VDSS sklep Pdp 377/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-10-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Marko Hafner (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - možnost nadaljevanja delovnega razmerja

Tožena stranka je tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi zaradi hujše kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Očitala mu je, da je zlorabil zaupanje delodajalca ter prekoračil pooblastila  s tem, ko je spornega dne na oddelku pripora v hrano (pasulj) brizgal plinski razpršilec – solzivec, namenjen za uporabo le v izjemnih primerih. Tožnik bi se moral kot pravosodni policist zavedati, da krši predpise o uporabi prisilnih sredstev, kakor tudi navodila delodajalca, s čemer je ravnal v nasprotju s pogodbenimi in drugimi obveznostmi iz delovnega razmerja, pri čemer se je zavedal tudi posledic, ki jih solzivec lahko povzroči pri posameznikih, kar je odvisno seveda od njihovih zdravstvenih stanj. Storitve dejanja v takšni obliki si ni mogoče zamisliti drugače, kot da ga storilec stori z naklepom. Kot pooblaščena uradna oseba se je tožnik zavedal oziroma bi se moral zavedati, da priporniki in ostale zaprte osebe uživajo enake pravice kot ostali ljudje, razen pravice do svobode, ki je omejena, zato bi se moral do njih obnašati tako kot do sodelavcev oziroma strank, brez posmehovanja. Zato je bil podan utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sodbe se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je razsodilo: da se ugotovi, da sta sklep Ministrstva za pravosodje, Uprave RS za izvrševanje kazenskih sankcij, Generalnega urada A., z dne 19. 3. 2015, št. ..., o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi in sklep Komisije Vlade RS za pritožbe iz delovnega razmerja z dne 10. 6. 2015, št. ..., nezakonita in se razveljavi (I. točka); da se ugotovi, da delovno razmerje tožeče stranke pri toženi stranki ni prenehalo z dnem 23. 6. 2015 in še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja, razen za čas zaposlitve pri drugih delodajalcih (II. točka); da je tožena stranka dolžna v roku 8 dni pozvati tožečo stranko nazaj na delo na delovno mesto Pravosodni policist I, jo prijaviti v matično evidenco zavarovancev pri ZPIZ Slovenije in ji za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, in sicer za čas od vključno 24. 6. 2015 do vrnitve na delo, priznati vse pravice iz delovnega razmerja, razen za čas zaposlitve pri drugih delodajalcih (III. točka); da je tožena stranka dolžna v roku 8 dni po prejemu pisnega odpravka sodbe tožeči stranki za čas od vključno 24. 6. 2015 do vrnitve na delo, razen za čas zaposlitve pri drugih delodajalcih, obračunati bruto nadomestilo plače v višini 1.338,00 EUR, za čas zaposlitve pri drugih delodajalcih zmanjšano za prejeto bruto plačo, od bruto zneskov nadomestil plače odvesti akontacijo dohodnine in prispevke za socialno varnost ter tožeči stranki izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 6. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila, pod izvršbo ter obračunati in izplačati sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2015 v bruto znesku 253,48 EUR, zmanjšanem za bruto znesek regresa, ki ga je tožeča stranka prejela pri drugih delodajalcih, od tega zneska obračunati in odvesti akontacijo dohodnine ter tožeči stranki izplačati neto znesek regresa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 7. 2015 dalje do plačila, pod izvršbo, v presežku za znesek 293,10 EUR bruto mesečno se zahtevek iz naslova nadomestila plače skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto zneska nadomestila zavrne. Zavrne se zahtevek za plačilo prispevkov od bruto zneska regresa za letni dopust (IV. točka); da je tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 8 dni po prejemu pisnega odpravka sodbe povrniti stroške postopka v znesku 787,45 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku tega roka dalje do plačila (V. točka).

2. Tožena stranka vlaga pravočasno pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožnika v celoti zavrne kot neutemeljen in tožniku naloži v plačilo pravdne stroške v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude dalje do izpolnitve obveznosti, podrejeno pa, da sodbo sodišča razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Tožena stranka izpodbija sodbo v celoti (razen v zavrnilnem delu) in jo ocenjuje za materialno in procesno pravno zmotno. Sodišče je svojo odločitev oprlo na ugotovitev, da izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila podana pravočasno, saj je v B. že dne 16. 2. 2015 prispelo anonimno pismo, katerega vsebina je zajemala opis ravnanja tožnika, ki je v „skupno“ posodo s hrano (pasuljem), namenjeno kot obrok hrane pripornikom, doziral večjo količino solzivca, kar je bil odpovedni razlog. Po seznanitvi s pisanjem si je direktorica B. še istega dne pridobila posnetke varnostnih kamer (videonadzor) in jih pogledala. Direktorica je zaslišana kot priča povedala, da je na videoposnetku videla, da je tožnik z desno roko izza opasača vzel sprej nad posodo in si ga dal nazaj za opasač ter da je pristopil pravosodni policist C.C. ter pričel mešati hrano. Glede na nasmehe na obrazih nekaterih prisotnih je bilo popolnoma jasno, da je tisto, kar piše v anonimnem pismu, dejstvo, čeprav sam vbrizg solzivca v hrano iz videoposnetka ni razviden. Tožena stranka poudarja, da je na osnovi navedenega mogoče utemeljeno trditi le, da je ob prejemu anonimnega pisanja in ob vpogledu v videoposnetek obstajal le sum na kršitev, ki pa sam po sebi ne more biti podlaga za začetek postopka izredne odpovedi. Tako je moč trditi le, da je obstajal le sum na kršitev, dokazov o storjenem dejanju pa takrat še ni bilo. Šele ob zaslišanju pravosodnega policista C.C., ki je bil ob tem dogodku prisoten in je povedal, da je tožnika videl, ko je v hrano brizgnil solzivec oziroma šele po priznanju tožnika samega, kaj je storil, so bili podani dokazi, da je tožnik opisano dejanje storil. V postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je skladno z določili Zakona o delovnih razmerjih potrebno delavca seznaniti z očitanimi kršitvami in mu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od 3 delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči. Dokler obstaja le sum storitve nekega dejanja, delodajalec delavcu ne more očitati kršitve, saj mora prej ugotoviti, ali je do kršitve dejansko prišlo. Dejstvo je namreč, da iz videoposnetka ni bilo razvidno brizganje solzivca v posodo s hrano, kar pomeni, da takrat niso bila znana dejstva oziroma bistveni elementi delavčeve kršitve oziroma bistvene okoliščine, ki vplivajo na presojo. Rok za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je pričel teči najprej z zaslišanjem PP C.C., ali najkasneje z zaslišanjem tožnika, ko je storjeno kršitev priznal. Direktorica je res še istega dne, ko je pogledala videoposnetek, o dogodku obvestila generalnega direktorja uprave RS za izvrševanje kazenskih sankcij D.D. kot predstojnika, kateri jo je vprašal po mnenju, ali je tožnik dejansko to storil in na katerega je odgovorila pritrdilno. Dejstvo je, da je delodajalec moral ugotoviti, kaj se je dejansko zgodilo in šele po zaslišanju PP C.C. je obstajal prvi dokaz, da je tožnik očitano dejanje oziroma kršitev storil. Sama kršitev tožnika ni bila v tem, da se je približal k posodi s hrano, potegnil izza opasača solzivec in z njim opletal nad posodo s hrano, ampak je kršitev nastopila šele z brizganjem solzivca v hrano (premik oziroma stisk prsta na pršilcu solzivca, ki izkazuje, da je tožnik dejansko pošprical hrano), kar se je ugotovilo šele z zaslišanjem PP C.C. oziroma s priznanjem tožnika samega. Dne 16. 2. 2015 je obstajal le sum (domneva) kršitve, saj posnetek videonadzorne kamere sam po sebi ni zadoščal za seznanitev z vsemi bistvenimi elementi tožnikove kršitve in bistvenimi okoliščinami, ki vplivajo na njeno presojo. Na osnovi navedenega začetka teka roka za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi nikakor ni mogoče šteti od dneva, ko je bil opravljen vpogled v videoposnetek. Zato tožena stranka uveljavlja, da je sodišče zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje oziroma zmotno ocenilo izvedene dokaze, ko je štelo, da je podana izredna odpoved prepozna. Sodišče je slepo verjelo priči, direktorici B., ki je na osnovi videoposnetka logično sklepala, da je tožnik v hrano brizgnil solzilo, čeprav to dejansko iz videoposnetka ni razvidno. Obveznost sodišča je, da dokazne predloge strank oceni in pretehta njihovo relevantnost glede na zatrjevana dejstva, ki jih želi stranka s tem dokazati. Opredeliti pa se je dolžno le do tistih dokazov, ki so bistvenega pomena za odločitev in v tem primeru je bil to vpogled v videoposnetek ter razgovor s PP C.C., katerega je zaslišanje pred sodiščem po potrebi predlagala tudi tožena stranka. Posledica zmotne ugotovitve dejanskega stanja je zmotna uporaba materialnega prava.

3. Sodišče je tudi prišlo do zaključka, da za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi ni obstajal utemeljen odpovedni razlog, s čemer pa se tožena stranka ne more strinjati, saj je delodajalec tožniku očital naklepno hujšo kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, saj se je svojega ravnanja zavedal in ga je tudi hotel storiti. Pri presoji zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov je potrebno ugotoviti tudi, kakšen je subjektivni odnos delavca do očitanih kršitev pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Ne zahteva se le kršitev delovnih obveznosti, temveč tudi krivda delavca v obliki  naklepa v smislu volje in zavestne sestavine glede očitanih kršitev oziroma kot subjektivni znak očitanih kaznivih dejanj. Ker pri tožniku v času spornega dogodka niso bile prisotne psihične težave, zaradi katerih ne bi imel v oblasti svojega ravnanja, oziroma se dejansko ne bi mogel zavedati, da s svojimi ravnanji ne izpolnjuje pogodbenih obveznosti, ampak nasprotno, jih torej krši, je povsem napačen zaključek sodišča prve stopnje, da tožniku ni mogoče očitati naklepa pri storjeni kršitvi. Tožnik se je zavedal posledic, ki jih solzivec lahko povzroči pri posameznikih, kar je odvisno seveda od njihovih zdravstvenih stanj, katerih pa kot pravosodni policist specialist glede na številčno stanje pripornikov in obsojencev ni poznal. Posploševanje tožnika, da solzivec nima škodljivega učinka, brez poznavanja zdravstvenega stanja pripornikov ni utemeljeno, hkrati pa kaže na iskanje opravičila za svoje ravnanje, katerega se je v času storitve zavedal. Tudi Pravilnik o izvrševanju pooblastila in nalog pravosodnih policistov (Ur. l. RS, št. 85/2009) govori o uporabi in učinkih prisilnih sredstev, znanje katerega je sestavni del zahtevanega strokovnega izpita po ZIKS-1, ki ga morajo opraviti pravosodni policisti ob sprejemu v delovno razmerje in nato vsakih 5 let obnoviti pred posebno komisijo v smislu preizkusa poznavanja predpisov in strokovne usposobljenosti za delo. Pravosodni policisti se morajo v skladu s prvim odstavkom 97. člena Pravilnika stalno usposabljati in obnavljati znanje in usposobljenost iz zakonov in predpisov, ki urejajo izvrševanje kazni zapora in izvrševanje pripora; uporabe prisilnih sredstev, samoobrambe z uporabo tonfe in izvajanja pooblastil in rokovanja in uporabe strelnega orožja. Tožnik je svoje znanje na 5 let obnavljal in se je zavedal, da bi lahko zaradi njegovega ravnanja nastala prepovedana posledica, pa ga to dejstvo ni odvrnilo od storitve oziroma prekoračitve pooblastil. Z uporabo plinskega razpršilca (brizg solzivca v hrano) je deloval v škodo pripornikov, saj je ogrožal njihovo zdravje in življenje, hkrati pa je s tem dejanjem pokazal izrazito nespoštljiv in poniževalen odnos do njih, saj se je ob svojem ravnanju smehljal. Namesto opravljanja dolžnega nadzora nad hrano, je tožnik storil nekaj, kar je prepovedano, nedopustno in v nasprotju z njegovimi vsakodnevnimi dolžnostmi, kar bi se kot pooblaščena uradna oseba moral zavedati.

Sodišče zaključuje, da je šlo za „šaljivo razpoloženje“, ki je bilo prisotno pred tem pri zaposlenih in ker je bil prepričan, da je vsebina solzivca nestrupena in neškodljiva, saj temelji na osnovi naravnih sestavin. Učinki solzivca, navedeni v Navodilih za uporabo, so močno draženje oči in zgornjih dihalnih organov, pekoče bolečine v žrelu, občutek težkega dihanja ter nelagodja, učinki pa so lahko različno močni, kar je odvisno od psihičnega in fizičnega stanja pripornikov. Potrebno se je zavedati, da ima lahko kdo od obsojencev oziroma pripornikov alergijo na katero izmed sestavin solzivca (čili, pekoča paprika, poper …), kar lahko ogrozi njihovo zdravstveno stanje. Tožnika zavezujejo tudi določila Pravilnika in Načrta varovanja, ki določa, da morajo pravosodni policisti na oddelku E. nadzorovati bivalne prostore, preprečevati medsebojno komunikacijo pripornikov z ostalimi, odkrivati in preprečevati priprave ter poskuse pobegov, samopoškodbe, samomorilna dejanja ter kršitve Zakona o kazenskem postopku, Pravilnika o izvrševanju pripora in hišnega reda o izvrševanju pripora. Do pripornikov morajo biti profesionalni in korektni ter jih v medsebojni komunikaciji tudi vikati. Na podlagi Evropskega etičnega kodeksa za zaposlene v zaporih so zaposleni v zaporih, med njimi tudi pravosodni policisti, na vseh stopnjah osebno odgovorni in nosijo posledice za svoja dejanja, zato se morajo o vsaki situaciji vnaprej prepričati o zakonitosti svojih nameravanih dejanj. V skladu s kodeksom ravnanja javnih uslužbencev morajo biti lojalni do svojega delodajalca, ne smejo ravnati samovoljno ali v škodo katerekoli osebe, ampak morajo upoštevati pravice, dolžnosti in interese drugih. V skladu z določili ZDR-1 morajo vestno opravljati delo na delovnem mestu, spoštovati in izvajati predpise in ukrepe o varnosti in zdravju pri delu ter pazljivo opravljati delo, da zavarujejo svoje življenje in zdravje ter življenje in zdravje drugih oseb. Če je pri izvrševanju nalog v določenem primeru možno uporabiti več vrst prisilnih sredstev hkrati, morajo pravosodni policisti uporabiti najmilejše prisilno sredstvo, hujše prisilno sredstvo pa sme uporabiti le, če bi bila uporaba milejšega prisilnega sredstva neuspešna, ali če zaradi okoliščin in razlogov za varnost življenja, zdravja ali premoženja ni bila mogoča uporaba milejšega prisilnega sredstva. Prav tako je z uporabo prisilnih sredstev treba prenehati takoj, ko prenehajo razlogi, zaradi katerih so bila uporabljena. Po vsaki uporabi kateregakoli prisilnega sredstva je treba obsojenca, zoper katerega je bilo uporabljeno prisilno sredstvo, poslati na zdravniški pregled z namenom, da se ugotovijo morebitne poškodbe in da se mu nudi zdravniška pomoč. Uporaba plinskega razpršilca bi proti takšni kategoriji oseb pomenila nehumano in surovo dejanje in je v nasprotju s spoštovanjem človekovega dostojanstva. Če so podani razlogi za uporabo plinskega razpršilca, ga pravosodni policist vzame iz torbice oziroma opasača, premakne varovalno ročico in obsojenca opozori, da bo uporabil plin in da naj z uporom preneha. Če se obsojenec ne umiri, pravosodni policist usmeri curek plina proti njemu v predel glave in prsnega koša. Ko je obsojenec obvladan, mu mora pravosodni policist takoj nuditi prvo pomoč, in sicer takoj mora sleči vrhnja oblačila, sledi pa dobro izpiranje z vodo. Poudariti je, da niso reakcije vseh oseb enake, prevladujoča pa je vedno reakcija s težkim dihanjem in hlastanje za zrakom. Uporaba plinskega razpršilca na način, kot je to storil tožnik, je v nasprotju z zakonskimi in podzakonskimi predpisi, zato je takšna dejanja potrebno primerno sankcionirati. Reakcija tožnika je pri delodajalcu ustvarila nezaupanje, da bo tožnik v bodoče vestno in pošteno izpolnjeval svoje obveznosti. Njegovo ravnanje je tudi v popolnem nasprotju s tem, kar se od njega kot pravosodnega policista pričakuje.

Drži, da je delodajalec po tem dogodku tožniku še naprej odrejal opravljanje del in nalog na delovnem mestu pravosodnega policista, med katere med drugim spada tudi delitev hrane pripornikom po bivalnih prostorih na E. oddelku. Tožnik na oddelku E. tudi ni opravljal več dela v izmeni, ampak je bil razporejen na razna dela. Tožena stranka je po storjeni kršitvi popolnoma izgubila zaupanje v tožnika, četudi je bila kršitev enkratna, pa je bila tako hude narave, da jo je potrebno najstrožje sankcionirati.

Predstojnik organa je tisti, ki je pristojen za sklepanje in odpoved pogodbe o zaposlitvi ter za sprejem ostalih ukrepov, v njegovi odsotnosti pa njegov namestnik. Direktorica B. v teh in podobnih zadevah nima pristojnosti odločanja. V primerih kršitev delovnih obveznosti, ki se zgodijo v njenem zavodu, je dolžna ugotoviti, ali je do kršitev sploh prišlo. Direktorica bi morala na anonimno pismo odreagirati tako, da bi ugotovila dejansko stanje, izvedla dokaze in predlagala generalnemu direktorju sankcijo, s katero pa ni nujno, da generalni direktor soglaša, saj je on kot predstojnik Uprave RS za izvrševanje kazenskih sankcij, pod katero spada sedem zavodov za prestajanje kazni zapora, edini upravičen presojati težo, naravo in posledico kršitev, storjenih s strani zaposlenih, primerljivo med zavodi, direktorica enega izmed zavodov pa tega ne more, saj je seznanjena le s kršitvami, storjenimi v svojem zavodu. Generalni direktor kot predstojnik mora skrbeti za poenotenje sistema. Zakon o javnih uslužbencih v 33. členu določa, da pravice in dolžnosti delodajalca organa državne uprave in v upravi lokalne skupnosti izvršuje predstojnik. Tako je direktorica za svoje delo odgovorna predstojniku D.D. Generalni direktor je tisti, ki predstavlja upravo in vodi njeno delo, kar pomeni, da on sprejema ključne odločitve.

Tožena stranka s pritožbo izpodbija tudi odločitev sodišča prve stopnje v delu, da mora tožena stranka v roku 8 dni od pisnega odpravka sodbe tožeči stranki za čas od 24. 6. 2015 do vrnitve na delo, razen za čas zaposlitve pri drugih delodajalcih, obračunati bruto nadomestilo plače v višini 1.338,00 EUR za čas zaposlitve pri drugih delodajalcih, zmanjšane za prejete bruto plače, od bruto zneskov nadomestil plač odvesti akontacijo dohodnine in prispevke za socialno varnost ter tožniku izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 6. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila, pod izvršbo. Sodišče je nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni imelo vseh plačilnih list tožnika za čas njegove zaposlitve pri drugem delodajalcu - F. d. o. o., na podlagi katerih bi bilo mogoče izračunati njegovo razliko v plači. Tožnik dela ni opravljal, v plačo pa so zajeti tudi vsi dodatki za delo v neugodnem delovnem času (nočno delo, nedeljsko delo, delo preko polnega delovnega časa), ki ga tožnik v enaki količini ne bi opravil vsak mesec enako. Prav tako ni pravilna odločitev v delu, ki se nanaša na obračun in izplačilo sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2015 v bruto znesku 253,48 EUR, zmanjšano za bruto znesek regresa, ki ga je tožnik prejel pri drugem delodajalcu. Tožena stranka mora na podlagi zaključka sodišča obračunati in odvesti akontacijo dohodnine ter tožniku izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 7. 2015 dalje do plačila. Tožnik je priložil nerazločno potrdilo o plačilu regresa pri delodajalcu F. d. o. o., kjer pa ni razvidno, za kakšen čas zaposlitve mu je bil izplačan regres v znesku 110,70 EUR. Sodišče bi moralo izvesti vse dokaze. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

4. Tožnik podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožene stranke in navaja, da je direktorica B., G.G. potem, ko je vpogledala v videoposnetek bila prepričana o tem, da je tožnik segel po solzivcu in hrano poškropil. Videoposnetek je dokaz, na podlagi tega je pristojna direktorica že tega dne zaključila o kršitvi in o tem seznanila generalnega direktorja. Tožena stranka v zvezi s tem, ali tožniku zaupa, kontradiktorno svojemu ravnanju pred podajo odpovedi trdi, da tožniku ne zaupa. Ob vsem tem tožena stranka ni podvzela nobenega drugega ukrepa kot izredno odpoved zoper enega delavca, v postopku pa nedokazano, pavšalno in neresnično trdi, da tožnik po 16. 2. 2015 dela ni opravljal samostojno, da se je izvajalo nadzorstvo. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki jih je uveljavljala tožena stranka v pritožbi, pri tem pa je skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji), v zvezi s 366. členom ZPP, po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje zaradi zmotne uporabe materialnega prava nepravilno in nepopolno  ugotovilo dejansko stanje.

7. Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 - ZDR-1) v 109. členu določa, da izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi mora pogodbena stranka podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga. V primeru krivdnega razloga na strani delavca ali delodajalca, ki ima vse znake kaznivega dejanja, pogodbena stranka lahko odpove pogodbo o zaposlitvi v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in storilca ves čas, ko je možen kazenski pregon. Pritožbeno sodišče uvodoma navaja, da si je tudi samo ogledalo priložene videoposnetke, pri čemer je ugotovilo, da iz njih ni jasno razvidno, da bi tožnik v hrano (pasulj) brizgal plinski razpršilec - solzivec, namenjen za uporabo le v izjemnih primerih. Pritožba utemeljeno navaja, da je dne 16. 2. 2015 prispelo anonimno pismo, katerega vsebina je zajemala opis ravnanja tožnika, ki naj bi v posodo s hrano (pasuljem), namenjeno kot obrok hrane pripornikom, doziral večjo količino solzivca, kar je bil odpovedni razlog. Zaslišana direktorica B. je sicer izpovedala, da je na videoposnetku videla, da je tožnik z desno roko izza opasača vzel sprej, ga dal nad posodo in si ga nato dal nazaj za opasač, potem pa je pristopil pravosodni policist C.C. ter pričel mešati hrano. Glede na nasmehe na obrazih nekaterih prisotnih je bilo direktorici popolnoma jasno, da je tisto, kar piše v anonimnem pismu res, čeprav sam vbrizg solzivca v hrano iz videoposnetka ni razviden. Glede na izvedene dokaze je mogoče utemeljeno trditi le, da je ob prejemu anonimnega pisanja in ob vpogledu v videoposnetek obstajal le sum na kršitev, ki pa sam po sebi ne more biti podlaga za začetek postopka izredne odpovedi. Šele ob zaslišanju pravosodnega policista C.C., je bil podan sum, da je tožnik storil  očitano mu dejanje.

8. Kot utemeljeno navaja tožena stranka je v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi skladno z določili ZDR-1 potrebno delavca seznaniti z očitanimi kršitvami in mu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od 3 delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči. Dokler obstaja le sum storitve nekega dejanja, delodajalec delavcu ne more očitati kršitve, saj mora prej ugotoviti, ali je do kršitve dejansko prišlo. Dejstvo je namreč, da iz videoposnetka ni bilo razvidno brizganje solzivca v posodo s hrano, kar pomeni, da takrat niso bila znana dejstva oziroma bistveni elementi delavčeve kršitve oziroma bistvene okoliščine, ki vplivajo na presojo. Rok za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tako lahko pričel teči šele z zaslišanjem tožnika v postopku izredne odpovedi, ko je storjeno kršitev priznal. Sicer je tudi predstojnik organa tisti, ki je pristojen za podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter za sprejem ostalih ukrepov, v njegovi odsotnosti pa njegov namestnik. Direktorica B. v teh in podobnih zadevah nima pristojnosti odločanja in je v postopku bila lahko zaslišana le kot priča.

9. Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbenimi navedbami, da se je tožnik kot policist specialist nedvomno zavedal, da krši predpise o uporabi prisilnih sredstev, kakor tudi navodila delodajalca, s čemer je ravnal v nasprotju s pogodbenimi in drugimi obveznostmi iz delovnega razmerja, pri čemer se je zavedal tudi posledic, ki jih solzivec lahko povzroči pri posameznikih, kar je odvisno seveda od njihovih zdravstvenih stanj. Storitve dejanja v takšni obliki si ni mogoče zamisliti drugače, kot da ga storilec stori z naklepom. Posploševanje tožnika, da solzivec nima škodljivega učinka, brez poznavanja zdravstvenega stanja pripornikov tako ni utemeljeno, hkrati pa kaže na iskanje opravičila za svoje ravnanje, katerega se je v času storitve zavedal. Kot pooblaščena uradna oseba se je tožnik zavedal oziroma bi se moral zavedati, da priporniki in ostale zaprte osebe uživajo enake pravice kot ostali ljudje, razen pravice do svobode, ki je omejena, zato bi se moral do njih obnašati tako kot do sodelavcev oziroma strank, brez posmehovanja. Kot pooblaščena uradna oseba bi se tožnik moral do zapornikov obnašati brez posmehovanja in brez „šaljivega razpoloženja“, kot to oceni sodišče. Pritožbeno sodišče navaja, da gre za grobo zlorabo položaja uradne osebe in ocenjuje, da je povsem neprimerno in celo zaskrbljujoče stališče direktorice B. o tem, da je šlo za kršitev obveznosti, ko bi zadoščal le ukrep pisnega opozorila pred odpovedjo. Direktorica B. v teh in podobnih zadevah tudi nima pristojnosti odločanja in bi morala na anonimno pismo odreagirati tako, da bi ugotovila dejansko stanje, izvedla dokaze in predlagala generalnemu direktorju sankcijo, s katero pa ni nujno, da generalni direktor soglaša, saj je on kot predstojnik Uprave RS za izvrševanje kazenskih sankcij, pod katero spada sedem zavodov za prestajanje kazni zapora. Tako je direktorica za svoje delo v celoti odgovorna predstojniku D.D. Generalni direktor je tisti, ki predstavlja upravo in vodi njeno delo, kar pomeni, da on sprejema ključne odločitve tudi glede podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pri čemer svoje pooblastilo za odločanje lahko prenese na drugega.

10. Glede možnosti nadaljevanja delovnega razmerja pritožbeno sodišče navaja, da je že sodišče prve stopnje ugotovilo, da je direktor tožene stranke D.D. - predstojnik organa na zaslišanju vztrajal, da nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom ni mogoče, pri čemer je sodišče sledilo izpovedbi priče G.G., direktorice B., katere mnenje pa za odločitev, kot že navedeno, niti ni relevantno. Dejstvo, da je tožnik dejanje obžaloval, da se je iskreno opravičil ter da jo je sicer zelo razočaral, ker je veljal za enega najboljših pravosodnih policistov, za samo odločitev ni bistvenega pomena. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje natančno zaslišati predstojnika organa D.D., ki naj dodatno pojasni, zakaj ocenjuje, da nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom ni več mogoče tudi na način, da med seboj primerja prakso v ostalih enotah zaporov. Ob navedenem bo moralo upoštevati težo kršitve, ki predstavlja grobo kršitev človekovih pravic.

11. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo v izpodbijanem delu razveljavilo ter zadevo vrnilo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 354. člena ZPP.

12. Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev temelji na določilih 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.