VDSS Sklep Pdp 513/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-05-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Silva Donko (poroč.), Samo Puppis

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - znaki kaznivega dejanja - zloraba uradnega položaja ali uradnih pravic - bistvena kršitev določb postopka - dokazna ocena razlogi o odločilnih dejstvih

Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do posameznih kršitev pogodbenih obveznosti, ki jih je tožena stranka očitala tožnici v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje bi moralo za vsako posamezno kršitev ugotoviti, v čem je bila kršitev ter kateri predpis je tožnica s svojim ravnanjem kršila. Teh ugotovitev sodba sodišča prve stopnje nima, zato je ni mogoče preizkusiti. Zato je podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Vrhovno sodišče RS je v sodni praksi že zavzelo stališče, da sodišče presoja opis kršitve v odpovedi in ni vezano na samo kvalifikacijo kršitve v odpovedi. Vendar pa je v primeru, če sodišče ugotovi, da ravnanje delavca nima znakov očitanega kaznivega dejanja in kršitev opredeli kot kršitev iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1, potrebno upoštevati, da je izredno odpoved iz tega razloga mogoče podati le v 30 - dnevnem subjektivnem in 6 - mesečnem objektivnem roku.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba sodišča prve stopnje se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, da se ugotovi, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita in se v posledici navedenega sklep tožene stranke o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 7. 11. 2014 in sklep Komisije za pritožbe z dne 17. 12. 2014 razveljavi ter da se ugotovi, da delovno razmerje sklenjeno na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 4. 2004 in aneksom k tej pogodbi, tožnici ni prenehalo na delovnem mestu sekretarke v Direktoratu A. z dne 12. 1. 2015 in še vedno obstoji z vsemi pravicami in obveznostmi iz te pogodbe, ter jo je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, v skladu s sklenjeno pogodbo o zaposlitvi in aneksom, ter ji za ves čas trajanja nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do vrnitve nazaj na delo priznati vse pravice iz delovnega razmerja in delovno dobo ter pri ZPIZ, urediti vpis zavarovalne dobe v matično evidenco za čas od 23. 1. 2015 do 23. 11. 2015 ter da ji za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračunati bruto znesek 2.979,78 EUR mesečno, zmanjšan za mesečno nadomestilo v višini 892,50 EUR bruto, od razlike plačati davke in prispevke ter tožnici izplačati neto znesek, vse v 8 dneh pod izvršbo ter povrniti stroške postopka.

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica iz razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, napačne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka ter pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podredno pa, da sodbo razveljavi in zadevo odstopi sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. V pritožbi tožnica navaja, da sodba ne vsebuje obrazložitve oziroma je v celoti nejasna tako, da je ni mogoče preizkusiti, kar predstavlja bistveno kršitev določb postopka. Sodišče zunaj trditvene podlage strank prihaja do zaključkov, ki za odločitev v zadevi niso bistveni ter v celoti spregleda bistvo - da bi bila odpoved utemeljena le v primeru, če bi tožnica kršila delovne obveznosti in bi imela kršitev vse znake kaznivega dejanja Zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po tretjem odstavku 257. člena KZ-1. Sodba je v delu tudi protispisna, ker v celoti spregleda dejanska in pravna naziranja tožene stranke, kar predstavlja kršitev ustavne pravice do enakega varstva pravic. Sodišče se ni opredelilo do očitka tožnice o nezakonitosti odpovedi, ker odgovorna oseba, ki je bila pooblaščena za podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ni bila seznanjena z zagovorom tožnice. Ustavno sodišče se je že večkrat izreklo, da mora sodba vsebovati obrazložitev glede ključnih navedb strank. Tožnica je pojasnila, da zagovor pred izredno odpovedjo ni potekal pred odgovorno osebo, ampak je zagovor 6. 11. 2014, po pooblastilu ministra, vodil priča B.B., ki pa pred izdajo odpovedi z zagovorom ni seznanil ministra. To po mnenju tožnice izhaja iz izpovedi priče B.B. in ministra C.C., ki sta povzeti v pritožbi. Tožnica poudarja, da je bila odpoved dana po določbi 1. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 izključno zato, ker bi sicer potekel objektivni rok za podajo odpovedi. Sodišče bi moralo presojati, ali je izrabila svoj uradni položaj ali prestopila mejo uradnih pravic ali da ni opravila uradne dolžnosti. Obenem bi moralo presojati ali je navedeno storila z direktnim naklepom. Iz obrazložitve sodbe sploh ni razvidno, ali je sodišče ugotovilo, da je tožnica imela uradne dolžnosti. V skladu s 121. členom Ustave RS lahko z zakonom ali na njihovi podlagi pravne ali fizične osebe pridobijo javno pooblastilo za opravljanje določenih nalog. Tožnica ni bila odgovorna oseba v smislu 10. člena navodil, ampak so bile to druge osebe - njeni nadrejeni, ki so bili odgovorni za izdajo odredb za plačilo, tako da do zlorabe uradnega položaja pri tožnici sploh ni moglo priti. V zvezi s tem se sodišče sploh ni izreklo. Že iz poročila revizijske komisije je možno razbrati, da v okviru projekta niso bile natančno opredeljene vloge, pristojnosti in odgovornosti med tehničnim in vsebinskim delom ekipe in da so pri projektu sodelovale tožnica, D.D., E.E., F.F., G.G., H.H. in I.I. Prav tako ni bil nihče formalno imenovan za vodjo projekta. Sodišče je selektivno upoštevalo dokaze, kar predstavlja arbitrarno sojenje ter kršitev 8. člena ZPP. Sodišče tako ni presodilo izjave priče F.F., ampak je selektivno citiralo zgolj del njene izjave, le te pa ni preizkusilo niti glede na uradni dopis tožene stranke z dne 21. 10. 2014 ter izjavo priče J.J. Sodišče je napačno navedlo, da je tožnica odločala o izboru izvajalca, saj iz izredne odpovedi ne izhaja, da bi se tožnici očitalo karkoli v zvezi z izbiro izvajalca ali članstvom v komisiji. Tožnica je sicer sodelovala v določenih strokovnih komisijah za izvedbo javnega naročanja, sama pa nikoli ni odločala o izboru izvajalca. Sodišče je tudi ugotovilo, da je tožnica bila od sredine leta 2012 v zunajzakonskem razmerju z K.K. - prokuristom izvajalca, ter da bi morala o tem obvestiti toženo stranko. Tožnica navaja, da je to izvenzakonsko razmerje edini razlog za "pregon" tožnice, pri čemer gre za povsem neutemeljene razloge, ki ne morejo biti podlaga odpovedi. Tožničino razmerje z K.K. ni bila skrivnost, res pa tožnica formalno o tem ni obvestila nadrejenih, kar je bila sicer njena napaka, vendar to ne pomeni zlorabe uradnega položaja, kot je to zaključilo sodišče. Tožnica je svoje delo do predaje dela L.L. opravljala v skladu z delovnimi obveznostmi in nova skrbnica je nato zadeve še naprej obravnavala na povsem enak način kot tožnica, kar sodišče prav tako spregleda. Prav tako je sodišče brez vsake trditvene podlage zaključilo, da je imela tožnica interes, da se projekt prikazuje na način kot ga je želela prikazati, saj je na ta način podjetje njenega partnerja prejemalo plačilo. Pri tem sploh ni jasno, kaj je sodišče mislilo, ko je zapisalo, da je prikazala na način, kot je želela. Sodišče je tako ugotovilo, da naj bi imela tožnica naklep od leta 2009 dalje, ker je bila, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, od leta 2012 v partnerski zvezi s prokuristom. Sodišče pri tem v celoti spregleda, da je potrebno imeti direkten naklep pred storitvijo domnevnega kaznivega dejanja in ne po storitvi. Tožena stranka tudi ni konkretno zatrjevala, da je bila tožnica dolžna poročati o projektu in komu ter katerih informacij ni podala svojim nadrejenim, zato je sodišče svojo odločitev utemeljilo na dejstvih, ki so zunaj trditvene podlage strank. Izvajalec je v celoti opravil svoje delo, aplikacijo je v celoti razvil (na navedeno dejstvo kaže tudi podatek, da so se na sistemu izvajale nadgradnje) in jo predal v sistem naročnika, pri čemer pa se naročnik naknadno iz neznanih razlogov dolgo ni odločil, da bi aplikacijo, prenesel iz testnega v produkcijsko okolje. Tožnica je potrjevala prevzemne zapisnike izvajalcev šele, ko je le-te odobrila projektna skupina in ne samovoljno. V času, ko se tožnici očita naklep, je veljala pogodba o vzdrževanju iz leta 2011, katere, tudi po ugotovitvah sodišča, ni podpisala tožnica. Tožnica je že v tožbi opozarjala, da iz odpovedi sploh ni razvidno, kaj naj bi bila konkretna izvršitvena dejanja tožnice, ki bi naj predstavljala prepovedani zakonski stan očitanega kaznivega dejanja. Četudi je aplikacija v testnem okolju delovala in so jo javni uslužbenci lahko uporabljali tako, da je sistem deloval, kot izhaja iz soočenja prič K.K., priče sistemskega administratorja M.M. in priče J.J. Da je sistem deloval je potrdila tudi priča L.L. Sodišče bi moralo ugotoviti nezakonitost nekonkretizirane odpovedi pogodbe o zaposlitvi, a se je postavilo v položaj delodajalca ter ugotovilo kršitve, ki iz odpovedi niti niso izhajale. Iz revizijskega poročila na strani 11 je razvidno, da naj bi bile za toženo stranko v obdobju od 19. 11. 2013 do 19. 6. 2014 brez veljavne pravne podlage opravljene storitve v vrednosti 20.160,00 EUR. To pa je bilo v času, ko je bila tožnica na porodniškem dopustu. Prav tako je odpoved nezakonita, ker ji je tožena stranka odpovedala delovno razmerje v času, ko je bila skladno s 115. členom ZDR-1 zaščitena kategorija delavcev.

3. Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala pritožbene trditve tožnice in zapisala, da je sodišče prve stopnje ugotovilo vse znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po tretjem odstavku 257. člena KZ-1. Tožnica je bila javna uslužbenka, in sicer uradnik, ki pa že na podlagi prvega odstavka 23. člena ZJU izvaja javne naloge. Javne naloge v organih so naloge, ki so neposredno povezane z izvrševanjem oblasti ali z varstvom javnega interesa. Pravilno pa je sodišče tudi ugotovilo začetek partnerske zveze med tožnico in K.K. Glede na to, da je bila tožnica skrbnica pogodbe in vodja projekta na strani državnega organa v partnerski zvezi z zakonitim zastopnikom zunanjega izvajalca je vsekakor podano nasprotje interesov. Tožena stranka pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožnice zavrne kot neutemeljeno.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99, ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo je tožnica uveljavljala v pritožbi, saj sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih.

6. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena na Ministrstvu N., na delovnem mestu sekretar v Direktoratu A., od leta 2004 dalje. Tožnica je bila skrbnica pogodb za storitve elektronskega kadrovanja št. ... in osnovno vzdrževanje in dopolnilno vzdrževanje in izredno zagotavljanje operativnosti delovanja O. - P. v državni upravi usposabljanje za delo z aplikacijo O., številka ..., v času od 2. 11. 2009 do 6. 2. 2013. Po odhodu tožnice na porodniški dopust je skrbništvo pogodb prevzela L.L. Tožnica je bila na porodniškem dopustu od 7. 2. 2013 do 24. 10. 2014. Na podlagi sklepa ministra N. z dne 8. 9. 2014 je bila opravljena izredna notranja revizija projekta P. in predmet revizije so bile pogodbe z zunanjim izvajalcem R., ki ga je zastopal pomočnik direktorja K.K.

7. Glede na ugotovljene nepravilnosti pri vodenju projekta P., ki jih je ugotovila notranja revizija, je tožena stranka ugotovila, da je za ugotovljene nepravilnosti odgovorna tožnica. Tožena stranka je tožnici s sklepom št. ... z dne 7. 11. 2014 izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, s sklepom Komisije za pritožbe za delovno razmerje pri Vladi RS z dne 17. 12. 2014, pa je komisija pritožbo tožnice zavrnila.

8. V izredni odpovedi je tožena stranka tožnici očitala, da je kršila pogodbene obveznosti iz delovnega razmerja, kršitve pa imajo vse znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja in uradnih pravic po tretjem odstavku 257. člena KZ-1. V obrazložitvi odpovedi je tožnici očitala:

- da je dne 1. 3. 2010 podpisala prevzemni zapisnik izdelkov - vzdrževanje po pogodbi št. ... za obdobje od 25. 1. 2010 do 28. 2. 2010 iz katerega izhaja, da naročnik priznava, da je izvajalec uspešno opravil vsa pogodbeno dogovorjena dela. Neuporaba že plačane opreme, ki ji hkrati teče plačljiv rok vzdrževanja ter plačevanja nepotrebnih storitev vzdrževanja, predstavlja kršitev tretjega odstavka 2. člena Zakona o javnih financah, ki pri izvrševanju proračuna zahteva spoštovanje načela učinkovitosti in gospodarnosti in s tem je tožnica izpolnila tudi znake kaznivega dejanja 257. člena KZ-1 (stran 6 izredne odpovedi);

- da ni ustrezno informirala svojih nadrejenih oziroma jim je očitno dajala napačne informacije o poteku projekta, s tem pa je kršila pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja;

- da kot javna uslužbenka in skrbnica pogodbe svojega dela ni opravljala dovolj učinkovito, saj je bilo z izredno revizijo ugotovljeno, da je potrjevala knjigovodske listine, čeprav zunanji izvajalec ni predal vseh zahtevanih in zaračunanih izdelkov oziroma izvajalec ni mogel skladno s pogodbenimi določili izvesti nekaterih aktivnosti, ki so bile potrjene in zaračunane, in s tem je kršila pogodbene obveznosti;

- da tožnica kot skrbnica pogodbe ni ocenjevala kakovosti oziroma, da o tem ne obstaja nobena dokumentacija, kljub temu, da je bila v pogodbi predvidena pisna in elektronska dokumentacija v zvezi s preverjanjem kvalitete in obsega realizacije predmeta, kot pogoj za realizacijo plačil in s tem je tožnica kršila pogodbene in druge obveznosti;

- da je kršila 33. člen ZDR-1, ki določa, da mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu oziroma v okviru vrste del za katere je sklenjena pogodba o zaposlitvi ter da je kršila 37. člen ZDR-1, ki določa, da se je delavec dolžan vzdržati vseh ravnanj, ki jih glede na naravo dela, ki ga opravlja pri delodajalcu, materialno ali moralno škodujejo ali bi lahko škodovali poslovnim interesom delodajalca,

- da je kršila 93. člen ZJU, ki določa, da mora javni uslužbenec opravljati delo v skladu s predpisi, kolektivno pogodbo, pogodbo o zaposlitvi, splošnimi akti in kodeksom etike (stran 16 sklepa o izredni odpovedi). Navedene kršitve je tožena stranka tožnici očitala v zvezi z izvedbo usposabljanj delavcev tožene stranke za uvajanje za delo s spletnimi aplikacijami O. P.;

- da je kršila 4. in 5. člena Kodeksa Etike javnih uslužbencev v državnih organih in upravnih lokalnih skupnosti z dne 11. 4. 2011, s tem ko je bila v partnerskem odnosu s direktorjem izvajalca R. d. o. o., K.K. in navedenega ni sporočila toženi stranki.

9. Pritožba utemeljeno opozarja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do posameznih kršitev pogodbenih obveznosti, ki jih je tožena stranka očitala tožnici v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje bi moralo za vsako posamezno kršitev ugotoviti, v čem je bila kršitev ter kateri predpis je tožnica s svojim ravnanjem kršila. Teh ugotovitev sodba sodišča prve stopnje nima, zato je ni mogoče preizkusiti. Zaradi navedenega je podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pri tem pritožbeno sodišče dodaja, da je sodišče prve stopnje sicer izvedlo obsežen dokazni postopek, vendar pa sodba ne vsebuje dejstev obrazložitve glede izvedenih dokazov. Sodba nima razlogov glede posameznih kršitev, temveč je sodišče opise posameznih kršitev združilo in povsem pavšalno zaključilo, da je tožnici dokazano, da imajo njene kršitve delovnih obveznosti vse znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po tretjem odstavku 257. člena Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 55/2008 s sprem.).

10. Že zaradi ugotovljene bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ki je pritožbeno sodišče ne more samo odpraviti, niti to ne bi bilo v skladu z načelom ekonomičnosti postopka, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 354. člena ZPP). Kljub temu pritožbeno sodišče zaradi čim hitrejše rešitve v tej zadevi odgovarja še na nekatere druge pritožbene navedbe (prvi odstavek 360. člena ZPP).

11. Ko je v skladu z ZJU odpoved pogodbe o zaposlitvi podana v obliki sklepa, jo je treba presojati kot celoto, torej tako izrek kot obrazložitev sklepa. Iz obrazložitve sklepa o odpovedi izhaja, da je pogodba o zaposlitvi tožnici odpovedana tudi iz razloga po 2. alineji 110. člena ZDR-1. Zato bo sodišče prve stopnje moralo v primeru, če bo ugotovilo, da v tožničinem ravnanju niso podani znaki kaznivega dejanja, presoditi tudi, ali je mogoče kršitev opredeliti kot razlog iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Vrhovno sodišče RS je že večkrat v svojih sodbah razlogovalo, da sodišče presoja opis kršitve v odpovedi in ni vezano na samo kvalifikacijo kršitve v odpovedi. Vendar pa je v primeru, če sodišče ugotovi, da ravnanje delavca nima znakov očitanega kaznivega dejanja in kršitev opredeli kot kršitev iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1, potrebno upoštevati, da je izredno odpoved iz tega razloga mogoče podati le v 30 - dnevnem subjektivnem in 6 - mesečnem objektivnem roku (sodba VIII Ips 199/2015 z dne 27. 10. 2015).

12. Sodišče prve stopnje se je v zvezi z očitanimi kršitvami v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi opredelilo le do očitane kršitve, da tožnica delodajalca ni seznanila, da je v partnerskem odnosu z zakonitim zastopnikom izvajalca del K.K., s katerim je bila po ugotovitvi sodišča v partnerskem odnosu od sredine leta 2012 dalje, zaradi česar naj bi kršila 37. člen Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije (ZintPK, Ur. l. RS, št. 45/2010), ki določa, da mora uradna oseba biti pozorna na vsako dejansko in možno nasprotje interesov in mora storiti vse, da se mu izogne, česar pa tožnica ni storila. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da bi tožnica kot skrbnica pogodbe svoje delo morala opravljati vestno in pošteno in bi morala obvestiti svojega delodajalca, da program še ni pripravljen in ni prešel v produkcijsko okolje in ga tudi opozoriti, da se zato vzdrževanja sistema sploh ni bi smelo izvajati, vendar pa tožnica ni ukrepala, temveč je podpisovala kot da se program uporablja in celo vzdržuje. Zato je sodišče zaključilo, da je tožnica s podpisovanjem prevzemnih zapisnikov in ker ni sporočila svoje povezanosti z naročnikom, izpolnila vse znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po tretjem odstavku 257. člena KZ-1. Navedeni zaključek sodišča prve stopnje je preuranjen.

13. Tožnica je tudi sama priznala, da ko sta z K.K. postala par, delodajalcu tega ni sporočila, čeprav bi po določilih 37. člena ZIntPK to morala storiti. Vendar pa navedena kršitev ne predstavlja znaka očitanega kaznivega dejanja po tretjem odstavku 257. člena KZ-1, kar pa je napačno zaključilo sodišče prve stopnje. Kaznivo dejanje po tretjem odstavku 257. člena KZ-1 stori uradna oseba ali javni uslužbenec, ki zato, da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, izrabi svoji uradni položaj ali prestopi meje uradnih pravic ali ne opravi uradne dolžnosti.

14. Tudi zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka tožnici dokazala odgovornost za kršitev, da bi kot skrbnica programa, če bi svoje delo opravljala vestno in pošteno, morala obvestiti svojega delodajalca, da program še ni pripravljen in še ni prešel v produkcijsko okolje, zaradi česar se vzdrževanje sploh še ne more izvajati, je pavšalen in ne izhaja iz očitanih kršitev v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sicer pa bi šlo v takšnem primeru kvečjemu za kršitev po 33. členu ZDR-1 in opisana kršitev nima znakov kaznivega dejanja po 257. členu KZ-1.

15. Pravilno opozarja tožnica v pritožbi, da sodišče prve stopnje ni imelo podlage v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi glede očitanih kršitev, da je tožnica podpisala prevzemne zapisnike v obdobju od 16. 5. 2011 do 28. 2. 2013 za 22 računov v skupni višini 62.444,46 EUR in da je toženi stranki nastala škoda v tej višini. V izredni odpovedi tožena stranka tožnici očita le, da je 1. 3. 2010 podpisala prevzemni zapisnik po pogodbi št. ..., za obdobje od 25. 1. 2010 do 28. 2. 2010. Očitke tožnici za podpis ostalih prevzemnih zapisnikov za obdobje 16. 5. 2011 do 28. 2. 2013 ter višini škode je sodišče očitno povzelo iz zapisnika notranje revizije.

16. Pritožbeno sodišče poudarja, da je izhodišče okvir odpovednih razlogov, ki so navedeni s strani delodajalca v izredni odpovedi (kot to izhaja iz 24. člena ZJU v povezavi z drugim odstavkom 87. člena ZDR-1). Delodajalec v sodnem postopku ne more širiti obsega prvotne obdolžitve in opredelitve dejanskih razlogov odpovedi oziroma delavcu poleg kršitev, ki izhajajo iz izredne odpovedi, očitati še druge. Tudi sodišče ne sme poseči v ta opis. Zato je sodišče prve stopnje s tem, ko je širilo očitane kršitve (da je tožnica podpisala prevzemne zapisnike v obdobju od 16. 5. 2011 do 28. 2. 2013 - priloga B10) preseglo okvir izredne odpovedi in v tem delu zmotno uporabilo materialno pravo. Prav tako iz očitanih kršitev v izredni odpovedi ne izhaja, da je tožena stranka tožnici očitala, da je v obdobju od 25. 1. 2010 do 25. 11. 2010 plačala 10 računov v skupni višini 10.381,38 EUR ter v obdobju od 16. 5. 2011 do 28. 2. 2013 22 računov v skupni višini 62.444,46 EUR, ter da je to višina škode, ki je zaradi podpisa o prevzemnih zapisnikov nastala toženi stranki. Navedeno, kot je ugotovilo že sodišče prve stopnje, sta izpovedali zaslišani revizorki J.J. in tudi M.M., vendar pa navedene kršitve ne izhajajo iz izredne odpovedi. Sodišče prve stopnje v skladu s sodno prakso sicer res ni vezano na pravno kvalifikacijo kaznivega dejanja v izredni odpovedi, je pa vezano na opis dejanja, ki mora biti takšen, da iz njega izhajajo znaki kaznivega dejanja. Pri tem pa pritožbeno sodišče še opozarja, da mora sodišče prve stopnje paziti, da so kršitve krajevno in časovno opredeljene, saj lahko le tako sodišče presoja, ali so opisane kršitve podane in ali predstavljajo utemeljen odpovedni razlog in ali je odpoved dana pravočasno.

17. Neutemeljena pa je pritožbena navedba glede kršitve prvega odstavka 115. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013), ki določa, da delodajalec ne sme odpovedati pogodbe o zaposlitvi delavcev med drugim v času še en mesec po izrabi starševskega dopusta. Sodišče prve stopnje je na podlagi soglasja Inšpektorata za delo (priloga B2) pravilno zaključilo, da je tožena stranka dobila soglasje Inšpektorata za delo 6. 11. 2014, medtem ko je toženi stranki izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi 10. 11. 2014, kar pomeni, da je bilo soglasje pridobljeno pred odpovedjo.

18. Pravilno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da teče subjektivni rok za podajo izredne odpovedi od seznanitve s kršitvijo, in sicer ko se z njo seznani pristojna oseba in ne že, ko kršitev ugotovi revizijska komisija. Prav tako je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je postopek izredne odpovedi zakonit tudi če ga je vodila s strani ministra pooblaščena oseba.

19. ZDR-1 določa, da mora delodajalec izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in ne kasneje v šestih mesecih od nastanka razloga (drugi odstavek 109. člena ZDR-1). Kdaj delodajalec ugotovi razlog za izredno odpoved, predstavlja dejansko ugotovitev, vendar se v zvezi s tem ni mogoče spregledati pravne opredelitve posameznih razlogov za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi delodajalca iz 110. člena ZDR-1, saj je tudi ta opredelitev lahko pomembna pri presoji o tem, kdaj je delodajalec kakšen razlog ugotovil. Ugotovitev razloga za izredno odpoved predstavlja seznanitev z dejansko podlago oziroma dejstvi, ki omogočajo subsumkcijo dejstev pod pravno normo - v tem primeru opredelitev razlogov za izredno odpoved. Pri tem se dejstva, ki predstavljajo dejansko podlago odpovednega razloga nanašajo na vse bistvene okoliščine, ki, če so podane, omogočajo sklep o obstoju odpovednega razloga. Ni odločilno, ali se delodajalec na zagovoru "celovito" seznani z dogajanjem v zvezi z očitano kršitvijo, temveč je pomembno, kdaj se seznani s tistimi bistvenimi dejstvi, ki zadoščajo za opredelitev in ugotovitev odpovednega razloga (sklep opr. št. VIII Ips 178/2016 z dne 7. 3. 2017).

20. Sodišče prve stopnje se bo moralo v ponovljenem postopku opredeliti do vseh očitanih kršitev v izredni odpovedi (tako v sklepu, kot obrazložitvi odpovedi) in se opredeliti do trditev tožnice, da očitane kršitve niso konkretizirane ne po vsebini, ne časovno, ter da opisana ravnanja nimajo znakov kaznivega dejanja po tretjem odstavku 257. člena KZ-1. V kolikor sodišče glede očitanih kršitev ne bo ugotovilo znakov kaznivega dejanja, naj presodi tudi, ali je za očitane kršitve po 2. alineji 110. člena ZDR-1 tožena stranka podala odpoved v zakonskem roku (subjektivnem kot tudi objektivnem roku za podajo izredne odpovedi). Sodišče se bo moralo opredeliti tudi do trditev tožnice, da je prevzemne zapisnike podpisovala na podlagi ugotovitev članov projektne skupine, da je izvajalec predal aplikacijo v sistem tožene stranke, da je tožena stranka odločala o tem, ali bo aplikacijo prenesla iz testnega okolja v produkcijsko okolje, ter da so javni uslužbenci aplikacijo uporabljali.

21. Prav tako se naj sodišče prve stopnje opredeli tudi do okoliščin po 109. členu ZDR-1, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče do izteka odpovednega roka, predvsem glede na aneks št. ..., ki sta ga podpisala minister N. in ministrica S. dne 29. 12. 2014 ter tožnica dne 8. 1. 2015 iz katerega izhaja, da je tožnica od 1. 1. 2015 zaposlena na Ministrstvu N. Aneks je bil s strani tožene stranke podpisan po izdaji sklepa o izredni odpovedi z dne 10. 11. 2014 ter po tem, ko je komisija za pritožbe zavrnila pritožbo tožnice (17. 12. 2014).

22. Glede na obrazloženo je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi tožnice in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (354. in 355. člen ZPP).

23. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 33, 37, 87, , 87/2, 109, 109/2, 110, 110/1, 110/1-1.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen  257, 257/3.

Zakon o javnih uslužbencih (2002) - ZJU  - člen 93.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2, 339/2-14.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.