VDSS sodba Pdp 365/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-11-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Silva Donko (poroč.), Tatjana Prebil

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - prestajanje zaporne kazni več kot šest mesecev - nadomestilo za neizrabljen del dopusta

ZDR-1 v 5. alineji prvega odstavka 110. člena določa, da lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če je delavcu po pravnomočni odločbi prepovedano opravljati določena dela v delovnem razmerju ali če mu je izrečen vzgojni, varnostni ali varstveni ukrep oziroma sankcija za prekršek, zaradi katerega ne more opravljati dela dalj kot šest mesecev ali če mora biti zaradi prestajanja zaporne kazni več kot šest mesecev odsoten z dela. Tožnik je bil pravnomočno obstojen na kazen 4 let in 8 mesecev zapora zaradi nadaljevanega kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti. Iz dopisa Zavoda za prestajanje kazni zapora je razvidno, da je tožnik kazen zapora nastopil dne 14. 4. 2014. Zahteva za varstvo zakonitosti, ki jo je tožnik vložil dne 4. 4. 2014, ne zadrži izvršitve pravnomočne sodbe, zoper katero je vložena in ne vpliva na utemeljenost odpovednega razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 5. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Zato je izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita.

Tožnik je pravnomočno kazensko sodbo prejel že 10. 1. 2014 in je vedel oziroma bi moral vedeti, da mu bo zaradi prestajanja zaporne kazni delovno razmerje prenehalo, oziroma da zaradi tega dopusta ne bo mogel izrabiti in bi pri toženi stranki lahko podal prošnjo za izrabo dopusta. Tožnik je torej imel možnost, da zaprosi za izrabo dopusta, vendar tega ni storil vse do 7. 4. 2014, pri čemer mu je bila 9. 4. 2014 že vročena izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi in mu je tudi delovno razmerje s tem datumom prenehalo. Zato tožnik ni upravičen do nadomestila za neizrabljen letni dopust.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, ki je zahteval, da se kot nezakonita razveljavi izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 4. 2014, s katero je tožena stranka po 1. in 5. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 30. 12. 2013; da se ugotovi, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 4. 2014 in da še traja ter je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo ter mu za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja priznati delovno dobo, ga prijaviti v ustrezno zavarovanje, mu obračunati bruto plačo od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pa do ponovnega nastopa dela ter mu po plačilu ustreznih davkov in prispevkov izplačati mesečne neto plače, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti posameznega mesečnega zneska plače dalje do plačila ter mu za ves čas priznati in izplačati vse druge pravice in denarne prejemke iz delovnega razmerja, vse v roku 8 dni, da ne bo izvršbe; da je tožena stranka dolžna tožniku plačati znesek 1.474,67 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 5. 2014 dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo (I. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov in sicer zaradi zmotne in nepopolne ugotovite dejanskega stanja, bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku oziroma podrejeno, da pritožbi ugodi, razveljavi sodbo sodišča prve stopnje ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov postopka. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje nepravilno ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi po 5. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 zakonita in pravilna. Pravilno je sicer ugotovilo, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 nezakonita in da so ugovori tožnika v zvezi s tem utemeljeni. Res je sicer, da je bil tožnik pravnomočno obsojen na zaporno kazen 4 leta in 8 mesecev zapora, vendar pa je tožnik dne 4. 4. 2014 na Okrožno sodišče v Ljubljani zoper sodbo sodišča prve stopnje, kot tudi sodbo sodišča druge stopnje, pravočasno vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, kateri bo Vrhovno sodišče RS gotovo ugodilo, saj kaznivo dejanje, za katero je bil tožnik pravnomočno obsojen, ni kaznivo dejanje oziroma ga sam tožnik v funkciji, kot jo je imel pri toženi stranki, sploh ni mogel storiti. Zato tožnik po veljavni materialnopravni zakonodaji za očitano kaznivo dejanje ne bi smel odgovarjati. Tožnik je prepričan, da bo glede na materialnopravno zmotno kazensko sodbo, zahtevi za varstvo zakonitosti ugodeno in tedaj tožnik ne bo več obsojen na zaporno kazen, navedeno pa pomeni, da ni podan razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 5. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Prav tako tožnik vztraja, da mu tožena stranka ne bi smela odpovedati pogodbe o zaposlitvi vse do prenehanja bolniškega staleža. Tožnik je bil v trenutku izdaje izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v bolniškem staležu. Po mnenju pritožbe je nepravilno tudi stališče sodišča prve stopnje, da tožnik ni upravičen do denarnega nadomestila za neizrabljen dopust, ker tožnik pravice do izrabe dopusta ni izgubil zaradi nepredvidljivih dogodkov in ker naj bi, po mnenju sodišča, po prejemu kazenske sodbe dne 5. 11. 2013 lahko predvidel oziroma zaprosil za izrabo dopusta, pa te prošnje ni podal. Dejstvo je, da tožnik ni mogel vedeti, da bo tožena stranka kot delodajalec sploh začela postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, niti ni mogel vedeti kdaj naj bi ga začela, zato ni vedel, kdaj naj bi zahteval koriščenje dopusta. Dejstvo je, da v kolikor ne bi bila izrečena izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki mu je bila izrečena že dva dni po samem zagovoru, bi lahko tožnik dopust izkoristil in tako izkoristil svoje pravice iz delovnega razmerja. Zato pritožba meni, da bi tožena stranka morala tožniku izplačati nadomestilo za neizrabljen dopust za 31 dni, saj kot navedeno tožnik tega dopusta ni mogel koristiti zgolj in edino zaradi izrečene izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki mu je tako praktično v celoti preprečila izrabo dopusta. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah zatrjevanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem. - ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve pravil postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede vseh odločilnih dejstev in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

5. Tožena stranka je tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi po 1. in 5. alieniji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013; ZDR-1). V izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 4. 2014 je tožena stranka tožniku očitala, da je kršil delovne obveznosti in da ima kršitev vse znake kaznivega dejanja. Zaradi očitanih kršitev pogodbenih obveznosti je bil tožnik s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani opr. št. I K 7576/2010, ki je postala pravnomočna 23. 12. 2013, obstojen na kazen 4-ih let in 8 mesecev zapora zaradi nadaljevanega kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti. V izredni odpovedi je tožena stranka zapisala, ker bo delavec zaradi prestajanja zaporne kazni odsoten z dela več kot 6 mesecev, je to razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka se je s pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani seznanila dne 31. 3. 2014.

6. Pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožena stranka glede očitanih kršitvah po 1. alineji prvega odstavka 110. člena, tožniku podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi prepozno in v nasprotju z rokom, določenem v členu 109/2 ZDR-1. Tožena stranka je namreč zaradi istih kršitev delovnih obveznosti, storjenih v obdobju od 1. 10. 2001 do 24. 4. 2002, zaradi katerih je bil tožnik pravnomočno kazensko obsojen, že v letu 2002 uvedla disciplinski postopek in dne 4. 9. 2002 izdala disciplinsko odločbo. Tožena stranka se zoper odločitev sodišča prve stopnje, da je tožniku očitana kršitev po 1. alineji prvega odstavka 110. člena izredna odpoved podana prepozno, ni pritožila.

7. Neutemeljena pa je pritožbena trditev tožnika, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ker ne obstaja razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 5. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Tožnik je sicer zoper pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 1. 6. 2012, s katero je bil spoznan za krivega storitve nadaljevanega kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic po drugem odstavku v zvezi s prvim odstavkom 244. člena ter 25. členom KZ ter mu je bila izrečena zaporna kazen v trajanju 4 leta in 8 mesecev, vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, vendar pa zahteva za varstvo zakonitosti ne zadrži izvršitve pravnomočne sodbe, zoper katero je vložena.

8. ZDR-1 v 5. alineji prvega odstavka 110. člena določa, da delodajalec lahko delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če je delavcu po pravnomočni odločbi prepovedano opravljati določena dela v delovnem razmerju ali če mu je izrečen vzgojni, varnostni ali varstveni ukrep oziroma sankcija za prekršek, zaradi katerega ne more opravljati dela dalj kot šest mesecev ali če mora biti zaradi prestajanja zaporne kazni več kot šest mesecev odsoten z dela. Iz dopisa Zavoda za prestajanje kazni zapora A. z dne 23. 5. 2014 je razvidno, da je tožnik kazen zapora nastopil dne 14. 4. 2014. Neutemeljeno se tožnik sklicuje na zahtevo za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil dne 4. 4. 2014 in da zaradi vložene zahteve za varstvo zakonitosti ni podan razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 5. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

9. Neutemeljena pa je tudi pritožbena trditev tožnika, da mu tožena stranka ne bi smela podati izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v času, ko se je nahajal v bolniškem staležu. Sodišče prve stopnje je pravilno obrazložilo, da ZDR-1 v tretjem odstavku 116. člena določa, da so delavci, ki so odsotni z dela zaradi bolezni varovani pred prenehanjem delovnega razmerja le pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ali iz razloga nesposobnosti, niso pa varovani pri izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

10. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno zavrnilo zahtevek tožnika, da mu je tožena stranka dolžna plačati nadomestilo za neizrabljen letni dopust, ker mu ni pravočasno omogočila izrabe dopusta. Neutemeljena je pritožbena trditev tožnika, da Zakon o delovnih razmerjih določa izplačilo nadomestila in bi mu zato morala tožena stranka nadomestilo izplačati, ker ni uspel pri toženi stranki izkoristiti celotnega pripadajočega letnega dopusta (v dolžini 31 dni) in ker dopusta ni mogel izkoristiti zgolj in edino zaradi izrečene izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki mu je praktično v celoti preprečila izrabo dopusta in je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi za tožnika povsem nepredvidena. Sodišče prve stopnje je v 17. točki obrazložitve sodbe pravilno obrazložilo kdaj je delavec upravičen do nadomestila za neizrabljen letni dopust in da je potrebno pravico do odškodnine za neizrabljen letni dopust razlagati tako, da je delavec upravičen do nadomestila za neizrabljen letni dopust ob prenehanju delovnega razmerja, če ga do izteka delovnega razmerja objektivno ni mogel izrabiti. Pri tem se zahteva, da delavec ni mogel predvideti vzroka, zaradi katerega ni mogel izrabiti letnega dopusta še pred prenehanjem delovnega razmerja. Za razlago, da je delavec ob prenehanju delovnega razmerja vedno upravičen do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust v naši zakonodaji ni podlage, take razlage pa ne zahtevajo niti cilji in namen Direktive o delovnem času. Sodišče prve stopnje se je pri tem pravilno sklicevalo na sklep Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 300/2010 z dne 19. 3. 2012 in pravilno ugotovilo (na podlagi izpiska tožene stranke iz tabele planov dopusta), da tožnik za izrabo dopusta ni prosil, razen na zagovoru pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožnik oziroma njegov odvetnik je pravnomočno kazensko sodbo z dne 5. 11. 2010 prejel že 10. 1. 2014 in je torej vedel oziroma bi moral vedeti, da mu bo zaradi prestajanja zaporne kazni delovno razmerje prenehalo oziroma da zaradi tega dopusta ne bo mogel izrabiti in bi pri toženi stranki lahko podal prošnjo za izrabo dopusta, vendar je ni. Tožnik je torej imel možnost, da zaprosi tudi za izrabo dopusta, vendar tega ni storil vse do 7. 4. 2014, pri čemer mu je bila 9. 4. 2014 že vročena izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi in mu je tudi delovno razmerje s tem datumom prenehalo. Glede na navedeno je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da tožnik ni upravičen do nadomestila - odškodnine za neizrabljen letni dopust.

11. Ker je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo obstoj zakonskih pogojev za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi ter reintegracijski in reparacijski zahtevek.

12. V skladu s 360. členom ZPP je sodišče odgovorilo le na pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena.

13. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

14. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato na podlagi prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sam krije svoje stroške pritožbe.

ZDR-1 člen 109, 109/2, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-5, 116, 116/3. KZ člen 25, 244, 244/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.