VDSS sodba Pdp 474/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-09-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - invalidnost - poslovni razlog - komisija - invalid III. kategorije - krajši delovni čas - polni delovni čas - ponudba nove pogodbe o zaposlitvi - ustrezna zaposlitev

Tožena stranka je izpeljala ustrezni postopek odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi nezmožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti.  Tožnici utemeljeno ni mogla zagotoviti opravljanje drugega dela na drugem delovnem mestu v skladu z njeno preostalo delovno zmožnostjo in strokovno izobrazbo. Zato tožbeni zahtevek na ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi nezmožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti ni utemeljen.

Glede na določbo prvega odstavka 40. člena ZZRZI delo s krajšim delovnim časom za delavca, ki je kot invalid sposoben opravljati delo s polnim delovnim časom, ni ustrezno. Za nadaljevanje dela na takšnem delovnem mestu se sicer delavec in delodajalec lahko dogovorita, ker ni ustrezno, pa ga delodajalec delavcu ni dolžan ponuditi. Zato tožena stranka delovnega mesta telefonist - receptor IV, ki se je opravljalo v skrajšanem delovnem času, tožnici ni bila dolžna ponuditi. Tožnica je bila namreč na podlagi ugotovljene preostale zdravstvene zmožnosti zmožna opravljati delo polni delovni čas.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je nezakonita redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 16. 4. 2014 iz razloga nezmožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti; da delovno razmerje tožnici pri toženi stranki ni prenehalo z iztekom odpovednega roka, temveč trajalo z vsemi pravicami iz pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 12. 1996; da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo ter ji za ves čas trajanja nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi do vrnitve nazaj na delo priznati neprekinjeno delovno dobo ter pri ZPIZ Slovenije urediti vpis zavarovalne dobe v matično evidenco in plačati mesečna nadomestila plače, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakega posameznega neto zneska nadomestila plače do plačila (I. točka izreka). Odločilo je, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del navedene sodbe tožnica vlaga pravočasno pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške tožnice z zakonskimi zamudnimi obrestmi, podredno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je bila pri tožnici zaradi bolezni podana III. kategorija invalidnosti in se je po zaključenem zdravljenju in uspešni rehabilitaciji vrnila k toženi stranki na svoje staro delovno mesto bolničar - negovalec, tožena stranka pa ji je dne 12. 7. 2013 izročila pisno napotilo na čakanje na delo, ker ni razpolagala z delovnim mestom, ki bi ustrezalo omejitvam iz odločbe ZPIZ-a. Navaja, da je 23. 7. 2013 prejela telefonski klic A.A., ki ji je ponudila 4-urno delo v vratarnici, s čimer se je takoj strinjala, dogovorjeno pa naj bi bilo, da dne 15. 8. 2013 prične z delom v vratarnici, do takrat pa naj bi delodajalec pripravil spremenjeno pogodbo o zaposlitvi. Nato pa je dne 29. 7. 2013 prejela klic A.A., ki ji je sporočila, da delo v vratarnici ni več možno, razlogov za navedeno spremembo pa ni navedla. Navaja, da so istega dne v vratarnici odpustili delavko, ki je bila na tem delovnem mestu začasno zaposlena, nekaj dni pozneje pa so to delavko sprejeli nazaj na to delovno mesto in ji ponudili pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ki je začela veljati dne 1. 1. 2014. Meni, da je bilo zanjo ustrezno delovno mesto v vratarnici in da tega dejstva tožena stranka kljub ugovorom, da ni imela ustreznega delovnega mesta, ni uspela izpodbiti. Ne strinja se z navedbo tožene stranke, da to delovno mesto ni primerno za tožnico, kakor tudi, da je bilo neprekinjeno zasedeno, saj ji je bilo v času njenega čakanja na delo ponujeno ravno to delovno mesto. Ne strinja se z ugotovitvijo Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker meni, da komisija ni bila seznanjena z dejstvom, da je bilo delovno mesto v času čakanja na delo ponujeno osebi, ki je bila na tem delovnem mestu zaposlena za določen čas in je pogodbo o zaposlitvi podpisala, čeprav je bilo to delo sprva ponujeno tožnici.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe kot neutemeljene in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne in v celoti potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi in v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih pavšalno uveljavlja pritožba. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

6. V tem sporu gre za presojo utemeljenosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavki z ugotovljeno invalidnostjo. Po določbi prvega odstavka 116. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013) delodajalec lahko odpove pogodbo o zaposlitvi invalidu zaradi nezmožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti v primeru poslovnega razloga v primerih in pod pogoji, določenimi s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje oziroma s predpisi, ki urejajo zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov. V skladu z določbo 103. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/1999 s spremembami), ki se uporabljajo na podlagi določbe tretjega odstavka 329. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-2, Ur. l. RS, št. 96/2012) je presoja glede zagotovitve pravic iz invalidskega zavarovanja delovnemu invalidu v pristojnosti posebne komisije. Institut posebne komisije je bil uveden v ZPIZ-1 z namenom, da se zagotovi nadzor nad neutemeljenim odpuščanjem delovnih invalidov s strani delodajalcev. Delodajalec, ki ima več kot 5 zaposlenih delavcev (kar je izkazano pri toženi stranki), po določbi prvega odstavka 103. člena ZPIZ-1 nima pristojnosti, da sam enostransko odpove delovnemu invalidu pogodbo o zaposlitvi na podlagi določbe prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1. V takšnem primeru lahko ugotovi obstoj podlage za odpoved le 5 članska komisija pri Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki je sestavljena od predstavnikov Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, Inšpektorata RS za delo, Zavoda RS za zaposlovanje, delodajalcev in sindikata. V primeru, ko delodajalec delovnemu invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi na primernem delovnem mestu, ki je opredeljeno v drugem odstavku 37. člena Zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (ZZRZI, Ur. l. RS, št. 63/2004 in spremembe) oziroma na ustreznem delovnem mestu v skladu z določbo prvega odstavka 40. člena ZZRZI, o čemer odloča komisija v skladu s predpisi o invalidskem in pokojninskem zavarovanju, lahko delovnemu invalidu redno odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas brez predhodne ponudbe nove pogodbe (četrti odstavek 40. člena ZZRZI).

7. V konkretnem primeru je komisija dne 21. 3. 2014 podala mnenje, da tožena stranka kot delodajalec tožnici kot delovni invalidki, ki zaradi invalidnosti III. kategorije ni zmožna opravljati dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi na delovnem mestu bolničar - negovalec z omejitvami, utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi, in da obstaja podlaga za odpoved pogodbe iz poslovnega razloga brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi po določbi prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1 in 40. člena ZZRZI. Sodišče prve stopnje je ugotovitve iz mnenja komisije dokazno preizkusilo z zaslišanjem direktorice tožene stranke in tožničine nadrejene, vodja enote A.A., ki sta podrobno pojasnile okoliščine glede razporejanja delavcev. Tožena stranka pa je predložila tudi seznam delodajalcev, iz katerega izhaja, da je iskala možnosti za ustrezno zaposlitev tožnice tudi pri drugih delodajalcih.

8. Pritožbeno sodišče je v tem individualnem sporu že odločalo. S sklepom opr. št. Pdp 261/2015 z dne 26. 11. 2015 je na pritožbo tožene stranke sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in mu zadevo vrnilo v novo sojenje. Takšno odločitev je pritožbeno sodišče sprejelo, ker sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, ali je tožena stranka izvedla postopek odpovedi pogodbe o zaposlitvi v skladu z določbami ZPIZ-1 in ZZRZI in se ni opredelilo do mnenja Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi, zato sodbe ni bilo mogoče preizkusiti. V novem sojenju je sodišče prve stopnje ob upoštevanju napotkov pritožbenega sodišča izdalo izpodbijano sodbo.

9. Sodišče prve stopnje je v novem sojenju pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva. Ta pa so naslednja:

- da je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki na delovnem mestu bolničarke negovalke za nedoločen čas, na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 12. 1996;

- da je bila tožnica z odločbo ZPIZ z dne 29. 10. 2012 spoznana za invalida III. kategorije invalidnosti;

- da je tožena stranka dne 12. 7. 2013 tožnico napotila na čakanje na delo;

- da je tožena stranka dne 4. 12. 2013 tožnico obvestila o nameravani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi;

- da iz mnenja Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 21. 3. 2014 izhaja, da tožena stranka tožnici utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi po prvem odstavku 102. člena ZPIZ-1 in 40. členu ZZRZI ter obstaja podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi;

- da je toženka dne 22. 4. 2014 tožnici podala redno odpoved pogodbe iz razloga nezmožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti;

- da je tožena stranka preverjala, ali je mogoče tožnico zaposliti na drugem delovnem mestu v skladu z njeno preostalo delovno zmožnostjo, strokovno izobrazbo oziroma usposobljenostjo, vendar delovnega mesta, ki bi ustrezalo tožničinim omejitvam, ni bilo. Prav tako je poskušala tožnici zagotoviti zaposlitev pri drugem delodajalcu, vendar neuspešno.

10. Na podlagi navedenih dejanskih ugotovitev je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je tožena stranka izpeljala ustrezni postopek odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi nezmožnosti za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi invalidnosti in v nadaljevanju pravilno ugotovilo, da tožena stranka tožnici utemeljeno ni mogla zagotoviti opravljanje drugega dela na drugem delovnem mestu v skladu z njeno preostalo delovno zmožnostjo in strokovno izobrazbo, zato je zahtevek tožnice utemeljeno zavrnilo.

11. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da bi tožena stranka tožnici morala ponuditi delovno mesto telefonist - receptor IV, ker je to glede na njeno preostalo delovno zmožnost ustrezno. Na delovnem mestu telefonist - receptor IV je bila za določen zaposlena delavka B.B. s polovičnim delovnim časom od 10. 11. 2011 dalje, 1. 1. 2014 pa za nedoločen čas s krajšim delovnim časom. Glede na določbo prvega odstavka 40. člena ZZRZI delo s krajšim delovnim časom za delavca, ki je kot invalid sposoben opravljati delo s polnim delovnim časom, ni ustrezno. Za nadaljevanje dela na takšnem delovnem mestu se sicer delavec in delodajalec lahko dogovorita, ker ni ustrezno, pa ga delodajalec delavcu ni dolžan ponuditi. Zato tožena stranka delovnega mesta telefonist - receptor IV, ki se je opravljalo v skrajšanem delovnem času, tožnici ni bila dolžna ponuditi. Tožnica je bila namreč na podlagi ugotovljene preostale zdravstvene zmožnosti zmožna opravljati delo polni delovni čas. Delodajalec je delavcu invalidu dolžan ponuditi le delo, ki je glede na njegovo preostalo delovno zmožnost zanj ustrezno, to delovno mesto pa mora biti tudi prosto. Glede na dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da je bilo delovno mesto telefonist - receptor IV tudi ves čas zasedeno, tako ob napotitvi tožnice na čakanje na delo dne 12. 7. 2013, kakor tudi ves čas postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pa tudi ob podaji predloga tožene stranke na komisijo dne 20. 12. 2013 in ob sami odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici dne 22. 4. 2014, tožena stranka tega delovnega mesta tožnici tudi objektivno ni mogla ponuditi, oziroma se od tožene stranke ne more zahtevati, da ga ponudi. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da je tožena stranka pred odpovedjo (tožnica je bila 9 mesecev na čakanju na delo) dejansko ni mogla zagotoviti tožnici ustreznega delovnega mesta v skladu z omejitvami iz invalidske odločbe. Tako je zmotno zavzemanje pritožbe, da sodišče glede tega dejstva ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja oziroma da ni preizkusilo ugotovitve iz mnenja komisije.

12. Ker niso podani uveljavljeni pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere je bilo potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo tožničino pritožbo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Tožena stranka je v zvezi z odgovorom na pritožbo priglasila stroške. Odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča, tako ni bil potreben za postopek (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP), sicer pa skladno s petim odstavkom 41. člena ZDSS-1 delodajalec v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja sam krije svoje stroške postopka, ne glede na izid, tožnica pa z vloženo pritožbo tudi ni zlorabljala svojih pravic, kot zmotno uveljavlja pritožba. Tožena stranka tako sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo. O pritožbenih stroških tožnice pritožbeno sodišče ni odločalo, ker jih ni priglasila.

ZDR-1 člen 116, 116/1. ZPIZ-1 člen 102, 102/1, 103, 103/1. ZZRZI člen 37, 37/2, 40, 40/1, 40/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.