VDSS sodba Pdp 443/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-05-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tatjana Prebil (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Sonja Pucko Furman

trpinčenje na delovnem mestu - mobbing - odškodninska odgovornost delodajalca

Tožena stranka je dokazala, da očitanih ravnanj (domnevna prepoved uporabe sanitarij; podaja pisnega opozorila na izpolnjevanje obveznosti in o možnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi v primeru ponovne kršitve; opredelitev tožnikovega neustreznega obnašanja na sindikalnem sestanku kot kršitev delovne obveznosti; pisno opozorilo na izpolnjevanje obveznosti, idr.) ni mogoče šteti za trpinčenje na delovnem mestu, saj ni šlo za ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno ali žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti tožniku na delovnem mestu ali v zvezi z delom, kot to določa 6.a člen ZDR. Zato tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine zaradi trpinčenja na delovnem mestu ni utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek za plačilo odškodnine v višini 19.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe (točka I izreka). Tožniku je naložilo, da toženi stranki v roku 8 dni povrne stroške postopka v znesku 1.223,05 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku izpolnitvenega roka (točka II izreka).

2. Zoper takšno sodbo se tožnik pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami). Navaja, da je določena dokazna dejstva sicer res navedel šele po prvem naroku, vendar pa ni mogel pojasniti, da je to storil, ker do teh dejstev in dokazov prej ni mogel priti. Sodišče prve stopnje tožniku ni dalo možnosti, da je pojasnil, zakaj je določene dokaze predlagal šele po prvem naroku, saj je takoj odločilo, da se dokazi podani po prvem naroku ne bodo izvajali. Sodišče prve stopnje je brez obrazložitve zavrnilo predlog tožnika in njegovega pooblaščenca, da bi se narok za glavno obravnavo snemal, s čemer je bil onemogočen verodostojen prepis dogajanja na glavni obravnavi. Tožnik je v zvezi s pisnim opozorilom navedel, da mu je A.A. neposredno prepovedal vstop v podjetje od 6.30 do 13.30 ure, kar naj bi izhajalo iz listine, ki se v spisu nahaja kot priloga B2. Iz tega je edino mogoč logičen zaključek, da je bila tožniku dejansko onemogočena uporaba sanitarij brez predhodne najave nadrejenemu. Stvar presoje sodišča je, ali pomeni onemogočanje uporabe sanitarij šikanozno ravnanje. Sodišče prve stopnje tožene stranke ni pozvalo, da predloži dokazila za trditev, da je tožnik z vozilom na sedežu podjetja ostal cca 30 minut. Sodišče prve stopnje je spregledalo, da se je delavec tožene stranke A.A. nedopustno vmešal v delo sindikata, očitno z namenom, da tožnika očrni. Priča A.A. je govoril neresnico, ko je zanikal, da bi vedel, da je tožnik v sindikatu imel funkcijo nadzornega organa. Tožnik priznava, da je njegov postanek za malico znašal 45 minut, vendar bi sodišče prve stopnje pri tem moralo upoštevati, da za tožnika veljajo določbe Zakona o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (ZDCOPMD, Ur. l. RS., št. 76/2005 s spremembami) o obveznem 45 minutnem odmoru za voznike. Počitek mora imeti voznik in ne vozilo, kot je zavajajoče izpovedal kot priča zaslišani B.B.. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik storil kršitve, ki so mu bile očitane v pisnem opozorilu. V tožnikovi pogodbi o zaposlitvi ni nikjer določeno, da mora voznik komunalnega vozila stalno sodelovati pri opravljanju dela komunalnega delavca. Iz ocene tveganja je razvidno, da naj bi voznik II v 8-ih urah le pol ure posvetil opravljanju drugih nalog po naročilu nadrejenega in sodeloval pri izvajanju del komunalnih delavcev. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo določb pogodbe o zaposlitvi, podjetniške kolektivne pogodbe in pravilnika tožene stranke o izvajanju prevozov. Sodišče prve stopnje je brez kritične presoje verjelo navedbam tožene stranke oz. izpovedbam prič, da naj bi tožena stranka prejela anonimno prijavo občana zoper tožnika, pri tem ni skušalo kritično pretehtati, ali se je to res zgodilo, ali pa je takšno prijavo spisal nekdo v podjetju, z namenom, da bi tožniku izdali pisno opozorilo. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku, podredno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala pritožbene navedbe in predlagala, da drugostopenjsko sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

6. Pritožba smiselno uveljavlja obstoj relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 286. členom ZPP, ko navaja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da prekluzivni rok za navajanje novih dokazov ni absoluten in da stranka lahko pojasni, zakaj dokazov ni navedla pravočasno. Res je, da v skladu s četrtim odstavkom 286. člena ZPP stranke lahko tudi na poznejših narokih za glavno obravnavo navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku. Vendar pa tožnik v vlogah, ki jih je vložil po prvem naroku za glavno obravnavo, ni navedel, zakaj dokazov, ki jih je predlagal v teh vlogah, ni mogel predlagati že prej, kaj šele, da bi pojasnil, da tega ni mogel storiti brez svoje krivde. Tožnik se povsem neprepričljivo sklicuje na to, da mu sodišče prve stopnje ni dalo možnosti, da bi pojasnil, zakaj je določene dokaze navedel šele po prvem naroku za glavno obravnavo. Tožnik bi ta pojasnila moral podati že takrat, ko je te dokaze predlagal, ne pa da pričakuje, da ga bo sodišče k temu posebej pozivalo. Zaradi navedenega sodišču prve stopnje ni možno očitati kršitve pravil pravdnega postopka, ker je na začetku naroka za glavno obravnavo dne 7. 1. 2014 sprejelo sklep, da se zaradi prekluzije ne upoštevajo navedbe, ki sta jih stranki podali po prvem naroku za glavno obravnavo in se ne nanašajo neposredno na višino odškodnine.

7. Sicer pa bi tožnik potem, ko je sodišče prve stopnje ob zaključku navedenega naroka za glavno obravnavo sprejelo sklep, da se drugi dokazni predlogi zavrnejo, bodisi kot nepotrebni bodisi kot prepozni, moral uveljavljati obstoj relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, česar pa ni storil. Nepravilna uporaba določb 286. člena ZPP je lahko le relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka, na katero pritožbeno sodišče ne pazi po uradni dolžnosti, zato bi tožnik v skladu s prvim odstavkom 286.b člena ZPP to kršitev moral uveljaviti takoj, ko je to bilo mogoče. Navedeno pomeni, da bi tožnik to kršitev moral uveljavljati najkasneje ob zaključku naroka za glavno obravnavo, česar pa ni storil. V skladu s prvim odstavkom 286.b člena ZPP se kršitve, na katere se stranka sklicuje pozneje, vključno v pravnih sredstvih, upoštevajo le, če stranka teh kršitev brez svoje krivde predhodno ni mogla navesti. Tožnik v pritožbi ne zatrjuje, da te kršitve brez svoje krivde ni mogel navesti ob koncu naroka za glavno obravnavo.

8. Enako velja za tožnikove ugovore, da predsednica senata ni odredila zvočnega snemanja naroka. V kolikor je tožnik menil, da je s tem kršila kakšno določbo ZPP, bi moral to uveljavljati takoj, ne pa šele v pritožbi. Tudi sicer odločitev predsednice senata, da ne odredi zvočnega snemanja naroka, ne more predstavljati nobene kršitve določb pravdnega postopka. Prvi odstavek 125.a člena ZPP namreč določa, da predsednik senata lahko odredi zvočno ali slikovno snemanje naroka. Navedeno pomeni, da je predsedniku senata dana diskrecijska pravica, da se odloči za zvočno snemanje naroka ali pa da se odloči, da takšnega snemanja ne bo odredil.

9. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z dokazno oceno sodišča prve stopnje, da ravnanj, ki jih tožnik očita toženi stranki, kot trpinčenje na delovnem mestu ni možno šteti za trpinčenje v smislu določbe četrtega odstavka 6.a člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami). Ta določa, da je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno  ali negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom.

10. Zmotno je pritožbeno stališče, da je trpinčenje dokazuje zabeležka tožnikovega nadrejenega na potnem nalogu z dne 13. 11. 2009 o opozorilu tožniku na njegovo zadrževanje v krogu dvorišča na naslovu C., kar je bilo sicer predmet pisnega opozorila na izpolnjevanje obveznosti z dne 11. 12. 2009. V tem opozorilu je bilo tožniku očitano, da je navedenega dne neupravičeno prekinil delo in se popeljal na naslov C., kjer ni iskal nobenih storitev v delovni enoti D., temveč je tam bil okoli 40 minut in s provociranjem nadlegoval prisotne delavce. Iz takšnega opozorila ter zabeležke o ustnem opozorilu, ni možno napraviti sklepa, da tožena stranka tožniku prepoveduje uporabo wc-ja in da od njega dejansko zahteva, da ves čas zadržuje vodo in blato, kot to tožnik skuša prikazati v dopolnitvi tožbe z dne 19. 12. 2014. Iz tretjega odstavka pisnega opozorila dne 11. 12. 2009 nikakor ne izhaja prepoved uporabe sanitarij, kot to želi prikazati tožnik. Tožena stranka tožniku torej ni prepovedovala uporabe stranišča na naslovu C. in vsaj od 28. 1. 2010 tožnik glede tega vprašanja ni mogel biti v nikakršnem dvomu. Tožena stranka je tožniku tega dne odgovorila na njegov dopis, ki ga je prejela 26. 1. 2010, v katerem je tožnik med drugim zahteval tudi, da mu razložijo, kje in kako naj uporablja sanitarije, da mu ne bo očitano, da zapušča svoje delovno mesto brez  dovoljenja delovodje. Tožena stranka mu je v navedenem dopisu pojasnila, da je seveda razumljivo, da bo delavec v delovnem času koristil sanitarije, ki so mu v danem trenutku najbližje. Prav tako je od tožnika nekorektno, da trdi, da je več kot mesec dni čakal, da mu delodajalec pojasni, kako naj koristi sanitarije, saj je tožena stranka na njegov dokaj obsežen dopis odgovorila že 28. 1. 2010, to pa je po dveh dnevih.

11. Samo dejstvo, da je tožena stranka podala pisno opozorilo na izpolnjevanje obveznosti in opozorilo o možnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi v primeru ponovne kršitve, ne pomeni nedopustnega trpinčenja. Tožena stranka je pri tem izvrševala pooblastila, ki jih ima po zakonu, to je da delavca v primeru kršitve obveznosti iz delovnega razmerja opozori na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi, če bo ponovno kršil obveznost iz delovnega razmerja v enem letu od prejema pisnega opozorila. Celo v primeru, če bi se pokazalo, da opozorilo ni bilo podano iz utemeljenega razloga (navedeno bi se ugotavljalo, če bi kasneje prišlo do redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kar pa se v tem primeru ni zgodilo), bi to samo po sebi ne pomenilo nedopustnega trpinčenja delavca v smislu določbe 6.a člena ZDR, zlasti še ker tudi ostala ravnanja, ki jih tožnik toženi stranki očita kot trpinčenje na delovnem mestu, dejansko nimajo znakov trpinčenja in tudi niso protipravna.

12. Neutemeljen je pritožbeni očitek, da bi tožena stranka še z nekimi drugimi dokaznimi sredstvi morala dokazovati koliko časa je tožnikovo vozilo 13. 11. 2009 stalo na dvorišču pred poslovno stavbo tožene stranke na naslovu C., saj je to dovolj jasno razvidno iz zapisov na kartici (priloga B2 in B3). Pri tem ni bistveno ali je bil postanek v resnici krajši kot je tožena stranka navajala v pisnem opozorilu, saj  napačna opredelitev tega časa še vedno ne pomeni, da gre za šikaniranje delavca oziroma da je opozorilo bilo podano iz neutemeljenega razloga.

13. Pritožba ima sicer prav, ko opozarja, da je lahko vprašljivo, ali je tožena stranka kot kršitev delovne obveznosti upravičena obravnavati sicer neustrezno obnašanje tožnika na sindikalnem sestanku. Delodajalec naj bi se vendarle vzdržal vmešavanja v sindikalne aktivnosti, čeprav je po drugi strani res, da v kolikor drži izjava, ki jo je podpisalo 14 delavcev tožene stranke, da naj bi tožnik sestanek prekinjal, zmerjal prisotne z lažnivci in dajal izjave, da so v upravi lažnivci in klan, ki jebe narod, bi tožena stranka takšno obnašanje utemeljeno opredelila kot kršitev obveznosti iz delovnega razmerja. Eventualna zmotna opredelitev tožnikovega obnašanja kot kršitve obveznosti iz delovnega razmerja, pa še vedno ne pomeni graje vrednega ali očitno negativnega in žaljivega ravnanja ali vedenja tožene stranke, usmerjenega proti tožniku v smislu določbe četrtega odstavka 6.a člena ZDR.

14. Ne glede na to, da je v resnici lahko sporno ali je tožnik med delom upravičen do odmora v trajanju 30 minut ali 45 minut, pa celo v primeru, če bi bila tožena stranka glede tega vprašanja res v zmoti, bi to še vedno ne pomenilo, da je tožnik izpostavljen trpinčenju, ker tožena stranka od njega pričakuje, da bo odmor trajal 30 minut. Polurni odmor je ustrezen glede na določbo 5. člena ZDCOPMD v tem, da se delovni čas prekine z odmorom, ki traja najmanj 30 minut, če skupno število do tedaj opravljenih delovnih ur znaša med šest in devet ur, ter z odmorom najmanj 45 minut, če skupno število delovnih ur znaša več kot devet ur. Tožnik niti ne trdi, da bi število njegovih ur znašalo več kot devet ur dnevno. Tožnik se sicer sklicuje na določbo 7. člena Uredbe ES št. 561/2006, ki določa, da ima voznik po štirih urah in pol vožnje najmanj 45 minutni neprekinjen odmor, razen če ne začne s časom počitka. To določbo je dejansko možno tolmačiti tako, da gre za štiri in pol ure dejanske vožnje, toliko vožnje pa tožnik nima, saj je npr. iz kartice z dne 13. 11. 2009 razvidno, da  je dejanski čas vožnje trajal le tri ure in 47 minut. Tudi kot priča zaslišani B.B. je prepričljivo izpovedal, da tožnik ne vozi štiri in pol ure, ampak v celotnem delovnem času tri do največ štiri ure. Eventualna pravna zmota tožene stranke glede trajanja neprekinjenega odmora bi sicer lahko pomenila, da tožena stranka od tožnika ni utemeljeno pričakovala, da bo njegov odmor trajal le 30 minut, vendar pa tega ni možno opredeliti kot trpinčenje na delovnem mestu.

15. Prav tako za trpinčenje ni možno šteti pisnega opozorila na izpolnjevanje obveznosti z dne 25. 10. 2012. V tem opozorilu je bilo tožniku očitano, da kljub temu, da mu je bilo že pred tem pisno pojasnjeno, da je dolžan sodelovati pri izvajanju dela komunalnih delavcev (fizično čiščenje jaškov, pobiranje smeti, čiščenje oz. praznjenje košov na avtobusnih postajališčih), čeprav je bil pred tem pisno opozorjen, da je to dolžan početi. Kot priča zaslišani vodja delovne enote za čiščenje B.B. je prepričljivo izpovedal, da mora tudi voznik sodelovati pri delu, torej pri čiščenju površin, nalaganju odpadkov, praznjenju košev, kadar ni potrebe, da je v vozilu. Tudi pomočnik direktorja tožene stranke A.A. je izpovedal, da je naloga voznika komunalnega vozila, da takrat, ko vozilo stoji, pomaga komunalnim delavcem pri čiščenju. Glede na to, da je bil tožnik z dopisom z dne 12. 9. 2012 posebej opozorjen na dolžnost, da sodeluje pri delu s komunalnimi delavci, ni opravičljivo, da v dneh, ki so navedeni v pisnem opozorilu, še vedno ni hotel opravljati tega dela. Okoliščina, da si tožnik svoje dolžnosti drugače razlaga, pa ne pomeni, da gre pri zahtevi nadrejenih delavcev, da delo opravlja tako kot ostali vozniki, za nedopustno šikaniranje. Zmotno je tožnikovo prepričanje, da je bistveno ali je tožena stranka v resnici prejela anonimno prijavo, ki je bila povod za dopis tožene stranke z dne 12. 9. 2012, saj delodajalec tudi brez takšne prijave od delavca lahko zahteva, da opravlja delo v skladu z navodili delodajalca.

16. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

17. Tožnik s pritožbo sicer ni uspel, kljub temu pa tožena stranka ni upravičena do povrnitve pritožbenih stroškov. Strošek odgovora na pritožbo namreč ni možno šteti za strošek, ki je bil nujno potreben za ta spor.

ZPP člen 125a, 125a/1, 286b, 286b/1. ZDR člen 6a. ZDCOPMD člen 5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.