VDSS sodba Pdp 575/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-11-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), Samo Puppis (poroč.), Silva Donko

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - standard obrazloženosti - sodno varstvo - sodna razveza - denarno povračilo

Tožena stranka je podala tožniku odpoved pogodbe o zaposlitvi z označbo „sklep o odpovedi pogodbe“, ki ni bila podpisana (niti ni na njej navedeno, kdo jo je podal), prav tako pa ni bila ustrezno obrazložena. Iz te odpovedi je razbrati, da naj bi s sprejemom Pravilnika o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest pri toženi stranki prenehala potreba po delu tožnika iz njegove pogodbe o zaposlitvi, sklenjene dne 1. 4. 2012 (čeprav je imel tožnik pri toženi stranki sicer sklenjeno pogodbo o zaposlitvi z dne 30. 10. 2014). Ta organizacijska sprememba naj bi „predstavljala redno odpoved delovnega razmerja“, vse podrobnosti prenehanja delovnega razmerja z redno odpovedjo pa so opredeljene v pogojih za prekinitev delovnega razmerja pri toženi stranki, ki je v prilogi (kar prav tako izhaja iz izpodbijane odpovedi). Zgoraj opisana obrazložitev tudi po prepričanju pritožbenega sodišča ne ustreza standardu obrazloženosti dejanskega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi po drugem odstavku 87. člena ZDR-1, po katerem mora delodajalec v odpovedi pisno obrazložiti dejanski razlog za odpoved. Zato je izpodbijana odpoved nezakonita.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka izpodbijane sodbe ugotovilo nezakonitost sklepa o odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 3. 2015. V II. točki izreka je ugotovilo, da tožniku delovno razmerje na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 3. 2015 ni prenehalo, temveč mu je z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja trajalo do 26. 4. 2016. V prvem odstavku III. točke izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do 26. 4. 2016 obračunati mesečne bruto plače, kot to izhaja iz navedene točke izreka izpodbijane sodbe, ter mu po odvodu prispevkov in davkov izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. dne v mesecu za plačo preteklega meseca do plačila v 15 dneh in pod izvršbo. V drugem odstavku III. točke izreka, ki ni pod pritožbo, je v preostalem tožbeni zahtevek tožnika (ki se je nanašal na priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja ter na obračun in izplačilo plač brez upoštevanje že prejetih in obračunanih nadomestil za brezposelnost v bruto znesku 892,50 EUR v obdobju od 1. 6. 2015 do 29. 2. 2016) zavrnilo. V IV. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku obračunati denarno povračilo v znesku 20.709,54 EUR ter mu po odvodu davkov in prispevkov plačati ustrezen neto znesek v 15. dneh, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V V. točki izreka je toženi stranki naložilo, da tožniku povrne stroške tega postopka v znesku 711,46 EUR, v 15. dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

2. Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožena stranka in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti zavrne tožnikov tožbeni zahtevek, oziroma podredno, da jo v izpodbijanem delu razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, tožniku pa naloži v plačilo stroške pritožbenega postopka tožene stranke v 15 dneh, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V pritožbi navaja, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi formalno pravilna, ker je bil dejanski razlog obrazložen. Prav tako je jasno, kdo je izpodbijani sklep izdal, kljub temu da ni bil podpisan. Sklep je izdan na firmskem papirju tožene stranke, s strani generalnega sekretarja A.A. (ki je tudi zakoniti zastopnik tožene stranke) pa je bil podpisan spremni dokument oziroma pogoji za prekinitev delovnega razmerja pri toženi stranki z dne 30. 3. 2015, ki je skupaj s sklepom o odpovedi predstavljal en dokument. Noben predpis ne določa, da je odpoved enovit pravni akt. V pogojih za prekinitev dela so bile tožniku predstavljene pravice, ki mu pripadajo na podlagi ZDR-1 v primeru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga (odpovedni rok, odpravnina, dodatna možnost odkupa telefona), te pravice pa delavcu na podlagi prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sporazuma po zakonu ne pripadajo. V izreku sklepa je jasno navedeno, da se odpoveduje pogodba o zaposlitvi z dne 30. 10. 2014, zato je navedba prejšnje pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 4. 2012 očitna tipkarska pomota. Sodišče prve stopnje se do utemeljenosti odpovednega razloga v izpodbijani sodbi sploh ni opredeljevalo. Nedvomno je šlo za ekonomski razlog, ki je bil resen in utemeljen, onemogočal pa je tudi nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama. Tožnik je na zadnjem naroku za glavno obravnavo predlagal, da sodišče odloči v skladu s 118. členom ZDR-1. Tožena stranka na tem naroku ni imela možnosti, da bi se o višini odškodnine in relevantnih okoliščinah za odmero le-te izjasnila. Odmerjena odškodnina po 118. členu ZDR-1 v višini devetih tožnikovih bruto plač je pretirana in nesorazmerna. Pri tem ni bilo upoštevano, da je bila tožniku obračunana in izplačana tudi odpravnina v višini 8.643,32 EUR bruto. Ugotovitev sodišča, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita zato, ker ni bila ustrezno obrazložena, s čimer naj bi bila tožniku onemogočena pravica do sodnega varstva, je sama s seboj v nasprotju, saj je tožnik zoper navedeni sklep tožbo vložil. Izpodbijana odpoved je zadostila standardu obrazloženosti. Pri določitvi višine denarnega povračila bi bilo treba upoštevati dejstvo, da je imel tožnik lastniški delež tudi v tujih podjetjih, kar pomeni, da ne držijo tožnikove navedbe, da je brezposeln oziroma da ne more najti nove zaposlitve. Tožena stranka je odkrila, da ji je podjetje, v katerem ima tožnik 30 % poslovni delež, izdajalo fiktivne račune, plačilo teh računov pa je bilo dejansko namenjeno tožnikovemu opravljanju dela v okviru njegove redne delovne obveznosti. Tožnik je bil torej za isto delo dejansko dvakrat plačan. Toženi stranki ni bilo omogočeno, da bi se o podlagi in višini odškodnine po 118. členu ZDR-1 lahko izjasnila. S tem je bilo kršeno tudi načelo kontradiktornosti in načelo neposrednosti, zato navedbe in dokazi v zvezi s tem ne morejo biti podvrženi prekluziji. Pri višine denarnega povračila po 118. členu ZDR-1 bi bilo potrebno upoštevati tudi dejstvo, da je tožnik prejel odpravnino v višini 8.643,32 EUR bruto. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožnik je podal odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe tožene stranke in potrditev izpodbijanega dela sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih  tožena stranka navaja v pritožbi in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

6. Sodišče prve stopnje je v postopku ugotovilo, da je tožena stranka dne 30. 3. 2015 podala tožniku odpoved pogodbe o zaposlitvi z označbo „sklep o odpovedi pogodbe“ (A3), ki ni bila podpisana (niti ni na njej navedeno, kdo jo je podal), prav tako pa ni bila ustrezno obrazložena. Iz navedb te odpovedi je razbrati, da naj bi s sprejemom Pravilnika o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest pri toženi stranki prenehala potreba po delu tožnika iz njegove pogodbe o zaposlitvi, sklenjene dne 1. 4. 2012 (čeprav je imel tožnik pri toženi stranki sicer sklenjeno pogodbo o zaposlitvi z dne 30. 10. 2014 - A1). Ta organizacijska sprememba naj bi „predstavljala redno odpoved delovnega razmerja“, vse podrobnosti prenehanja delovnega razmerja z redno odpovedjo pa so opredeljene v pogojih za prekinitev delovnega razmerja pri toženi stranki, ki je v prilogi (kar prav tako izhaja iz izpodbijane odpovedi). Zgoraj opisana obrazložitev tudi po prepričanju pritožbenega sodišča ne ustreza standardu obrazloženosti dejanskega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi (po drugem odstavku 87. člena Zakona o delovnih razmerjih; ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 mora delodajalec v odpovedi pisno obrazložiti dejanski razlog za odpoved). Dejstvo spremembe organizacije dela pri delodajalcu samo po sebi še ne utemeljuje razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, tožena stranka pa niti v izpodbijani odpovedi pogodbe o zaposlitvi niti v predloženih pogojih za prekinitev delovnega razmerja pri toženi stranki (A3, A4) ne navaja, zaradi česa konkretno je prenehala potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz tožnikove pogodbe o zaposlitvi (npr. zaradi ukinitve delovnega mesta tožnika, prerazporeditve dela tožnika med ostale delavce tožene stranke,...).

7. Pritožbeno sodišče soglaša tudi z zaključkom sodišča prve stopnje, da je priloga k izpodbijani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki nosi oznako „Pogoji za prekinitev delovnega razmerja pri toženi stranki“ pravzaprav predlog za sporazumno prenehanje delovnega razmerja oziroma pogodbe o zaposlitvi, iz katerega pa ne izhaja, da bi bil podpisan tudi s strani tožnika. Te narave zgoraj omenjenega akta ne spremeni niti dejstvo, da vsebuje tudi navedbe o odpovednem roku, o odpravnini oziroma o možnosti odkupa telefona, saj ni nobene zakonske ovire, da se delavec in delodajalec v sporazumu o prenehanju pogodbe o zaposlitvi ne bi mogla dogovoriti tudi o teh pravicah oziroma obveznostih. Tudi iz navedene priloge pa ne izhaja utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, kar je pravilno ugotovilo prvostopenjsko sodišče. Na ugotovitev o neobrazloženosti izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi nima odločilnega pomena dejstva, da je tožena stranka šele tekom sodnega postopka navajala in dokazovala, da je odpovedni razlog obstajal. Tožena stranka bi namreč morala odpovedni razlog ustrezno obrazložiti že v sami odpovedi in ne šele tekom sodnega postopka.

8. Ker je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bila izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita že iz formalnih razlogov, se mu ni bilo treba opredeljevati še do navedb in dokazov tožene stranke, s katerimi je ta zatrjevala vsebinsko utemeljenost odpovedi. To pa pomeni, da so neutemeljene njene obširne pritožbene navedbe, s katerimi očita sodišču prve stopnje bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj izpodbijana sodba ne bi imela razlogov o odločilnih dejstvih (o dejanskem razlogu za odpoved pogodbe o zaposlitvi) niti tiste, s katerimi očita sodišču prve stopnje nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, ker ni izvajalo dokazov v zvezi z v sodnem postopku zatrjevanim dejanskim razlogom za izpodbijano odpoved pogodbe o zaposlitvi.

9. Prav tako je neutemeljena tudi pritožbena navedba tožene stranke, da naj bi zadostna obrazložitev izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhajala že iz tega, da je tožnik vložil tožbo na ugotovitev nezakonitosti te odpovedi. Če si želi delavec zagotoviti sodno varstvo svojih pravic zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki mu jo poda delodajalec, mora na podlagi tretjega odstavka 200. člena ZDR-1 v 30 dneh od dneva vročitve takšne odpovedi (oziroma od dneva, ko je zvedel za kršitev pravice) pred pristojnim sodiščem zahtevati ugotovitev nezakonitosti odpovedi. Zato dejstvo vložitve tožbe za ugotovitev nezakonitosti odpovedi nikakor ne potrjuje zaključka tožene stranke, da je bila že glede na navedeno izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi dovolj obrazložena.

10. Nebistveno je tudi pritožbeno zatrjevanje tožene stranke, da izostanek pravnega pouka na odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni odločilen za zakonitost te odpovedi, saj sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da je bila izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita zato, ker ni vsebovala pisnega obvestila o pravnem varstvu in o pravicah iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti ter o obveznosti prijave v evidenco iskalcev zaposlitve (kar določa tretji odstavek 87. člena ZDR‑1).

11. Ker je bila izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita že zaradi neobrazloženosti, so pravno nepomembne pritožbene navedbe tožene stranke, da naj bi dejstvo, da mu je bila podana redna odpoved iz poslovnega razloga, dokazovalo tudi to, da je tožnik prejel nadomestilo na zavodu.

12. Pritožbeno sodišče soglaša tudi z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožnik na podlagi drugega odstavka 118. člena ZDR-1 upravičen do denarnega povračila v protivrednosti devetih njegovih mesečnih plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je o višini tega denarnega povračila odločilo na podlagi ugotovitve, da je bil pri toženi stranki tožnik zaposlen 14 let, da nima nove zaposlitve, upoštevalo pa je tudi dejstvo, da je 9 mesecev prejemal nadomestilo za brezposelnost, od 1. 3. 2016 dalje pa je brez prihodkov.

13. V zvezi s pritožbenimi navedbami tožene stranke, da ji je bilo kršeno načelo kontradiktornosti in neposrednosti, ker ji v postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo omogočeno sodelovanje v zvezi z delom tožnikovega tožbenega zahtevka, ki se je nanašal na denarno povračilo po 118. členu ZDR-1, pritožbeno sodišče ugotavlja, da so te pritožbene navedbe neutemeljene. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik že v pripravljalni vlogi z dne 9. 7. 2015, torej še pred prvim narokom za glavno obravnavo podredno predlagal sodno razvezo in plačilo denarnega povračila v višini 15 osnovnih mesečnih plač, kar je znašalo 34.515,90 EUR, pri čemer je to višino denarnega povračila tudi podrobno obrazložil. Tožena stranka je torej imela možnost, da je tudi v zvezi s tem delom tožnikovega tožbenega zahtevka podala svoje navedbe oziroma dokazne predloge. Na to njeno možnost po prepričanju pritožbenega sodišča ni vplivalo dejstvo, da je tožnik podredno postavljeni tožbeni zahtevek, ki se je nanašal na izplačilo denarnega povračila namesto reintegracije, vezal na pripoznavo tožbenega zahtevka s strani tožene stranke. Razen tega je iz podatkov spisa razvidno, da je tožnik na zadnjem naroku za glavno obravnavo pojasnil, da predlaga sodišču, da v vsakem primeru odloči po 118. členu ZDR-1 (ne glede na to, ali bo prišlo do pripoznave zahtevka s strani tožene stranke). Na tem naroku je sodeloval tudi pooblaščenec tožene stranke, ki pa glede navedenega ni imel nikakršnih pripomb, prav tako pa ni predlagal sodišču, da mu dodeli dodaten rok za opredelitev do utemeljenosti višine denarnega povračila, ki ga je tožnik vtoževal po 118. členu ZDR-1. Glede na navedeno očitane kršitve določb postopka niso bile podane.

14. Ker so vse pritožbene navedbe, ki jih tožena stranka uveljavlja v pritožbi in ki se nanašajo na višino prisojenega denarnega povračila po sodišču prve stopnje, pritožbene novote, za katere tožena stranka ni izkazala, da jih brez svoje krivde ni mogla navesti oziroma predlagati do prvega naroka za glavno obravnavo oziroma do konca glavne obravnave (ob upoštevanju pogojev iz 4. odstavka 286. člena ZPP), pritožbeno sodišče na te sicer obširne pritožbene navedbe tožene stranke ne odgovarja. Ob tem pa le dodaja, da dejstvo, da je tožnik od tožene stranke prejel odpravnino zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga (za katero je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je nezakonita), na višino denarnega povračila po 118. členu ZDR-1 ne vpliva.

15. Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Ker se predmetni spor uvršča med spore o obstoju oziroma prenehanju delovnega razmerja, glede na 5. točko 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadalj.) tožena stranka že iz tega razloga sama krije svoje stroške pritožbenega postopka. Ker odgovor na pritožbo tožnika ni pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora, tudi tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

ZDR-1 člen 87, 87/2, 118, 118/2, 200, 200/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.