VDSS sodba Pdp 413/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-10-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - individualni odpust - kriteriji za izbiro presežnih delavcev

Tožena stranka je zaradi upadanja pometa racionalizirala poslovanje, zato se je zmanjšala potreba po delu delavcev, ki so delali v organizacijski enoti (v kateri so delale tožnice) in je bila namenjena nadomeščanju na posameznih enotah, na katerih je bil primanjkljaj delavcev.

Tožena stranka je tako dokazala poslovni razlog, zaradi katerega je prenehala potreba po delu tožnic pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je tudi pravilno oblikovala primerljivo kategorijo delavcev, med katerimi je izbrala presežne delavce, saj je v skupino primerljivih delavcev, izmed katerih bo nekaterim odpovedana pogodba o zaposlitvi, uvrstila delavce, ki so opravljali tisto delo, glede katerega je prenehala potreba po opravljanju pod pogoji iz pogodb o zaposlitvi. Tako je pravilno primerjala (točkovala) le 48 delavcev, ki so v času odpovedi delali v organizacijski enoti, v kateri so delale tudi tožnice. Pravilno pa je uporabila tudi  kriterije za izbiro. Zato so izpodbijane redne odpovedi pogodb o zaposlitvi zakonite.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbene zahtevke: za ugotovitev nezakonitosti rednih odpovedi pogodb o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožečim strankam; za poziv tožnicam nazaj na delo pod enakimi pogoji in pravicami, kot so jih imele v delovnem razmerju in po pogodbi o zaposlitvi s toženo stranko; za priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja od prenehanja delovnega razmerja do poziva nazaj na delo, vključno z obračunom zaostalih mesečnih plač, davkov in prispevkov ter izplačilom mesečnih neto plač z zamudnimi obrestmi od dospelosti posameznih neto plač dalje; za vpis delovne dobe v matično evidenco ZPIZ za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do poziva nazaj na delo in za prijavo v pokojninsko in invalidsko zdravstveno zavarovanje in druga zavarovanja.

2. Zoper sodbo pravočasno po pooblaščencu vlagajo tožnice pritožbo zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlagajo spremembo sodbe tako, da se tožbenim zahtevkom tožnic v celoti ugodi, podrejeno pa njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje s stroškovno posledico. Navajajo, da je tožena stranka ravnala v nasprotju s stališčem Vrhovnega sodišča v sklepu opr. št. VIII Ips 27/2014 z dne 2. 9. 2014 in je tožnice obravnavala diskriminatorno, saj bi bila po sklepu z dne 16. 3. 2014 dolžna izvesti ocenjevanje vseh zaposlenih na delovnem mestu poštni uslužbenec I in tudi tistih zaposlenih, ki jih je smiselno premeščati, ne le 48 zaposlenih. Sklicujejo se na sprejem novega pravilnika o sistemizaciji delovnih mest pri toženi stranki, ki je pričel veljati 1. 5. 2012, na podlagi katerega so bile z delavci tožene stranke sklenjene nove pogodbe o zaposlitvi, v katerih je delodajalec kraj opravljanja dela določil širše, in sicer tako, da poštni uslužbenec ni več vezan na eno enoto, temveč „da bo delavec delo opravljal v organizacijski enoti na poštah in oddelkih na območju poslovne enote.“ Trdijo, da je z uveljavitvijo nove sistemizacije OE A. izgubila svoj namen in prenehala obstajati, pred tem pa so imeli določeni delavci v pogodbah navedeno, da so "rezerve", vendar tožnic ni bilo med njimi. Navajajo, da so sedaj vsi zaposleni lahko brez spremembe pogodbe o zaposlitvi razporejeni s pošte na pošto oziroma z oddelka na oddelek, zato bi morala tožena stranka zaradi odpovedi primerjati vse zaposlene v PE B. (tj. približno 400 ljudi in ne le 48). Trdijo, da je tožena stranka kršila pravilo, ki ga je sama sprejela v sklepu z dne 26. 3. 2014, ter uvrstila najmanj zaželen kader v neobstoječo enoto za nadomeščanje (delavce z bolniškimi, porodniškimi, določenimi začasnimi omejitvami in invalide), kar je nezakonito. Menijo, da je uvrstitev tožnic v enoto za odpuščanje (OE A.) samovoljno, nezakonito in diskriminatorno. Tožnice navajajo, da v pogodbah o zaposlitvi nimajo navedeno, da bi bile "rezerve", temveč so redno zaposlene delavke in ne "začasni delavci", Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1) pa niti ne pozna oblike pogodbe „rezerva“. Navajajo, da tožena stranka ni znala pojasniti, kako nekdo postane iz začasnega trajni delavec in obratno, kar po njihovem mnenju dokazuje, da je tožena stranka sama določala, kdo bo "rezerva", jih kot take vodila v svoji kadrovski evidenci ter jih večkrat premeščala kot ostale. Trdijo, da tožnice nikoli niso pristale na to, nedopustno pa se jim zdi, da je tožena stranka odpuščala le med delavci, ki jih je predhodno sama določila kot „rezerve“. Sklicujejo se na dopis z dne 26. 3. 2014, po katerem se pri določanju presežnih delavcev v isto kategorijo uvrstijo vsi delavci, ki delajo na takih delovnih mestih, da jih je mogoče medsebojno premeščati v skladu z zakonom. Trdijo, da so to vsi poštni uslužbenci I, saj so medsebojno zamenljivi in primerljivi. Sodišču prve stopnje očitajo, da se ni opredelilo do možnosti tožene stranke, da od leta 2012 vse poštne uslužbence I premešča v okviru PE B.. Navajajo, da tožena stranka glede na podano trditveno podlago utemeljuje poslovni razlog z zmanjšanjem potreb po vseh poštnih uslužbencih I in ne le v OE A., ki je tudi ne ukinja. Opozarjajo, da prihaja tožena stranka sama s seboj v nasprotje, saj najprej zatrjuje, da je prenehala potreba po poštnih uslužbencih I, nato pa odpušča v OE A., v kateri pa delavci opravljajo enaka dela kot vsi ostali poštni uslužbenci, kar izhaja že iz odpovedi. Sodišče je po mnenju tožnic zmotno uporabilo materialno pravo, saj je ločevalo med enimi in istimi (primerljivimi) poštnimi uslužbenci I po kriteriju začasnosti oziroma trajnosti, kar je nedopustno. Menijo, da sodišče ni ravnalo skladno s sklepom Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 364/2008 z dne 8. 6. 2010, po katerem je v skupino primerljivih delavcev treba uvrstiti delavce, ki opravljajo tisto delo, glede katerega je prenehala potreba po opravljanju pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Sklicujejo se na citirani sklep VIII Ips 27/2014, iz katerega izhaja, da mora delodajalec tudi v primeru individualnega odpuščanja v primeru uporabe kriterijev te uporabiti zakonito in na enak način za vse delavce. Trdijo, da tožena stranka ni ravnala tako, saj ni zajela vseh poštnih uslužbencev kot primerljivih delavcev. V zvezi z dodatkom, ki so ga tožnice prejemale, navajajo, da so ga očitno prejemale zato, ker so bile med tistimi, ki so bili razporejeni večkrat. Opozarjajo, da sta institut "razporejanje" in "vsebina dela" dva različna pojma, ki ju sodišče prve stopnje materialnopravno zmotno enači. Po mnenju tožnic so primerljivi delavci glede na vsebino dela, ne pa po številu razporejanj na različne poslovne enote. Sodišče prve stopnje po mnenju tožnic ni pojasnilo, zakaj je odstopilo od sodne prakse v citiranem sklepu VIII Ips 27/2014. Sodbi očitajo, da ne izpolnjuje ustavne zahteve po razumni pravni odločitvi, zaradi česar je sodišče prve stopnje po njihovem mnenju ravnalo arbitrarno in kršilo 22. člen Ustave RS.

3. Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo pravočasno odgovarja in predlaga njeno zavrnitev ter potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje v celoti.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Prav tako ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo smiselno uveljavlja pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, zato je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo. Pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj je odstopilo od sodne prakse iz sklepa Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 27/2014 z dne 2. 9. 2014, je povsem neutemeljena, saj je sodišče prve stopnje na 13. strani sodbe detajlno povzelo dejansko stanje iz navedenega judikata ter pojasnilo, zakaj je v predmetni zadevi štelo, da gre za drugačno situacijo.

6. V tem individualnem delovnem sporu je sodišče prve stopnje presojalo zakonitost rednih odpovedi pogodb o zaposlitvi tožnicam, ki jim jih je tožena stranka podala aprila 2014 na podlagi 1. alineje prvega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 – ZDR-1). Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je pri toženi stranki obstajala organizacijska enota "A.“ (v nadaljevanje: OE A.), da so v to organizacijsko enoto sodile tožnice ter da je tožena stranka pravilno uporabila kriterije za izbiro delavcev, ki jim bo prenehalo delovno razmerje zaradi poslovnega razloga, ki je nastal v OE A.. Štelo je, da je tožena stranka izkazala, da obstaja poslovni razlog za podajo rednih odpovedi pogodb o zaposlitvi tožnicam, da je tožena stranka pravilno primerjala (točkovala) le 48 delavcev, ki so v času odpovedi delali v OE A., ter da je pravilno uporabila kriterije za izbiro. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna.

7. V pritožbi tožnice uvodoma uveljavljajo, da OE A. pri toženi stranki v času odpovedi ni več obstajala. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev, da je OE A. obstajala tudi v času odpovedi, oprla na izpovedi prič, ki so izpovedale, da ta organizacijska enota (še vedno) obstaja (C.C., D.D., E.E., F.F., G.G., H.H., I.I., J.J., K.K., L.L. in delno tudi M.M.). Glede na to, da so le tožnice (pa še to ne vse) izpovedovale drugače, pri čemer po naravi stvari nimajo oziroma ne morejo imeti tako dobrega vpogleda v organizacijsko strukturo in potrebe delovnega procesa pri toženi stranki, kot npr. vodstveni ali kadrovski delavci pri toženi stranki (priče G.G., I.I., J.J., C.C., D.D., E.E. in F.F.), je dokazna ocena sodišča prve stopnje povsem prepričljiva in tudi skladna z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP. Poleg tega sta tudi tožnici N.N. in O.O. potrdili obstoj OE A., tožnici P.P. in R.R. pa njenega obstoja nista zanikali, vse so trdile le, da same niso bile v tej organizacijski enoti. Pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da je OE A. ni obstajala v času odpovedi pogodb o zaposlitvi tožnicam, torej ni utemeljen. Ob ugotovitvi, da je navedena enota obstajala tudi v času odpovedi pogodb o zaposlitvi tožnicam, je pravno nepomembno, ali bi lahko tožena stranka po sprejemu nove sistemizacije (po 1. 5. 2012) in sklenitvi novih pogodb o zaposlitvi tudi druge poštne uslužbence I (lažje) premeščala s pošte na pošto, saj je dokazni postopek pokazal, da je tožena stranka ohranila enako organizacijo dela, da torej ob odsotnosti posameznih delavcev zagotavlja nemoteno nudenje poštnih storitev s posebnim sistemom nadomeščanja, to je razporejanjem delavcev iz OE A. oziroma enote za nadomeščanje na posamezne pošte, na katerih je primanjkljaj delavcev.

8. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da tožnice niso bile razvrščene v OE A.. Sodišče prve stopnje se je pri ugotovitvi, da so tožnice spadale v navedeno organizacijsko enoto, oprlo na izpovedi prič ter na listinske dokaze, iz katerih izhaja, da so tožnice prejemale dodatek „rezerva“, tožnice pa prejemanja navedenega dodatka niti niso zanikale. Zgolj dejstvo, da v pogodbah o zaposlitvi niso imele navedeno, da delajo v tej organizacijski enoti, ne pomeni, da dejansko v njo niso bile razvrščene. Pravno nepomembno je, ali so tožnice vedele, da delajo v organizacijski enoti, ki je namenjena nadomeščanju, ali ne, odločilno je, da so bile v organizacijski strukturi pri toženi stranki dejansko uvrščene v OE A. (kar izhaja iz kadrovskega sistema pri toženi stranki, to pa so potrdile tudi zaslišane priče) in so dejansko opravljale delo kot ga opravljajo delavci v navedeni enoti - nadomeščanje odsotnih delavcev na različnih poštah na delovnem mestu poštnega uslužbenca I. V pritožbi sicer tožnice navajajo, da niso dale soglasja za uvrstitev v OE A., kar pa ne more vplivati na to, da jih je tožena stranka v skladu s svojimi potrebami že takoj po začetku dela pri njej dejansko uvrstila v to enoto in so opravljale delo delavcev te enote (nadomeščanje poštnih uslužbencev I). Delodajalec se lahko glede na potrebe delovnega procesa prosto odloči, katero delo iz pogodbe o zaposlitvi in v okviru katere izmed več svojih organizacijskih enot (v kraju dela, ki je dogovorjen v pogodbi o zaposlitvi) bo odredil posameznim delavcem. Takšni odreditvi dela tožnice med trajanjem delovnega razmerja pri toženi stranki niso nasprotovale, prejemale pa so tudi ustrezni dodatek k plači, razviden iz plačilnih list.

9. Pritožba zmotno sklepa, da tožnice kot delavke v OE A. niso bile zaposlene za nedoločen čas, in brez podlage enači delo v OE A. z „začasnim“ delom, kar pa ne izhaja ne iz trditev tožene stranke, ne iz zaključkov dokaznega postopka. Ni šlo za posebno obliko pogodbe o zaposlitvi, ki bi bila neskladna z ZDR‑1, kot to smiselno zatrjuje pritožba. Tožnice so imele s toženo stranko sklenjene pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, svoje delo pa so (trajno) opravljale v OE A., kar pomeni, da je bila vsebina njihovega dela nadomeščanje poštnih uslužbencev I na poštah, kjer so bili ti odsotni.

10. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da je bila tožena stranka glede na svoj sklep z dne 26. 3. 2014 dolžna uporabiti kriterije za primerjavo delavcev le v skupini presežnih delavcev v OE A.. Nasprotno pritožbeno zatrjevanje je neutemeljeno, saj je tožena stranka že v sklepu z dne 26. 3. 2014, enako kot v odpovedih ter tudi med sodnim postopkom pred sodiščem prve stopnje trdila, da je postalo nepotrebno delo nekaterih delavcev le v OE A., v drugih organizacijskih enotah pa v trenutku podaje odpovedi presežnih delavcev ni bilo. To, da je tožena stranka zatrjevala splošni upad prometa s poštnimi storitvami, ne vpliva na dejstvo, da se je lahko prosto odločila, v kateri organizacijski enoti bo zmanjšala število delavcev, katerih delo je postalo nepotrebno. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da se že sam sklep z dne 26. 3. 2014 glede uporabe kriterijev nanaša zgolj in izključno na delavce v OE A.. Pritožba citira le del tega sklepa, iz katerega izhaja, da se pri določanju presežnih delavcev v isto kategorijo uvrstijo vsi delavci, ki delajo na takih delovnih mestih, da jih je mogoče medsebojno premeščati v skladu z zakonom, izpušča pa nadaljevanje, da se to pravilo nanaša zgolj na delavce v OE A.. Glede na to zavzemanje za ocenjevanje in primerjavo vseh delavcev tožene stranke v PE B., ki jih je mogoče medsebojno premeščati v skladu z zakonom, ni utemeljeno.

11. Sodišče prve stopnje tako ni ravnalo v neskladju s sodno prakso, ki izhaja iz sklepa Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 364/2008 z dne 8. 6. 2010, saj je skladno s stališči v njem ugotovilo, da so bili uvrščeni v skupino primerljivih delavcev, izmed katerih bo nekaterim odpovedana pogodba o zaposlitvi, delavci, ki so opravljali tisto delo, glede katerega je prenehala potreba po opravljanju pod pogoji iz pogodb o zaposlitvi. Glede na ugotovitev, da je postalo nepotrebno delo nekaterih delavcev v OE A. ter ugotovitve glede vsebine dela delavcev v OE A., je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka pravilno oblikovala primerljivo kategorijo delavcev, med katerimi je izbrala presežne delavce.

12. Pritožba dalje sodišču prve stopnje očita, da materialnopravno zmotno enači instituta "razporejanja" delavcev (v smislu 33. člena ZDR-1) in "vsebine dela", pri čemer se sklicuje na ugotovitev, da so tudi delavci iz enote A. enako kot drugi delavci opravljali naloge in dela na delovnem mestu poštnega uslužbenca I. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da si tožnice zmotno razlagajo sodbo sodišča prve stopnje, saj iz nje izhaja, da je vsebina dela tožnic nadomeščanje drugih poštnih uslužbencev I, torej opravljanje del in nalog poštnih uslužbencev I, ki so bili z dela odsotni. Samo dejstvo, da so bile tožnice večkrat razporejene na različne pošte, ne pomeni opravljanja dela v smislu drugega in tretjega odstavka 33. člena ZDR-1, temveč je to vsebina njihovega dela, kot so ga opravljale v OE A., se pravi opravljanje njihovega rednega dela po prvem odstavku 33. člena ZDR-1. Zgolj dejstvo, da bi po mnenju tožnic po sprejemu nove sistemizacije tožena stranka lahko kateregakoli delavca premeščala iz pošte na pošto oziroma iz enote v enoto, ne pomeni, da bi tožena stranka svoje delo morala organizirati tako, da OE A. ne bi več imela. To je stvar odločitve tožene stranke, ki je glede na izid dokaznega postopka svoje delo nedvomno organizirala tako, da je OE A. tudi po spremembi sistemizacije še vedno obstajala, vanjo so bile razporejene tožnice, tožena stranka pa je svoje kriterije pravilno uporabila le v tej enoti, v kateri je postalo delo nekaterih delavcev nepotrebno.

13. Iz določenih delov pritožbe je mogoče zaznati smiselno zatrjevanje, da so bile tožnice diskriminatorno razvrščene v OE A., kamor naj bi bili zaradi izbire delavcev, ki jim bo odpovedana pogodba o zaposlitvi, razvrščeni različni delavci, ki naj bi bili pri toženi stranki manj zaželeni. Sodišče prve stopnje ni ugotovilo obstoja diskriminatornih razlogov za odpoved pogodb o zaposlitvi tožnicam, zgolj pavšalno vztrajanje pri tem pa ne more vplivati na ugotovitev o pravilnosti in zakonitosti izpodbijane sodbe. Tožnice v pritožbi niti ne zatrjujejo, da bi bili kriteriji uporabljeni nepravilno in bi bile tožnice neupravičeno uvrščene med delavce, ki jim je bila podana odpoved. Ker je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je postalo nepotrebno le delo nekaterih delavcev v OE A., je zavzemanje tožnic, da bi se v izogib diskriminaciji primerjalo vse delavce v PE B., neutemeljeno, primerjanje delavcev v OE A. pa tako samo zase ne pomeni diskriminacije tožnic.

14. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

15. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

ZDR-1 člen 33, 33/1, 33/2, 33/3, 89, 89/1, 89/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.