VDSS sodba Pdp 411/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-12-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Marko Hafner

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - uporaba kriterijev - dokazno breme

V dokaznem postopku se je izkazalo, da je tožena stranka odpustila nekaj delavcev po kriterijih, pri tem pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni mogoče preveriti, kateri kriteriji so bili uporabljeni, katere delavce je tožena stranka primerjala s tožnico, na kakšen način in zakaj je bilo ravno tožnici potrebno odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Ker je bilo dokazno breme po prvem odstavku 82. člena ZDR na toženi stranki kot delodajalcu, je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da tožena stranka ni dokazala pravilne uporabe kriterijev pri izbiri tožnice za presežno delavko in razsodilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga nezakonita.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 11. 4. 2012, ki jo je tožeča stranka prejela dne 18. 4. 2012, nezakonita in se razveljavi (točka 1 izreka). Ugotovilo je, da delovno razmerje tožeče stranke pri toženi stranki ni zakonito prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 11. 4. 2012, zato je bila tožeča stranka v delovnem razmerju pri toženi stranki v času:

- od vključno 3. 6. 2012 do vključno 25. 12. 2012 za polni delovni čas,

- od vključno 27. 3. 2013 do vključno 23. 2. 2014 za polni delovni čas in

- od vključno 24. 2. 2014 do vključno 9. 8. 2015 za polovični delovni čas 4 ur (točka 2 izreka). Pogodbo o zaposlitvi št. ... z dne 14. 6. 2007, ki sta jo sklenili tožeča in tožena stranka, je sodišče razvezalo z dnem 9. 8. 2015 (točka 3 izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki vzpostaviti delovno razmerje po odpovedani pogodbi o zaposlitvi in jo prijaviti v obvezno zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ za obdobje:

- od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, to je od vključno 3. 6. 2012 do vključno 25. 12. 2012 za polni delovni čas,

- od vključno 27. 3. 2013 do vključno 23. 2. 2014 za polni delovni čas in

- od vključno 24. 2. 2014 do vključno 9. 8. 2015 za polovični delovni čas 4 ur, vse v roku 8 dni pod izvršbo (točka 4 izreka).

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki obračunati nadomestilo plače:

- od vključno 3. 6. 2012 do vključno 25. 12. 2012 za polni delovni čas,

- od vključno 27. 3. 2013 do vključno 23. 2. 2014 za polni delovni čas in

- od vključno 24. 2. 2014 do vključno 9. 8. 2015 za polovični delovni čas 4 ure,

v višini, kot jo določa zadnja sklenjena pogodba o zaposlitvi z dne 14. 6. 2007, to je 747,04 EUR oziroma v višini z zakonom določene zajamčene minimalne plače, od teh zneskov odvesti pripadajoče davke in prispevke ter tožeči stranki izplačati neto zneske nadomestil plač, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti vsakega posameznega mesečnega zneska v plačilo, to je od vsakega 16. v mesecu za pretekli mesec, dalje do plačila, vse v roku 8 dni pod izvršbo, pri čemer se za čas od 3. 6. 2012 do 2. 12. 2012 nadomestilo plače zniža za prejeti znesek nadomestila za čas brezposelnosti v višini 3.596,91 EUR neto (točka 5 izreka).

Tožena stranka je nadalje dolžna tožeči stranki obračunati regres za letni dopust:

- za leto 2012 v višini 381,51 EUR bruto, od tega zneska odvesti pripadajoče davke ter tožeči stranki izplačati neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 6. 2012 dalje do plačila,

- za leto 2013 v višini 587,75 EUR bruto, od tega zneska odvesti pripadajoče davke ter tožeči stranki izplačati neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 6. 2013 dalje do plačila,

- za leto 2014 v višini 381,51 EUR bruto, od tega zneska odvesti pripadajoče davke ter tožeči stranki izplačati neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 6. 2014 dalje do plačila,

- za leto 2015 v višini 230,63 EUR bruto, od tega zneska odvesti pripadajoče davke ter tožeči stranki izplačati neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 6. 2015 dalje do plačila,

vse v roku 8 dni, pod izvršbo (točka 6 izreka). Nadalje je tožena stranka dolžna tožeči stranki obračunati denarno povračilo v višini 4.220,48 EUR bruto, za tožnico plačati davke in prispevke in ji plačati ustrezen neto znesek, v roku 8 dni, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo (prvi odstavek točke 7 izreka). Kar je tožnica zahtevala več, to je plačilo zneska 6.330,72 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od bruto zneska, je za razliko v znesku 2.110,24 EUR bruto in za plačilo zakonskih zamudnih obresti od bruto zneska, zavrnilo (drugi odstavek točke 7 izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 2.735,06 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo (točka 8 izreka).

2. Zoper ugodilni del navedene sodbe sodišča prve stopnje se je pravočasno pritožila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov iz prvega odstavka 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo razveljavi in zahtevek zavrne kot neutemeljen, podredno pa zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče prve stopnje v sodbi pravilno ugotavlja, da je tožena stranka v odpovedi pogodbe o zaposlitvi ustrezno obrazložila odpovedni razlog, saj je z namenom ublažitve negativnih učinkov splošne ekonomske situacije pristopila k reorganizaciji poslovanja ter pojasnila, kakšne ukrepe je izvedla z reorganizacijo. Sodišče prve stopnje pravilno zaključuje, da takšna obrazložitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi zadošča zahtevi po obrazloženosti iz drugega odstavka 86. člena ZDR. Pravilno je tudi ugotovljeno, da tožena stranka ni imela primernega delovnega mesta, na katerega bi lahko zaposlila tožnico pod spremenjeni pogoji ali na drugih delih. Sodišče prve stopnje nadalje pravilno zaključuje, da tožena stranka ni bila dolžna uporabiti kriterijev iz svoje podjetniške pogodbe, ker pa se je odločila za uporabo nekaterih kriterijev, bi morala sprejete kriterije uporabiti zakonito in na enak način za vse delavce. Napačen pa je zaključek v izpodbijani sodbi, da sodišče prve stopnje na podlagi izvedenega postopka ni moglo preveriti zakonitosti takšne odpovedi. V svoji trditveni podlagi je namreč tožena stranka navedla, da je optimizacija števila zaposlenih predvidevala zmanjšanje števila zaposlenih na delovnem mestu „nadzornik avtorizator“ v oddelku „A.“, kjer je delala tudi tožnica in sicer z 20 zaposlenih na 13 zaposlenih. Od 20 delavcev je bil en študent, trije pa so bili zaposleni za določen čas, tako je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana trem delavcem, ki so imeli sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Presežne delavce je tožena stranka določila na podlagi kriterijev, ki izhajajo iz njene podjetniške kolektivne pogodbe, to so: strokovna izobrazba delavca oziroma usposobljenosti za delo ter potrebna dodatna znanja in zmožnosti, delovna doba delavca pri toženi stranki, delovna doba delavca, zdravstveno stanje delavca, socialno stanje delavca in njegove družine ter število mladoletnih otrok. Tožena stranka ni uporabila kriterija delovne uspešnosti, saj tega kriterija ne ugotavlja. Uporabo kriterijev iz kolektivne pogodbe, razen delovne uspešnosti, sta potrdila tudi B.B., direktor tožene stranke in C.C., zaposlena pri toženi stranki, ki je tudi izvedla točkovanje po izbranih kriterijih. Tožena stranka je na podlagi kriterijev opravila točkovanje, primerjani so bili vsi delavci iz oddelka A., za posamezni kriterij pa je delavec prejel določeno število točk. Tožena stranka je nato seštela točke in naredila vrstni red delavcev. C.C. je izpovedala, da je pripravila seznam vseh zaposlenih in jih ovrednotila po kriterijih iz kolektivne pogodbe. Tisti, ki so prejeli najmanj točk, so bili predvideni za presežne delavce. Zato ni utemeljen očitek v izpodbijani sodbi, da sodišče prve stopnje ni moglo ugotoviti, kateri kriteriji so bili dogovorjeni, na kakšen način so bili uporabljeni in kako je prišlo do odločitve, da je ravno tožnica tista, kateri je treba odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Delavki z manjšim številom točk sta imeli mladoletnega otroka in zato nista bili določeni kot presežni. Tožena stranka je izbrane kriterije uporabila zakonito in na enak način za vse delavce. Neutemeljen je tudi očitek v sodbi, da tožena stranka na sestanku dne 22. 3. 2012 zaposlenih ni pozvala k predložitvi podatkov, ki bi se nanašali na njihovo socialno stanje. To ni bistveno, saj tožnica niti ni zatrjevala, da podatki o njenem socialnem stanju, s katerimi razpolaga tožena stranka, niso pravilni oziroma, da se je socialno stanje tožnice kakorkoli spremenilo. Kriteriji oziroma načini njihove uporabe so bili dogovorjeni na sestanku, kar se ne vidi iz zapisnika sestanka, vendar to ne pomeni, da delavci niso bili pozvani k predložitvi dokazil o socialnem stanju. Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo materialno pravo, saj je kot razloge za določitev višine povračila zaradi prenehanja delovnega razmerja navedlo razloge po drugem odstavku 118. člena ZDR-1, ki pa v času odpovedi pogodbe o zaposlitvi sploh še ni veljal. Tudi sicer je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo dejansko stanje, ko je zaključilo, da je neupoštevanje kriterijev, ki so bili dogovorjeni na sestanku, pa se kasneje niso upoštevali, pri tožnici upravičeno povzročilo prizadetost in občutek neenakopravnega obravnavanja v primerjavi z drugimi delavci. Razlogi sodbe so med seboj v nasprotju. Sodišče prve stopnje namreč svojo odločitev opira na ugotovitev, da kriteriji sploh še niso bili znani, pa tudi da sploh ni jasno, katere kriterije je tožnica uporabila pri določitvi višine povračila pa ugotavlja, da so kriteriji na sestanku bili dogovorjeni in da se kasneje niso upoštevali, kar pomeni, da je v dokaznem postopku očitno bilo izkazano, kateri kriteriji so bili uporabljeni.

3. V odgovoru na pritožbo tožnica prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem. - ZPP) preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in ne tistih, ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi v odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da v zvezi z ugotovitvijo sodišča, da je bila tožnica utemeljeno prizadeta zaradi nepravilne uporabe kriterijev in občutka diskriminacije, kar je med drugimi okoliščinami upoštevalo pri določitvi višine denarnega povračila iz 118. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013; ZDR-1), ni podano nasprotje med razlogi sodbe, torej da tožena stranka ni dokazala pravilne uporabe kriterijev. V tem delu torej pritožba ni utemeljena. Tudi sicer je sodba obrazložena z vsemi dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči, zato jo je mogoče preizkusiti.

7. Tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena od 6. 4. 2005 dalje, nazadnje na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 6. 2007 za nedoločen čas na delovnem mestu „nadzornik avtorizator II“ (B2). Tožena stranka ji je dne 18. 4. 2012 vročila redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 11. 4. 2012 (A4). Delovno razmerje ji je prenehalo po poteku 45-dnevnega odpovednega roka, dne 3. 6. 2012.

8. Na podlagi 1. alinee 1. odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji; ZDR), ki je veljal v času podaje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici, je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih in podobnih razlogov na strani delodajalca. Takšen razlog mora biti po določbi drugega odstavka 88. člena ZDR utemeljen ter mora onemogočati nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Utemeljenost odpovednega razloga mora skladno s prvim odstavkom 82. člena ZDR dokazati delodajalec.

9. V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje odločalo že tretjič. V prvem sojenju je s sodbo opr. št. I Pd 633/2012 z dne 30. 5. 2013 tožbeni zahtevek zavrnilo, pri čemer je kot bistveni razlog navedeno, da je tožena stranka dokazala obstoj poslovnega razloga ter reorganizacijo, ki jo je začela izvajati konec leta 2011 zaradi ekonomskih razlogov. V okviru tega so izvedli optimizacijo poslovanja, delovne procese so avtomatizirali, poenostavili ali opustili, če to ni ogrožalo kvalitete in zanesljivosti poslovanja. Precej ukrepov je bilo povezanih z delom v oddelku A., kjer je delala tožnica, zato so se potrebe na tem oddelku zmanjšale. Zmanjšali so le število zaposlenih tako, da so od približno 220 zaposlenih morali odpustiti od 15 do 20 delavcev. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka dosledno upoštevala kriterije iz svoje podjetniške kolektivne pogodbe (A5), ki v 42. in 43. členu ureja odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga večjemu številu delavcev in v zvezi s tem določa kriterije za ugotavljanje presežnih delavcev in sicer 1) delovna uspešnost, 2) strokovna izobrazba oziroma usposobljenost za delo in potrebna dodatna znanja in zmožnosti, 3) delovna doba delavca v družbi, 4) delovna doba delavca, 5) zdravstveno stanje delavca, 6) socialno stanje delavca in njegove družine in 7) število mladoletnih otrok. Ker ni šlo za odpoved večjemu številu delavcev, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da uporaba kriterijev po vrstnem redu, kot je določen v podjetniški kolektivi pogodbi tožene stranke, zanjo ni bila zavezujoča. Ugotovilo je, da je tožena stranka uporabila vse kriterije iz kolektivne pogodbe razen kriterija delovne uspešnosti in sicer iz razloga, ker ocenjevanje delavca niso redno izvajali oziroma ga vodili na pregleden način. Po izpovedi priče C.C. direktorice finančno računovodske službe pri toženi stranki je ugotovilo, da so pri izbiri kriterijev za določitev presežnih delavcev upoštevali predvsem socialne dejavnike, tako so upoštevali starost delavca, skupno delovno dobo in število mladoletnih otrok. Na podlagi ocene izvedenih dokazov je v prvem sojenju sodišče prve stopnje ugotovilo, da je v oddelku A., kjer je bila zaposlena tožnica, tožena stranka upoštevala kriterije iz kolektivne pogodbe, njihov vrstni red pa je sicer določila drugače ter prepričljivo pojasnila razloge za to. Sodišče je sklepalo, da je ravnala pravilno, ker je ob uporabi kriterijev, ki jih je sama izbrala, določila kdo so preseženi delavci. Pritožbeno sodišče je s sodbo opr. št. Pdp 836/2013 z dne 21. 11. 2013 pritožbo tožnice zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo, pri čemer se je strinjalo s stališči glede obstoja poslovnega razloga kot tudi glede uporabe kriterijev ter štelo, da je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga zakonita. Vrhovno sodišče RS je po reviziji tožnice s sklepom opr. št. VIII Ips 27/2014 z dne 2. 9. 2014 reviziji ugodilo, sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ugotovilo je, da je tožena stranka pisno obrazložila odpovedni razlog, saj se je v zvezi s splošnimi in negativnimi učinki ekonomske situacije sklicevala na reorganizacijo, to pa tudi v skladu z usklajeno sodno prakso predstavlja poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR. Opozorilo pa je, da je bilo v sodnem postopku ugotovljeno, da se je ne glede na navedeni pravni okvir, ko torej tožena stranka ni bila dolžna uporabiti kriterijev za izbiro presežnih delavcev po svoji kolektivni pogodbi, za uporabo kriterijev odločila, zato bi jih morala uporabiti pravilno in na enak način za vse delavce. Ugotovilo je, da sodbi nižjih sodišč nimata ustreznih razlogov o tem, katere kriterije je tožena stranka upoštevala, ali je šlo pri tem za uporabo kriterijev po njeni PKP in na kakšen način, kako jih je uporabila in ali jih je uporabila pravilno.

10. V novem sojenju je sodišče prve stopnje dopolnilo dokazni postopek ter s sodbo opr. št. I Pd 1061/2014 z dne 12. 3. 2015 ponovno zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, reintegracijo in sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Po pritožbi tožnice je Višje delovno in socialno sodišče s sklepom opr. št. Pdp 478/2015 z dne 22. 10. 2015 pritožbi ugodilo, izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ugotovilo je, da je utemeljen pritožbeni ugovor tožnice, da je sodišče zaslišalo le zakonitega zastopnika tožene stranke in pričo C.C., ki jo je predlagala tožena stranka, ni pa zaslišalo sindikalnega zaupnika D.D. in E.E., katerih zaslišanje je predlagala tožnica, njuno zaslišanje pa bi lahko prispevalo k razjasnitvi spornih okoliščin glede določitve kriterijev in njihove uporabe, saj sta bila navzoča na sestanku 22. 3. 2012.

11. V novem sojenju je sodišče prve stopnje ugotovilo, da zaslišanje D.D. in E.E. niti ni potrebno, saj je ugotovilo, da kriteriji niso bili pravilno uporabljeni. Sodišče prve stopnje je glede ugotovitve odpovednega razloga ugotovilo, pri čemer je dejansko upoštevalo stališče, ki ga je že zavzelo Vrhovno sodišče RS v zgoraj citiranem razveljavitvenem sklepu, da je odpovedni razlog obrazložen do te mere, da ga je mogoče preizkusiti. Tožena stranka je namreč v odpovedi obrazložila, da je z namenom ublažitve negativnih učinkov splošne ekonomske situacije prestopila k reorganizaciji poslovanja, izvedla reorganizacijo, ukinila posamezna delovna mesta, združila oddelke, uskladila akte o sistemizaciji itd. Sprejela je sklep o zmanjšanju delovnih mest v oddelku A., kjer je bila zaposlena tudi tožnica. Prav tako je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je glede na to, da je bila redna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana tožnici še v času veljavnosti prej veljavnega ZDR, tožena stranka tudi dokazala, da je preverila možnost zaposlitve tožnice pod spremenjenimi pogoji oziroma na drugih delih v smislu tretjega odstavka 88. člena ZDR, vendar takšne ustrezne zaposlitve zanjo ni imela. Kot bistvena pa je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je odpoved nezakonita zato, ker tožena stranka ni opravila ustreznega postopka za odpoved pogodbe o zaposlitvi kot to določa ZDR in sicer, da ni upoštevala kriterijev ter jih tudi ni utemeljila v odpovedi. Po oceni izvedenih dokazov, zlasti izpovedi C.C., je sodišče prve stopnje ugotovilo, da so bili kriteriji dogovorjeni na kolegiju tožene stranke v sestavi štirih ljudi, o čemer tožena stranka sodišču ni dostavila nikakršne listine, vendar pa je sodišče prve stopnje pravilno razlogovalo, da ni razloga, da temu ne bi verjelo, saj je o tem izpovedal tudi B.B., zakoniti zastopnik tožene stranke. Zaslišana sta namreč izpovedala, da so uporabili kriterije, določene v podjetniški kolektivni pogodbi, ki so jih uporabljali le kot pomoč za določitev kriterijev in da so pri tem dejansko upoštevali socialne dejavnike, torej socialno in zdravstveno stanje zaposlenega. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena stranka ni dokazala, da bi na sestanku dne 22. 3. 2012 zaposlene pozvala k predložitvi podatkov, ki bi se nanašala na njihovo socialno stanje, kot je to zatrjevala priča C.C.. Ker je priča C.C. izpovedala, da so se na sestanku dogovorili, katere kriterije bodo uporabljali in kako bodo ti kriteriji ovrednoteni oziroma točkovani, o tem pa ni bil seznanjen niti sindikat (ki je bil na koncu seznanjen le s tem, kateri delavci so presežni), je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da ni potrebno zaslišati E.E. in D.D., saj je ugotovilo, da na tem sestanku delavci niso bili pozvani k predložitvi dokazil o svojem socialnem stanu.

12. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni niti v prvem sojenju niti kasneje predložila v spis listine o tem, kakšen dogovor glede kriterijev je bil sploh sprejet in kakšen sistem točkovanja naj bi bil dogovorjen. Sodišče prve stopnje tako ni moglo ugotoviti, kateri kriteriji so bili dogovorjeni in ali jih je tožena stranka uporabila pravilno. V dokaznem postopku se je le izkazalo, da je tožena stranka odpustila nekaj delavcev po kriterijih, pri tem pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni mogoče preveriti, kateri kriteriji so sploh bili uporabljeni, katere delavce je tožena stranka primerjala s tožnico, na kakšen način in zakaj je bilo ravno tožnici potrebno odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Ker je bilo dokazno breme po prvem odstavku 82. člena ZDR na toženi stranki kot delodajalcu, je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da tožena stranka ni dokazala pravilne uporabe kriterijev pri izbiri tožnice za presežno delavko in razsodilo, da je odpoved nezakonita. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja s takšno dokazno oceno, vanjo ne dvomi ter ugotavlja, da bi morala tožena stranka jasno predstaviti sistem točkovanja in obrazložiti, zakaj je tožnici bila pogodba odpovedana. Zato pritožba v tem delu ni utemeljena, saj se dejansko sklicuje na že podane navedbe o številu presežnih delavcev, ki sami po sebi ne dokazujejo pravilnosti uporabe kriterijev, prav tako pa to tudi ne izhaja iz povsem splošne izpoved priče C.C. o izbiri tožnice za presežno delavko, kateri je bila redno odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

13. Pritožba tudi neutemeljeno izpodbija odločitev glede sodne razveze pogodbe o zaposlitvi po 118. člena ZDR-1. Bistveno je, da je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo sedaj veljavno določbo 118. člena ZDR-1, saj je treba uporabiti predpis, ki velja v času sodne razveze pogodbe o zaposlitvi. V tem delu torej pritožba neutemeljeno navaja, da je sodišče uporabilo pravno podlago, ki ni veljala v času podaje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici. Po določbi prvega odstavka 118. člena ZDR-1 lahko sodišče, če ugotovi, da je prenehanje pogodbe o zaposlitvi nezakonito, vendar glede na vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče, na predlog delavca ali delodajalca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Višino denarnega povračila sodišče glede na drugi odstavek 118. člena ZDR-1 določi glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo okoliščine za določitev višine denarnega povračila zaradi sodne razveze oziroma prenehanja delovnega razmerja. Upoštevalo je, da se je tožnica v vmesnem času, po nezakonitem prenehanju delovnega razmerja pri toženi stranki, zaposlila za določen čas od 26. 12. 2012 do 26. 3. 2013 (polni delovni čas) in od 24. 2. 2014 dalje za polovični delovni čas ter pogodbo razvezalo z dnem 9. 8. 2015, saj se je tožnica z dnem 10. 8. 2015 zaposlila za polni delovni čas. Tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena sedem let, upoštevana je bila vmesna zaposlitev, na Zavodu RS za zaposlovanje pa je prejemala nadomestilo za čas brezposelnosti v trajanju šestih mesecev. Neupoštevanje kriterijev je po pravilnem stališču sodišča prve stopnje  pri tožnici upravičeno povzročilo prizadetost in občutek neenakopravnega obravnavanja v primeru z drugimi delavci. Tožnici je bil zato pravilno dosojen znesek štirih povprečnih plač v zadnjem trimesečju pred prenehanjem delovnega razmerja, kar znaša 4.220,48 EUR. Pritožba v zvezi s tem neutemeljeno izpodbija višino dosojenega denarnega povračila, saj je odmerjeno v skladu z drugim odstavkom 118. člena ZDR-1.

14. Ker je bila tožnici priznana delovna doba oziroma delovno razmerje do sodne razveze, ji je sodišče prve stopnje utemeljeno prisodilo tudi sorazmerni del regresa za celotno obdobje, ki ga vtožuje, od leta 2012 do 2015, v višini, ki je določena v 131. členu ZDR oziroma ZDR-1 (v višini minimalne plače). Za šest mesecev v letu 2012 ji je bilo pravilno dosojeno 381,52 EUR bruto, za 2013 za devet mesecev 587,75 EUR glede na to, da je znesek minimalne plače znašal 783,66 EUR, za leto 2014 v znesku 351,00 EUR ter za leto 2015 v znesku 230,63 EUR bruto, ob upoštevanju polovičnega delovnega časa in minimalne plače v višini 730,73 EUR. V skladu z določbo 84. člena PKP je tožnici pravilno priznalo zamudne obresti od 1. 6. za vsako leto zapadlosti regresa.

15. Ker torej niso podani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbi zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Do ostalih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni posebej opredeljevalo, saj niso odločilnega pomena za odločitev o pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP mora namreč sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe oziroma sklepa presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

17. Odgovor tožnice ni prispeval k boljši razjasnitvi stvari, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo (155. člen ZPP).

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1, 82. ZDR-1 člen 118.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.