VDSS Sodba Psp 476/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-12-06

Elizabeta Šajn Dolenc (preds.), Jože Cepec (poroč.), Edo Škrabec

Pravilna je ocena sodišča prve stopnje, da tožnik v sporu ni v celoti uspel. Zahteval je namreč, da se ugotovi, da je bilo njegovi pritožbi v predsodnem postopku v celoti ugodeno, kar pa ne drži, saj je bilo ugodeno le v višini 50 % in ne 100 %.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1. Prvostopenjsko sodišče je I. točko izreka v odločbi tožene stranke št. ... z dne 27. 8. 2015 spremenilo tako, da se glasi:

"Odločba tožene stranke št. ... z dne 22. 7. 2015 se v I. točki odpravi. Tožnik nima pravice do nadomestila za invalidnost za čas do vključno 14. 2. 2015." III. točka izreka odločbe tožene stranke št. ... z dne 27. 8. 2015 je spremenilo tako, da se glasi: "Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške predsodnega pravnega postopka v višini 57,12 EUR" (I. točka izreka) in sklenilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti njene stroške postopka v višini 365,99 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku paricijskega roka dalje do plačila (II. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe z dne 4. 9. 2017 se pritožuje tožnik. Predlaga, da se sodba v delu o stroških spremeni ter tožniku priznajo vsi priglašeni stroški oziroma da se sodba v izpodbijanem delu razveljavi ter vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Sodišče je s sodbo tožbenemu zahtevku tožnika ugodilo, zato je tožnik upravičen do povračila vseh stroškov, ne le stroškov v zneskih, kot mu je priznalo sodišče. Pritožba navaja, da je sodišče v izrek sodbe res vneslo besedilo "za čas do vključno 14. 2. 2015", vendar pa je toženka v prvostopni odločbi z dne 22. 7. 2015 odločila, da tožnik sploh nima pravice do nadomestila za invalidnost. Pritožba je bila potrebna, saj se je izkazalo, da ima tožnik pravico od 15. 2. 2015 dalje. Tožnik v pritožbi zoper odločbo z dne 22. 7. 2015 ni uspel le s polovico, ampak v celoti. Tožnik se tudi ne strinja s stališčem sodišča, da je tožnik v sodnem postopku uspel le v višini 38,35 % in da je posledično upravičen le do 365,99 EUR stroškov zastopanja pred sodiščem. Tožnik je v sodnem postopku uspel glede temelja v celoti, glede višine pa se tožnik ne strinja, da je uspel le v 26,7 %, saj je sodišče napačno priznalo stroške pritožbenega postopka in je tožnik upravičen do povračila 954,35 EUR.

4. Pritožbeno sodišče je opravilo preizkus izpodbijane sodbe v obsegu pritožbenih navedb in kakor to določa drugi odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami). Po opravljenem preizkusu pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopenjsko sodišče pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa tudi ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

5. Pritožbeni spor se nanaša na to, ali je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške predsodnega pravnega zastopanja v višini 57,12 EUR (I. točka izreka) in posledično stroške sodnega postopka v višini 365,99 EUR (II. točka izreka).

6. Iz ugotovitev prvostopenjskega sodišča izhaja, da je bil tožnik z odločbo toženca z dne 12. 11. 2014 razvrščen v III. kategorijo invalidnosti s priznano pravico do premestitve na drugo delovno mesto s polnim delovnim časom od 11. 9. 2014 dalje s stvarno razbremenitvijo (da ne bo izpostavljen hlapnim toksičnim kemikalijem). Toženec je 22. 7. 2015 izdal odločbo, s katero je odločil, da tožnik nima pravice do nadomestila za invalidnost, pri tem pa v odločbi navedel, da je iz podatkov matične evidence razvidno, da je tožniku z dnem 14. 2. 2015 prenehalo delovno razmerje in da ni bil premeščen na drugo delovno mesto, primerno njegovi preostali delovni zmožnosti ter tako ne izpolnjuje pogojev za priznanje pravice do nadomestila za invalidnost. Zoper to odločbo se je tožnik pritožil, po odvetniku, in navedel, da je odločba izdana preuranjeno in temelji na zmotno ugotovljenem dejanskem stanju. Delodajalec mu po izdaji odločbe z dne 12. 11. 2014 ni zagotovil drugega delovnega mesta, tožnikovo pravico do premestitve je enostavno prezrl in je pričel iskati način, kako se tožnika znebiti. Tako mu je dne 29. 1. 2015 vročil redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki je nezakonita in povsem šikanozna, kar uveljavlja tožnik tudi s tožbo pred Delovnim in socialnim sodiščem v Ljubljani, Oddelek v Novem mestu. Priglasil je stroške zastopanja v višini 200 točk, 2 % materialnih stroškov in 22 % DDV. Tožena stranka je z odločbo z dne 27. 8. 2015 v 1. točki izreka odločila, da se pritožba zavrne, v 2. točki je bilo odločeno, da bo o pravici do nadomestila za invalidnost za čas od 15. 2. 2015 dalje odločila območna enota po dopolnitvi postopka, v 3. točki izreka je bilo odločeno, da stroške pravnega zastopanja nosi tožnik sam, v 4. točki izreka pa da drugih stroškov postopka ni.

7. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bilo s sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, Oddelek v Novem mestu, opr. št. Ps 7/2015 z dne 8. 9. 2015 razsojeno, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 1. 2015 nezakonita in da je delodajalec dolžan tožnika vpoklicati nazaj na delo. Sodba je bila potrjena s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 1031/2015 z dne 24. 3. 2016. Toženec je dne 17. 8. 2016 (po vložitvi tožbe) izdal odločbo, s katero je odločil, da se tožniku prizna pravica do nadomestila za invalidnost v znesku 152,83 EUR na mesec od 15. 2. 2015 dalje. Pri tem je bilo v odločbi navedeno, da iz matične evidence zavarovancev z dne 27. 2. 2015 izhaja, da se je tožnik 15. 2. 2015 zaposlil na drugem delovnem mestu v skladu z odločbo o priznanju pravice do premestitve na drugo delovno mesto. Odločba je postala dokončna in pravnomočna.

8. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi.

9. Postopek pri izdaji odločbe glede pravice tožnika do nadomestila za invalidnost se je začel po uradni dolžnosti. Kakor navaja sodišče prve stopnje je bila pritožba tožnika potrebna in delno utemeljena in sicer za čas od 15. 2. 2015 dalje ter bi tako moral toženec tožniku priznati povrnitev stroškov pravnega zastopanja po načelu uspeha v postopku, kar pa je bilo pri izdaji izpodbijane sodbe s strani sodišča prve stopnje upoštevano. Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo, da tožnikova pritožba ni bila v celoti uspešna, saj je tožnik uspel le za obdobje od 15. 2. 2015 dalje. Glede na priglašene stroške zastopanja - 200 točk, 2 % materialnih stroškov in 22 % DDV-ja znaša celotni strošek 114,24 EUR, glede na uspeh v pravdi (50 %), ki ga je sodišče prve stopnje upoštevalo, je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške predsodnega pravnega zastopanja v višini 57,12 EUR.

10. Stroški sodnega postopka so bili prav tako pravilno odmerjeni. Sodišče prve stopnje obrazloži odmero v točki 15. Zoper takšno odmero se tožnik ne pritožuje. Pritožuje se glede uspeha v sodnem postopku, ki ga je sodišče prve stopnje obrazložilo v 16. točki izpodbijane sodbe. Pravilna je ocena sodišča prve stopnje, da tožnik v sporu ni v celoti uspel. Zahteval je namreč, da se ugotovi, da je bilo njegovi pritožbi v predsodnem postopku v celoti ugodeno, kar pa ne drži, saj je bilo ugodeno le v višini 50 % in ne 100 %. V zvezi s 3. točko izreka odločbe z dne 27. 8. 2015 je tožnik zahteval, da mu toženec povrne stroške predsodnega postopka v višini 214,20 EUR, kot izhaja iz prej obrazloženega pa mu je sodišče prve stopnje pravilno priznalo le 57,12 EUR, kar je 26,7 % zahtevanega zneska. Tako je tožnik skupaj uspel v sporu v višini 38,35 % (upoštevaje temelj in višino), zaradi tega mu je toženec dolžan povrniti od vseh odmerjenih stroškov 954,35 EUR zgolj 365,99 EUR.

11. Na podlagi navedenega je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo tožnika in v skladu s 353. členom ZPP potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj niso podani razlogi, iz katerih se vlaga pritožba, niti razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti. Tožnik v pritožbi ni uspel, zato trpi sam stroške pritožbe (154. člen v zvezi s 165. členom ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 154.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.