VDSS Sodba Pdp 156/2017
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2017-09-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Marko Hafner (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - elementi kaznivega dejanja - kaznivo dejanje ponareditve ali uničenja poslovnih listih - denarno povračilo - sodna razveza

Za obstoj enega od znakov kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin po 235. členu KZ-1 morajo biti lažni oziroma, opuščeni podatki bistveni, torej pomembni bodisi za poslovni promet ali za gospodarske odločitve.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je tožnici podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 24. 5. 2016 nezakonita in jo je razveljavilo (I. točka izreka). Tožnici delovno razmerje ni prenehalo in traja do 1. 12. 2016, ko preneha na podlagi sodbe sodišča (II. točka izreka). Toženki je naložilo, da tožnici do 1. 12. 2016 prizna neprekinjeno delovno dobo ter da ji do tega dne pri ZPIZ vpiše zavarovalno dobo v matično evidenco (III. točka izreka). Za čas od 26. 5. 2016 do 1. 12. 2016 je ugodilo zahtevku tožnice za obračun nadomestila plač v mesečnem znesku 885,16 EUR bruto, plačilo davkov in prispevkov in izplačilo ustreznega neto zneska s pp (IV. točka izreka). Toženki je naložilo, da tožnici obračuna denarno povračilo 5.310,96 EUR bruto, plača davke in prispevke in tožnici izplača pripadajoči neto znesek s pp (V. točka izreka). Drugačen zahtevek je zavrnilo (VI. točka izreka). Toženki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka 653,62 EUR s pp (VII. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del navedene sodbe se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podredno, da izpodbijani del sodbe razveljavi ter zadevo vrne prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.

Toženka navaja, da je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je tožnica storila očitana ji dejanja, a pri tem zmotno zaključilo, da dejanja nimajo znakov kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin po 235. členu Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 50/12 in nasl.), niti ne predstavljajo tako hude kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki bi upravičevale izredno odpoved. Zato je odločilo, da je izredna odpoved nezakonita.

Napačna je ugotovitev dejanskega stanja, da v konkretnem primeru lažni oziroma opuščeni podatki nimajo takšne pomembnosti, da jih je šteti za nebistvene in zato nepomembne za poslovni promet ali za gospodarske odločitve, zaradi česar ni podan eden od znakov kaznivega dejanja po 235. člena KZ-1. Podatek o kupcu sicer res ni obvezna sestavina računa po 82. členu Zakona o davku na dodano vrednost (ZDDV-1, Ur. l. RS, št. 13/11 in nasl.), je pa ta podatek (kadar je na računu naveden) pomemben za poslovni promet, saj je lahko podlaga za dokazovanje pravno pomembnih dejstev (kdo je nakup opravil), kot tudi za gospodarske odločitve (količina doseženih in koriščenih ugodnosti vpliva na nadaljnje odločitve o potrošniških akcijah, popustih, ugodnostih, posledično tudi ceni posameznega blaga). Teh navedb tožnica ni obrazloženo prerekala, ampak zgolj navedla, da so navedbe toženke pavšalne, ker sporni računi ne vsebujejo podatkov o kupcu. To pa ne drži, saj številka A. lojalnostne kartice predstavlja identifikacijsko številko imetnika kartice in je le-tega mogoče identificirati.

Toženka se tudi ne strinja z ugotovitvami sodišča, da pomembnost podatkov o koristnikih ugodnosti ni tako visoka, kot toženka zatrjuje, kar naj bi izhajalo iz dejstva, da pri toženki ni vzpostavljen sistem, ki bi omogočal natančnost podatkov o koristnikih ugodnosti. Nasprotno temu toženka ima računalniški sistem, preko katerega je omogočena identifikacija kupca, kar je toženka v postopku zatrjevala in dokazala s pričami. Tožnica ni nikoli ugovarjala, da tak sistem ni vzpostavljen. Zato toženka obširnejšega delovanja takega sistema (ki je res dostopen le omejenemu krogu oseb) ni obširneje dokazovala.

Toženka poudarja, da se tožnici ni očitalo, da pri kupcu, ki bi za nakup uporabil tujo lojalnostno kartico, ni preverila, ali je kupec imetnik le-te ali ne. Očitalo se ji je, da je za svoje nakupe in nakupe strank uporabljenih kartico, ki je ležala v kartonasti škatlici na prodajnem pultu in za katero je brez dvoma vedela, da imetnik te kartice ni niti tožnica niti ne konkretna stranka. To pa predstavlja bistveno hujšo kršitev, saj kaže na njeno premišljeno in naklepno ravnanje, s katerim je škodovala toženki in ravnala v izrecnem nasprotju z navodili. Zato je prvostopno sodišče napačno zaključilo, da pet tožničinih transakcij glede na splošno znano dejstvo o velikem številu, bencinskih servisov družbe A. d. d. in velikem številu transakcij z lojalnostno kartico, ne more resno vplivati na podatke, ki jih beleži družba A. d. d.

Napačno je bilo uporabljeno materialno pravo s tem, ko je sodišče pomen tožničinih kršitev skušalo zmanjšati s sklicevanjem na dejstvo, da toženka tožnice ni prijavila organom pregona. Tudi brez take prijave se delodajalec v izredni odpovedi sklicuje na kršitev pogodbenih obveznosti, ki ima znake kaznivega dejanja, ki jih ugotavlja sam delodajalec. Ta ugotovitev pa je lahko podvržena preizkusu sodišča. Napačno je bilo uporabljeno materialno pravo tudi s tem, ko je sodišče očitana ravnanja tožnici ocenilo kot neznaten premoženjski delikt, katerega kaznivost je izključena. Prav tako pa ne drži stališče sodišča, da sodbi pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 34/12 in Pd 35/12 nista uporabljivi v konkretnem primeru. Ravno obratno, dejansko stanje v navedenih zadevah je zelo primerljivo s konkretno zadevo. Zgolj vrednost neupravičenega popusta, ki so ga delavci omogočali strankam, ne predstavlja tako bistveno drugačne okoliščine, da izpostavljena sodna praksa ne bi bila uporabna tudi v konkretnem primeru.

Pojem "hujša kršitev" je pravni standard in je zato v vsakem konkretnem primeru potrebno presoditi okoliščine, v katerih je bila kršitev storjena. Pri presoji teže, intenzivnosti in pomena kršitve je treba izhajati iz delovnega mesta, na katerem je delavec zaposlen. Tožnica je bila delovnem mestu prodajalca in njena temeljna naloga je bila prodaja blaga in storitev na RS v skladu z navodili toženca. Vrhovno RS (npr. opr. št. VIII Ips 224/2004, opr. št. VIII Ips 200/2013, opr. št. VIII Ips 190/2013) je večkrat poudarilo pomen zaupanja pri delu delavcev na delovnem mestu prodajalcev, blagajnikov in drugih delavcev, ki poslujejo z denarjem, kjer so navedbe o dejanjih majhnega pomena neutemeljene. Pri takih delavcih se upravičeno pričakuje večja stopnja zaupanja. Tožnica je bila seznanjena z Okrožnico 21/D in je torej vedela, da sta očitani kršitvi opredeljeni kot hujši kršitvi delovnih obveznosti. Vedela je tudi, kako bi morala ravnati, pa je ravnala v nasprotju s svojimi obveznostmi in se je tudi zavedala kršitev (kar je sama potrdila).

Glede obstoja subjektivnih razlogov za izredno odpoved ne držijo navedbe sodišča prve stopnje, da se je direktor toženke skliceval le na dejstvo, da so ravnanje tožnice pri družbi A. d. d. določena hujša kršitev, ampak je jasno povedal, da je izgubil zaupanje v tožnico, ker se dnevno srečuje z denarjem in je ne more nadzirati.

Toženka se pritožuje tudi zoper prisojeno denarno povračilo, ker je glede na vse okoliščine primera previsoko.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo trdi, da pritožba ni utemeljena in nima razlogov, ki bi izpodbili sodbo sodišča prve stopnje. Poudarja, da toženka ponovno zamenjuje in istoveti lastnosti plačilnih kartic A. z lojalnostnimi karticami, s katerimi se ne da plačati ničesar. Zato navedba številke katerekoli lojalnostne kartice na računu ne pomeni navedbe kupca. Tudi zakon ne zahteva, da se na računu, izdanemu fizični osebi, vneseni osebni podatki kupca. Zato so navedbe toženke v odpovedi, da je tožnica izdala račune z lažno vpisanimi podatki o kupcu, s čimer je storila tudi kaznivo dejanje, neutemeljene. Pravilna je tudi ugotovitev sodišča, da toženka nima vzpostavljenega sistema, ki bi delavcem toženke omogočal preverjanje imetništva lojalnostne kartice. To kaže na dejstvo, da za toženko sploh ni pomembno, kdo predloži lojalnostne kartice, ampak teži le k privabljanju kupcev in pospeševanju prodaje. Posledično je pravilna ocena sodišča, da je izredna odpoved nesorazmeren in pretiran ukrep za nespoštovanje navodil in okrožnic, ki se v praksi dejansko ne morejo izvajati.

V zvezi s sklicevanjem toženke na sodno prakso tožnica trdi, da toženka izpostavlja sodbe, ki s konkretnim primerom niso primerljive. Glede denarnega povračila pritožba navaja nova dejstva, ki v pritožbi niso dopustna. Tožnica priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka. Dejansko stanje je bilo popolno ugotovljeno in pravilno uporabljeno materialno pravo.

6. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožnica dejansko storila dejanja, ki so se ji očitala v izredni odpovedi in so natančno povzeta v petih alinejah 6. točke obrazložitve izpodbijane sodbe. Za ta ravnanja je toženka trdila, da predstavljajo odpovedna razloga po 1. in 2. alineji prvega 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.), in sicer:

- kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin po 235. členu KZ-1;

- naklepna hujša kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja.

7. Sodišče prve stopnje je najprej presodilo, da z opisanimi dejanji tožnice ne gre za kršitve, ki bi imela znake kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin. Obrazložilo je, da za obstoj enega od znakov tega kaznivega dejanja morajo biti lažni oziroma opuščeni podatki bistveni, torej pomembni, bodisi za poslovni promet ali za gospodarske odločitve. Če takšne pomembnosti nimajo, se štejejo za nebistvene in torej ne gre za to kaznivo dejanje. Toženka pa tekom postopka ni dokazala bistvenosti podatkov, ki jih je tožnica vnašala v račune. Tožnica je v račune vnesla šifro lojalnostne kartice, ki posredno predstavlja podatek o kupcu ter vrednost popusta oziroma pridobljenih zlatih točk. Glede na veljavno zakonodajo navedeni podatki niso bistveni za račun, tožena stranka pa ni dokazala, da so ti podatki bistveni zanjo. Navedla je le, da je zanjo pomembno dejstvo, kdo je nakup opravil in obseg doseženih in koriščenih ugodnosti, za te trditve pa ni ponudila nobenega dokaza. Vendar glede na ugotovljeno dejstvo, da delavcem na bencinskih servisih sploh ni omogočeno preverjanje identitet tistega, ki kartico uporabi in da na kartici ni imetnika kartice, potem sploh ni vzpostavljen sistem, ki bi omogočal natančnost podatkov o koristnikih ugodnosti. Zato podatki, ki jih prodajalci vnašajo v računalniški sistem družbe A. d. d., neverodostojno prikazujejo, kdo je nakup opravil, nalagal ali koristil točke. Tako je edino mogoče sklepati, da pomembnost teh podatkov ni tako visoka, kot navaja toženka za potrebe tega postopka.

8. Kaznivo dejanje ponareditve ali uničenja poslovnih listin po prvem odstavku 235. člena KZ-1 stori tisti, ki v poslovne knjige, spise ali druge poslovne listine in evidence, ki jih mora voditi po zakonu ali na podlagi drugih predpisov, izdanih na podlagi zakona, in so pomembne za poslovni promet z drugimi pravnimi ali fizičnimi osebami ali so namenjene za odločitve v zvezi z gospodarsko ali finančno dejavnostjo ali kot podlaga za davčni nadzor, vpiše lažne podatke ali ne vpiše kakšnega pomembnega podatka ali s svojim podpisom potrdi tako knjigo, listino ali spis z lažno vsebino ali omogoči sestavo knjige, listine ali spisa z lažno vsebino.

Pritožba pravilno navaja, da morajo za obstoj enega od znakov tega kaznivega dejanja biti lažni oziroma opuščeni podatki bistveni, torej pomembni bodisi za poslovni promet ali za gospodarske odločitve. Res je toženka že v odgovoru na tožbo trdila, da so podatki o kupcu, ki jih pridobi z evidentiranjem številke lojalnostne kartice, zanjo pomembni za poslovni promet, saj so lahko podlaga za dokazovanje pravno pomembnih dejstev (kdo je nakup opravil), kot tudi za gospodarske odločitve (med drugim obseg doseženih in koriščenih ugodnosti pri tožencu oziroma A. d. d., kar vpliva na nadaljnje gospodarske odločitve o potrošniških akcijah, popustih in ugodnostih). Res je tudi, da tožnica teh trditev toženke ni obrazloženo prerekala. Je pa navajala (in tudi na zaslišanju povedala), da "ni bilo mogoče preveriti, čigava je kartica". Tako je tožnica izrecno trdila, da objektivno ni mogoče preveriti, ali je oseba (kupec), ki predloži ob nakupu lojalnostno kartico, resnično oseba, na katero se kartica glasi. Družba A. d. d. v posebnem računalniškem sistemu resda lahko analizira podatke, ki jih pridobi o kupcih na podlagi številke lojalnostne kartice. Toda očitno so ti podatki nenatančni, saj tudi A. d. d. ne more ugotoviti, ali ni morda kupec uporabil lojalnostno kartico svojega družinskega člana, soseda ali koga drugega. Glede na navedeno dejstvo pa je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da toženka oziroma A. d. d. nimata vzpostavljenega sistema, ki bi omogočal natančnost podatkov o uporabnikih lojalnostne kartice. Podatki, ki jih prodajalci na bencinskih servisih vnašajo v računalniški sistem, neverodostojno prikazujejo, kdo je nakup opravil, nalagal ali koristil točke. Zato se pritožbeno sodišče v celoti strinja s prvostopnim, da pomembnost teh podatkov ni tako visoka, kot je toženka prikazovala v postopku. To pa nadalje pomeni pravilnost zaključkov prvostopnega sodišča, da lažni podatki niso bistveni za poslovni promet ali za gospodarske odločitve pri toženki oziroma A. d. d., s čimer tudi ni podan eden od znakov kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin in pri tožnici torej ni mogoče trditi, da je podan odpovedni razlog po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. V zvezi s tem sodišče prve stopnje torej ni zmotno ali nepopolno ugotovilo dejanskega stanja in ni zmotno uporabilo materialnega prava.

9. Toženka v pritožbi tudi neutemeljeno izpodbija presojo prvostopnega sodišča o obstoju pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 v zvezi s težo in naravo tožničinih kršitev po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Toženka oziroma A. d. d. je resnično v svojih aktih, okrožnicah in navodilih, s katerimi je bila tožnica seznanjena, določila, da se ravnanja, ki jih je tožnica storila, štejejo kot hujše kršitve. Vendar kot je sodišče prve stopnje pravilno navedlo, gre pri pojmu "hujša kršitev" za pravni standard, zaradi česar je potrebno v vsakem primeru posebej presoditi okoliščine, v katerih je bila kršitev storjena. Toženka v pritožbi navaja, da je potrebno za presojo takih okoliščin izhajati tudi iz delovnega mesta, na katerem je bila tožnica zaposlena. Tožnica je res delala kot prodajalka in tako bila dnevno v stiku z denarjem. Res je tudi zavestno ravnala v nasprotju z navodili toženke in kršila pravila o uporabi lojalnostne kartice. Vendar strankam je izdala račune za resnične nakupe, le točke ugodnosti je zbirala na "svoji" kartici. S temi točkami pa si je nato ob trikratnem nakupu sendviča in brezalkoholne pijače za lastne potrebe obračunala popust v skupni vrednosti 1,68 EUR. Tudi pri teh nakupih za lastne potrebe je izdala račun (sicer z navedbo lastnika lojalnostne kartice, ki pa ni bil resnični kupec) in kupnino tudi plačala (zmanjšano za omenjeni popust). Za te nakupe bi lahko uporabila tudi svojo lastno kartico, vendar se je iz neznanih razlogov odločila drugače. Vse to je sodišče prve stopnje upoštevalo in tehtalo, ali gre res za tako hudo kršitev, da opravičujejo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje pravilno in utemeljeno presodilo, da je v konkretnem primeru izredna odpoved objektivno pretiran ukrep. Izredna odpoved je resnično najhujši institut v delovnem pravu in je predvidena le za najhujše oblike kršitev delovnih obveznosti. Delodajalec je imel vso možnost, da tožnico ob ugotovljenih kršitvah opomni in "zagrozi" z odpovedjo ob morebitni nadaljnji kršitvi. Lahko bi jo tudi disciplinsko obravnaval in izrekel disciplinski ukrep. Vsekakor pa se pritožbeno sodišče strinja z zaključki sodišča prve stopnje, da glede na vse okoliščine primera ni mogoče zaključiti, da stranki nista mogli nadaljevati delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka, zaradi česar je izredna odpoved nezakonita.

10. Neutemeljena je pritožba tudi glede prisojenega denarnega povračila po 118. členu ZDR-1.

Toženka neutemeljeno trdi, da bi sodišče prve stopnje kot osnovo za izračun povračila moralo upoštevati le znesek osnovne plače z dodatkom za delovno dobo. ZDR-1 v prvem odstavku 118. člena določa, da se povračilo prizna v mnogokratniku dejansko izplačane plače v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožnici je delovno razmerje prenehalo 26. 5. 2016, to je z dnem vročitve izredne odpovedi, kar pomeni, da bi se pri izračunu povračila morale upoštevati njene plače za obdobje februar do april 2016. Sodišče prve stopnje je za izračun povračila upoštevalo le plačo, izplačano za april 2016, torej v znesku 885,16 EUR bruto, kot to izhaja iz plačilne liste (A/2), ker z obračuni plače za preostala dva meseca ni razpolagalo. Ob tem pritožbeno sodišče poudarja, da je sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi predlagala toženka na naroku 1. 12. 2016 in je s podajo tega predloga morala vedeti, da bo v primeru takšne odločitve tožnici prisojeno tudi povračilo skladno z določili ZDR-1. Zato bi lahko predlagala in predložila tožničine plačilne liste za zgoraj navedeno obdobje, v kolikor se ni strinjala z morebiti prisojenim zneskom povračila le na podlagi plačilne liste, ki jo je ob vložitvi tožbe predložila tožnica, še zlasti, ker se tožnica s predlogom za sodno razvezo ni strinjala.

Pritožbeno sodišče tudi soglaša s presojo prvostopnega sodišča, ki je povračilo odmerilo v višini šestih plač, kar je skladno z drugim odstavkom 118. členom ZDR-1, da se povračilo določi glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnost delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je tako pravilno upoštevalo, da je bila tožnica zaposlena pri toženki od 8 do 9 let (po trditvah toženke 8 let in pol), da v času brezposelnosti ni bila upravičena do nadomestila, da ima 31 let in je glede na poklic ekonomski tehnik zaposljiva. Upoštevalo pa je tudi, da je do nezakonitosti odpovedi prišlo zato, ker je toženka močno pretivarala z ukrepom. Pritožba se neutemeljeno sklicuje na tožničino brezposelnost, saj te okoliščine prvostopno sodišče niti ni upoštevalo. Da pa tožnica ni prejemala nadomestila za čas brezposelnosti izhaja že iz Zakona o urejanju trga dela (ZUTD, Ur. l. RS, št. 80/2010 in nasl.), ki v 63. členu določa, da zaradi delodajalčeve izredne odpovedi zavarovanec ne more uveljavljati pravice do nadomestila za primer brezposelnosti. Upoštevaje celostno presojo upoštevanih okoliščin je sodišče prve stopnje ustrezno določilo povračilo v višini šestih plač.

11. Pritožbeno sodišče je presodilo le tiste navedbe v pritožbi, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP). Ker je spoznalo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija, in ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

12. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker odgovor ni bistveno prispeval k sprejeti rešitvi zadeve (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2, 118.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 235.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.