, kar ni res, saj je potrebno pri institucijah vlagati zahteve za razširjeno dejavnost, potrebna pa je tudi objava v Uradnem listu. Dejstvo je, da je dodatek za delovno dobo pridobljena pravica. Zakon opredeljuje pravico do dodatka za celotno delovno dobo. V ZDR-1 je opredeljena tudi minimalna višina dodatka 0,5 %, kolektivna pogodba pa je izkoristila zakonsko možnost po drugačni ureditvi in je določila višji odstotek dodatka za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu v višini 0,6 %, kar ni v nasprotju z zakonom. Sodišče prve stopnje pa je nekritično sledilo razlagi tožene stranke in je celo zakonske določbe razlagalo z veljavnostjo za nazaj. Priglaša stroške v višini sodnih taks in 2 % materialnih stroškov.

3. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo. V celoti se strinja z odločitvijo sodišča prve stopnje ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Priglasila je tudi stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v tej določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pa zmotno presodilo pisno izjavo priče A.A. in zmotno uporabilo materialno pravo, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju.

6. Tožnik je s tožbo zahteval, da mu tožena stranka obračuna dodatek za delovno dobo od 1. 2. 2015 dalje in sicer za vsako leto do 30. 6. 2007 v višini 0,5 % in za vsako leto od 1. 7. 2007 dalje v višini 0,6 %. Pred zaposlitvijo pri toženi stranki dne 1. 6. 1994, je tožnik 15 let delal pri drugih delodajalcih. Tožena stranka mu je po sprejemu nove Kolektivne pogodbe za kovinsko industrijo Slovenije (KPD KI, Ur. l. RS, št. 6/2015) začela izplačevati le dodatek za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu in ne več dodatka za skupno delovno dobo. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je takšen način obračunavanja dodatka za delovno dobo pravilen, ker se določba 222. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013) bistveno razlikuje od določbe 238. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, 42/2002 in naslednji). V določbi 238. člena ZDR je bilo določeno, da delavci, ki imajo ob uveljavitvi tega zakona (ZDR) dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5 % od osnovne plače za vsako dopolnjeno leto delovne dobe ohranijo tak dodatek, ne glede na višino dodatka, določeno s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti, razen če je s to pogodbo ali pogodbo o zaposlitvi določen višji dodatek. ZDR-1 pa v 222. členu določa, da delavci, ki imajo ob uveljavitvi tega zakona dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5 odstotkov od osnovne plače za vsako izpolnjeno leto delovne dobe, ohranijo tak dodatek, razen če je s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti določeno drugače. ZDR-1 sicer v drugem odstavku 9. člena omejuje avtonomijo pogodbenih strank, saj se s pogodbo o zaposlitvi oziroma s kolektivno pogodbo lahko določijo pravice, ki so za delavca ugodnejše, kot jih določa ta zakon, vendar pa je v tretjem odstavku istega člena določeno, da se lahko med drugimi tudi v primeru iz 222. člena tega zakona s kolektivno pogodbo določi tudi drugače. Ob upoštevanju stališč mag. Primoža Rataja iz članka "Pravni vidiki zaposlovanja in odpuščanja starejših - je lahko tudi delovnopravna ureditev eden od vzrokov visoke brezposelnosti starejših" (revija Delavci in delodajalci št. 4/2016, dr. Luke Tičarja v knjigi e-Komentar ZDR-1 (tax-Fin-Lex d. o. o.) in dr. Etelke Korpič Horvat v Zakonu o delovnih razmerjih s komentarjem (GV Založba, Ljubljana 2016) oba v komentarjih 129. člena ZDR-1, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je KPD KI pri določitvi dodatka na delovno dobo v 48. členu skladno s pomenom izrazov iz 6. člena te kolektivne pogodbe popolnoma jasno določila, da se upošteva izpolnjeno leto zaposlitve pri zadnjem delodajalcu, kar je skladno z določbami tretjega odstavka 9., 222. in 129. člena ZDR-1. Na podlagi tega je tožbeni zahtevek za obračun in izplačilo dodatka za delovno dobo zavrnilo.

7. Odločitev sodišča prve stopnje je materialno pravno napačna. ZDR-1 v prvem odstavku 129. člena ZDR-1 določa, da delavcu pripada dodatek za delovno dobo, drugi odstavek pa, da se višina dodatka za delovno dobo določi v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti. Enako določbo je vseboval tudi prej veljavni ZDR. Tako je prvi odstavek 129. člena ZDR-1 možno razlagati edino tako, da delavcu pripada dodatek za vso (skupno) delovno dobo pri vseh dosedanjih delodajalcih. V kolikor bi zakonodajalec menil, da je delavec upravičen zgolj do dodatka za delovno dobo, ki jo je dosegel pri zadnjem delodajalcu, bi bilo to v zakonu izrecno določeno. Da je temu tako, izhaja iz določbe tretjega odstavka 75. člena ZDR-1 (enako tudi tretji odstavek 73. člena ZDR), kjer je izrecno zapisano, da se upošteva delovna doba pri obeh delodajalcih. Nadalje to izhaja iz določbe prvega odstavka 92. člena ZDR-1 (enako 90.a člen ZDR), kjer je znova določeno, da se upošteva delovna doba delavca pri obeh delodajalcih. V 94. in 108. členu je uporabljen izraz zaposlitve pri delodajalcu, pri čemer je v obeh členih tudi izrecno določeno, da se za delo pri delodajalcu šteje tudi delo pri njegovih pravnih prednikih (enako 92. in 109. člen ZDR).

8. S kolektivno pogodbo se lahko določijo le pravice, ki so za delavca ugodnejše od tistih določenih z zakonom (drugi odstavek 9. člena ZDR-1 in 4. člen Zakona o kolektivnih pogodbah - ZKolP, Ur. l. RS, št. 43/2006 in naslednji) in le izjemoma se lahko, če tako določa ZDR-1, s kolektivno pogodbo za delavce določi drugačen obseg pravic, in sicer v primerih iz 33., 54., 59., 94., 120., 132., 144., 158., 172. in 222. člena ZDR-1 (tretji odstavek 9. člena ZDR-1. Ker prehodna določba 222. člena ZDR-1 določa, da delavci, ki imajo ob uveljavitvi tega zakona dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5 odstotkov od osnovne plače za vsako izpolnjeno leto delovne dobe, ohranijo tak dodatek, razen če s kolektivno pogodbo dejavnosti ni določeno drugače, je že na podlagi jezikove razlage te določbe možen edini zaključek, da je s kolektivno pogodbo mogoče le določiti nižjo višino dodatka za delovno dobo, ne pa tudi krajšega obdobja delovne dobe. To je skladno tudi z določbo drugega odstavka 129. člena ZDR-1, ki prepušča kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti le določitev višine dodatka, zaradi tega je potrebno 48. člen KPD KI razumeti tako, da se nanaša le na višino dodatka in ne skrajšuje delovne dobe.

9. Tudi iz izjave A.A., izhaja, da je bil namen sindikatov v pogajanju za sklenitev nove KPD KI v tem, da se dodatek na delovno dobo ne uredi slabše kot je urejen, po njegovem tudi iz ZDR-1 ne izhaja, da bi se dodatek za delovno dobo ukinjal. Namen torej ni bil prepisovanje zakonskih dikcij, ampak nadgradnja in natančnejša opredelitev obstoječih določb. Ob upoštevanju njegove celotne izjave, je mogoče ugotoviti, da namen sprejema nove kolektivne pogodbe ni bil v tem, da se skupna delovna doba ukine in se upošteva le delovna doba pri zadnjem delodajalcu.

10. Pritožbeno sodišče se ne strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da s takšno ureditvijo ne pride do razlikovanja med tožnikom in novo zaposlenimi delavci. Svojo trditev je sodišče prve stopnje obrazložilo s tem, da so nekateri novo zaposleni delavci, enako kot tožnik, že pred tem delali pri drugih delodajalcih, pa se tudi njim, enako kot tožniku, ne upošteva delovna doba pri drugih delodajalcih. Stališče, kot ga je v zvezi z določbo 222. člena ZDR-1 zavzelo sodišče prve stopnje, bi lahko privedlo do neutemeljenega različnega obravnavanja delavcev, ki so bili ob uveljavitvi ZDR-1 še zaposleni in so že pridobili pravico do dodatka za delovno dobo, v primerjavi z delavci, ki so se prvič zaposlili po uveljavitvi ZDR-1. Tako bi bili prvi za isto obdobje upravičeni le do dodatka glede na delovno dobo pri zadnjem delodajalcu, novo zaposlenim delavcem pa bi po 129. členu ZDR-1 pripadal dodatek za skupno delovno dobo.

11. Prav tako ni pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da zaradi pomanjkljivih trditev tožnika, o tem, da za toženo stranko KPD KI ne bi veljala že ob njenem podpisu. Kot pravilno opozarja tožnik v pritožbi, tožena stranka ni bila članica nobenega združenja oziroma nobene od pogodbenih strank, zato je bila zanjo nova vsebina zavezujoče šele s podelitvijo razširjene dejavnosti, kar pa je bilo z objavo sklepa o razširjeni veljavnosti v Uradnem listu RS, št. 80/2015, s katerim se je ugotovila razširjena dejavnost kolektivne pogodbe za kovinsko industrijo Slovenija, sklenjene dne 19. 1. 2015 na vse delodajalce, ki kot glavno dejavnost opravljajo dejavnosti, za katere je sklenjena kolektivna pogodba.

12. Glede na navedeno je potrebno upoštevati samo del 48. člena KPD KI, ki se nanaša na višino dodatka. Tožnik se je pri toženi stranki zaposlil s 1. 6. 1994, pred tem pa je bil 15 let, 1 mesec in 21 dni zaposlen pri drugem delodajalcu, kar izhaja tudi iz tožnikove delovne knjižice (A1). Tožnik upravičen za obdobje od 1. 2. 2015 dalje do obračuna dodatka za delovno dobo v višini 0,5 % za vsako leto delovne dobe do 30. 6. 2007 in v višini 0,6 % za vsako leto delovne dobe od 1. 7. 2007 dalje. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožena stranka zahtevku za obračun in izplačilo posameznih mesečnih zneskov nasprotovala le po temelju, ni pa zneskov izpodbijala po višini osnov. Iz tožnikovega izračuna posameznih mesečnih bruto zneskov (A5) je razvidno tožnikovo prikrajšanje, saj mu je tožena stranka od februarja 2015 do vključno septembra 2016 upoštevala nižji dodatek in sicer od februarja 2015 do vključno aprila 2015 12,00 %, od maja 2015 do vključno aprila 2016 12,60 % in od maja 2016 do vključno septembra 2016 13,20 % dodatek. Čeprav bi mu morala za prvo obdobje upoštevati dodatek v višini 18,20 %, za drugo dodatek v višini 18,80 % in za zadnje obdobje 19,40 %. Glede na to da je tožnik v obdobju do 30. 6. 2007 dopolnil 28 let in 2 meseca delovne dobe, od 1. 7. 2007 do 30. 9. 2015 pa najprej sedem, potem pa osem let delovne dobe pri toženi stranki. Tožnik je tako upravičen do obračuna razlike iz naslova dodatka za delovno dobo v zneskih, ki jih je vtoževal in so skladni z izračunom bruto zneskov razlike.

13. Tožnik pa ni upravičen do izplačila vtoževanih bruto zneskov, saj je tožena stranka dolžna po določbah Zakona o dohodnini (ZDoh, Ur. l. RS, št. 117/2006) in določbah Zakona o prispevkih za socialno varnost (ZPSV, Ur. l. RS, št. 5/1996 in nasl.) zanj plačati prispevke in odvesti akontacijo dohodnine. Prav tako tožniku ne pripadajo zakonske zamudne obresti od vtoževanih bruto zneskov, saj je upravičen le do izplačila neto zneska razlike. Ker pa zneski zapadejo v plačilo 18. dne v mesecu za znesek razlike iz preteklega meseca, ni upravičen do zakonskih zamudnih obresti od 18. dne v mesecu, ampak od 19. dne v mesecu, ker je šele s tem dnem tožena stranka v zamudi. Skladno z določbo 311. člena ZPP sme sodišče naložiti toženi stranki, naj opravi določeno dajatev, le tedaj, če je ta zapadla do konca glavne obravnave, zato je pravilna zavrnitev tožbenega zahtevka v delu, ki se nanaša na obračun dodatka za delovno dobo po 7. 12. 2017, torej po zaključku glavne obravnave.

14. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožnika delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje delno spremenilo tako kot izhaja iz izreka sodbe (prvi odstavek 351. člena ZPP v zvezi s 5. alinejo 358. člena ZPP). Posledično je spremenilo tudi odločitev o stroških postopka in toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku povrniti stroške v višini sodnih taks.

15. Ker je tožnik s pritožbo v pretežnem delu uspel, mu je tožena stranka skladno s tretjim odstavkom 158. člena ZPP dolžna povrniti tudi pritožbene stroške v višini sodne takse (165. člen ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 9, 9/2, 75, 75/3, 129, 129/1, 222.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 238.

Kolektivna pogodba za kovinsko industrijo Slovenije (2015) - člen 48.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.