VDSS sodba Pdp 512/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-12-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski

Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je tožena stranka pravna naslednica obeh bank in, da je bila tožnica 1. 9. 1985 na podlagi dogovora premeščena v banko, ki je bila v času premestitve povezana s tožničinim predhodnim delodajalcem. V konkretnem primeru je bila podana delovnopravna kontinuiteta, zato tožnici pripada odpravnina za 32 let dela pri toženi stranki.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba.

II. Stranki sami krijeta stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, naj tožnici obračuna odpravnino v znesku 6.203,64 EUR, od skupnega zneska odpravnine pa mora za del, ki presega višino desetih povprečnih plač zaposlenih v Sloveniji, odvesti davke in prispevke, tožnici pa izplačati ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 5. 2010 dalje do plačila (I. točka izreka). Toženi stranki je še naložilo, naj tožnici povrne stroške tega postopka v višini 379,99 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo zaradi vseh pritožbenih razlogov vlaga pritožbo tožena stranka in predlaga njeno spremembo tako, da se zahtevek tožnice v celoti zavrne, tožnici pa naloži v plačilo pravdne stroške tožene stranke, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Navaja, da je med pravdnima strankama sporno le, ali predstavlja zaposlitev tožnice v Banki A. - Banki B. nadaljevanje delovnega razmerja, v katerem je bila tožnica pri Banki A. - Podružnici C.. Trdi, da ni sporno, da je tožena stranka pravna naslednica navedenih dveh delodajalcev, saj je jasno, da je tožena stranka to postala v letu 2001 s pripojitvijo Banke A. - Banke B., to pa ne pomeni, da je med zaposlitvama tožnice pri navedenih delodajalcih podana delovnopravno kontinuiteta. Trdi, da je sporna zaposlitev tožnice v letu 1985 predstavljala zaposlitev pri drugem delodajalcu, kasnejša združevanja delodajalcev pa so nepomembna. Meni, da se delovna doba, ki jo je dosegla tožnica v obdobju od 15. 12. 1977 do 1. 9. 1985, ne more šteti v delovno dobo, ki se upošteva pri odmeri odpravnine, saj jo je dosegla povsem neodvisno od delovnega razmerja, v katerem je bila kasneje z Banko A. - Banko B., ki je bila samostojna in neodvisna pravna oseba z drugo matično številko, svojim vodstvom in v sodnem registru vodena pod svojo vložno številko. Meni, da bi pri odločitvi sodišče prve stopnje moralo upoštevati, da tožnica 2. 9. 1985 ni bila razporejena v Banko A. - Banko B. in ni šlo za nadaljevanje delovnega razmerja, pač pa se je tam zaposlila povsem neodvisno od predhodnega delovnega razmerja pri toženi stranki. Navaja, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki 1. 9. 1985 prenehalo na podlagi sporazuma med strankama, kar jasno in nedvoumno izhaja iz izjave tožnice z dne 30. 8. 1985, ki jo je podpisala ob prevzemu personalnih dokumentov in delovne knjižice ob prenehanju delovnega razmerja. Meni, da bi glede na pravila o stopnjah materialne resnice in upoštevajoč navedena dejstva moralo sodišče prve stopnje v predmetnem delovnem sporu zavrniti tožbeni zahtevek. Trdi, da v primeru, da ne bi šlo za prenehanje delovnega razmerja tožnice pri prvem delodajalcu, ampak za prerazporeditev ali kakršenkoli drugačen „interni“ prehod tožnice, ne priprava ne prevzem dokumentov o prezaposlitvi ne bi bila potrebna. Nasprotuje verodostojnosti izpovedi tožnice v zvezi s pripravo teh dokumentov. Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo, da je bil sporni sporazum podpisan v letu 1985, torej 30 let nazaj in da arhiva za toliko časa nazaj tožena stranka nima in ga ne more imeti. Nasprotuje obrazložitvi sodišča prve stopnje glede statusa Banke A. - Podružnice C. in Banke A. - Banke B. in zatrjuje, da so ugotovitve sodišča prve stopnje v diametralnem nasprotju. Poudarja, da sta štampiljki obeh pravnih oseb različni in zatrjuje absolutno bistveno kršitev določb postopka, saj med razlogi sodbe in listinskimi dokazi obstaja nasprotje. Meni, da za povezanost družb ni odločilno, da imajo družbe enak posamezen del naziva. Trdi, da ni šlo za povezani pravni osebi. Tudi okoliščina, da naj bi tožnica pri obeh delodajalcih opravljala enako delo, po njenem mnenju ne kaže na delovnopravno kontinuiteto tožnice. Meni, da je bilo tožnici iz naslova odpravnine zaradi prenehanja delovnega razmerja pri toženi stranki obračunano in izplačano vse, kar ji gre, karkoli drugega pa bi predstavljalo njeno neupravičeno obogatitev. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo odgovarja in predlaga zavrnitev pritožbe tožene stranke in naložitev plačila stroškov tožeče stranke toženi stranki. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo. Prav tako ni podana smiselno zatrjevana kršitev iz 15. točke istega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je sklepalo na povezanost obeh prejšnjih delodajalk tožnice (Banka A. - Podružnica C. in Banka A. - Banka B.) med drugim tudi na podlagi ugotovitve, da sta imeli enako štampiljko, in sicer štampiljko Banke A.. Iz nekoliko nerodnega zapisa sodišča prve stopnje smiselno izhaja, da sta imeli del štampiljke enak, in sicer navedbo, da gre za Banko A., ne pa, da sta bili štampiljki popolnoma identični. V zvezi s tem torej ni podana v pritožbi zatrjevana protispisnost.

6. Sodišče prve stopnje je v predmetnem delovnopravnem sporu odločalo o tem, kolikšna odpravnina pripada tožnici zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki ji jo je tožena stranka podala 1. 12. 2009. Na podlagi 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl. – ZDR) je ugotovilo, da je bila tožnica pri toženi stranki in njenih pravnih prednikih zaposlena 32 let in je tako upravičena do odpravnine v višini 1/3 osnove za vsako leto dela pri toženi stranki, to je 16.718,08 EUR, pri čemer je tožena stranka tožnici iz naslova odpravnine že izplačala znesek 10.514,30 EUR, zato ji je sodišče prve stopnje prisodilo še 6.203,78 EUR. Dejansko stanje glede odločilnih dejstev je bilo pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev pa je tudi materialno pravno pravilna.

7. Tožena stranka vlaga pritožbo, ker meni, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo, da je pri tožnici podana delovnopravna kontinuiteta med delodajalcema Banko A. - Podružnico C. in Banko A. - Banko B.. To ne drži. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je tožena stranka pravna naslednica obeh: Banke A. - Podružnice C. in Banke A. - Banke B., ter da je bila tožnica 1. 9. 1985 na podlagi dogovora premeščena v Banko A. - Banko B., ki je bila v času premestitve povezana s tožničinim predhodnim delodajalcem, in je tako v konkretnem primeru podana delovno pravna kontinuiteta, zato tožnici pripada odpravnina za 32 let dela pri toženi stranki. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna že zato, ker je tožena stranka pravna naslednica obeh delodajalcev, pri katerih je bila tožnica predhodno zaposlena (prim. s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča, opr. št. Pdp 113/2015 z dne 14. 5. 2015). Materialno pravno napačno in v nasprotju z ustavno zagotovljeno pravico do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave RS bi bilo, če tožnici ne bi šla odpravnina za vseh 32 let dela zgolj zaradi menjave delodajalca, pri čemer bi bila tako za delavce prvega delodajalca kot za delavce drugega delodajalca delovnopravna kontinuiteta podana.

8. Ne glede na to, da je že zaradi navedenega pritožba neutemeljena in tožničin tožbeni zahtevek v celoti utemeljen, pritožbeno sodišče odgovarja še na pritožbene navedbe v zvezi z naravo prezaposlitve tožnice iz Banke A. - Podružnice C. v Banko A. - Banko B.. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da tožena stranka ni dokazala, da bi tožnici prenehalo delovno razmerje pri Banki A. - Podružnici C. zaradi sporazuma, ampak je sledilo tožničinim trditvam, da je bila prerazporejena v Banko A. - Banko B.. V zvezi s tem se pritožbeno sodišče v celoti sklicuje na razloge, navedene v izpodbijani sodbi.

9. Tožena stranka neutemeljeno nasprotuje dokazni oceni sodišča prve stopnje v zvezi z izpovedjo tožnice in presojo predloženih listin, zlasti izjave tožnice z dne 30. 8. 1985 (listina B 1). V zvezi s tem pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je sodišče prve stopnje tisto, ki lahko ob zaslišanju dobi neposreden vtis, ali priča oziroma stranka izpoveduje verodostojno, ali ne, poleg tega pa ima možnost in dolžnost ta vtis primerjati tudi z ostalimi izvedenimi dokazi. Izpoved priče oziroma stranke mora oceniti kot vsak drug dokaz, torej samega zase in v povezavi z drugimi dokazi. Svoj zaključek o verodostojnosti oziroma neverodostojnosti posamezne priče oziroma stranke mora ustrezno argumentirati. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi prepričljivo in argumentirano pojasnilo, zakaj je svojo odločitev oprlo na tožničino izpoved in zakaj ni štelo, da bi izjava z dne 30. 8. 1985 potrjevala trditve tožene stranke o tem, da je tožnici prenehalo delovno razmerje pri Banki A. - Podružnici C. s sporazumom. Pritožbeno sodišče teh argumentov ne ponavlja in pritožbene navedbe, ki izpodbijajo dokazno oceno, zavrača kot neutemeljene. S pritožbenimi navedbami, da tožena stranka samega sporazuma ni mogla predložiti, ker nima arhiva za 30 let nazaj, pa tožena stranka ne more vplivati na ugotovitev, da obstoja tega sporazuma ni dokazala.

10. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

11. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

12. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

13. Tožnica sama krije stroške odgovora na pritožbo, saj odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in tako ni bil potreben za postopek (prvi odstavek 165. člena in prvi odstavek 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.