VDSS sodba in sklep Pdp 415/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-05-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Sonja Pucko Furman

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - vročitev - nadomestna vročitev

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnica v spornem obdobju zaradi zdravstvenih težav ni vstajala s postelje in je bila 9. 8. 2014 hospitalizirana, zato ni mogla prevzemati poštnih pošiljk, konkretno odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Glede na to ugotovitev je sodišče štelo, da vročitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi v avgustu 2014 ni bila opravljena in je tožnica za dejstvo, da ji bo delovno razmerje prenehalo, izvedela šele s prejemom obvestila o prenehanju pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 10. 2014, zaradi česar je štelo tožbo, vloženo 27. 10. 2014, za pravočasno. Takšna odločitev sodišča prve stopnje je zmotna. ZDR-1 v četrtem odstavku 88. člena določa t. i. fikcijo vročitve oziroma nadomestno vročitev. Učinki nadomestne vročitve po ZDR-1 so enaki kot učinki nadomestne vročitve po ZPP, tj. da se šteje pošiljka za vročeno, čeprav dejansko ni bila izročena naslovniku in ta niti ni imel možnosti seznaniti se s pošiljko. Določbe o nadomestni vročitvi je treba razlagati restriktivno: da se lahko šteje, da je pošiljka vročena skladno z določbo četrtega odstavka 88. člena ZDR-1, ne sme biti dvoma, da je bila vročitev opravljena v skladu z zakonom: naslovnikovo ime in naslov morata biti v sodni pošiljki navedena brez napak, vročitev mora biti poskušana na naslovu dolžnikovega dejanskega prebivališča, obvestilo o prispeli pošiljki mora biti pravilno izpolnjeno itd. V predmetni zadevi tožnica ni podala trditev, da bi bilo vročanje pošiljke z odpovedjo v neskladju z zakonom. Tožnica v času poskusa vročitve (1. 8. 2014) ni bila v bolnišnici, temveč je takrat dejansko bivala doma, hospitalizirana pa je bila šele 9. 8. 2014, kar pa na pravilnost vročitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po četrtem odstavku 88. člena ZDR‑1 ne vpliva.  Sodišče prve stopnje je s tem, ko je štelo tožničino tožbo za pravočasno, nepravilno uporabilo materialno pravo. Odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila namreč tožnici pravilno vročena z nadomestno vročitvijo 9. 8. 2014 (to je po poteku osmih dni od prvega poskusa vročitve), zato je 27. 10. 2014 vložena tožba za ugotovitev nezakonitosti odpovedi prepozna. Ker je tožnica zamudila materialni prekluzivni rok 30 dni za vložitev tožbe, je pritožbeno sodišče ugodilni del II. točke izreka sodbe razveljavilo in v tem delu tožbo zavrglo.

I. Pritožbi tožene stranke se ugodi in se sodba v ugodilnem delu II. točke izreka razveljavi in tožba v tem delu zavrže.

II. Pritožba tožnice se zavrne in se sodba v zavrnilnem delu (I. točka, zavrnilni del II. točke in III. točka izreka) potrdi.

III. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 7. 2014 (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnici 8. 4. 2015 delovno razmerje ni prenehalo, ampak je trajalo do 27. 7. 2015 ter je za ta čas toženi stranki naložilo obračun nadomestila plače ter po odvodu davkov in prispevkov neto nadomestil plače, zmanjšano za prejeta neto nadomestila za čas brezposelnosti, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. v mesecu za pretekli mesec. V preostanku (glede poziva na delo, obračuna in plačila nadomestila plače po 28. 7. 2015, plačila razlike v nadomestilu plače v višini neto prejetega nadomestila za čas brezposelnosti z zakonskimi zamudnimi obrestmi in plačila zakonskih zamudnih obrestih od nadomestil plače od 18. do 19. v mesecu za pretekli mesec) je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je še, da tožnica sama krije svoje stroške postopka (III. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe tožnica po pooblaščencu vlaga pritožbo in predlaga razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve v ponovno sojenje. Nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je odpoved pogodbe iz poslovnih razlogov neutemeljena. Navaja, da je bila pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in v času odpovedi v bolniškem staležu. Po njenem mnenju je razlog za odpoved bojazen tožene stranke, da bo pri tožnici, ki trpi zaradi hude bolezni, ugotovljena invalidnost, česar sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Zatrjuje zmotno ugotovitev dejanskega stanja. Dalje navaja, da je tožnica pred odhodom v bolniški stalež delala na Inštitutu A., pri družbi B. pa nikoli ni delala. Glede na to je po njenem mnenju neutemeljeno sklicevanje na dejstvo, da je bilo tožnici odrejeno delo na B., poleg tega je bila v pogodbi o zaposlitvi kot kraj dela navedena C. z okolico. V zvezi z dokaznimi predlogi za posredovanje podatkov o novih zaposlitvah pri toženi stranki na območju C. v letu 2014, podatkov o podaljšanju zaposlitev za določen čas in o poteku teh zaposlitev zatrjuje bistveno kršitev določb postopka. Trdi, da tožena stranka navedb o zaposlovanju novih delavk ni prerekala, zaradi česar bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati tožničine navedbe in tožbenemu zahtevku ugoditi. Meni, da bi tožena stranka morala upoštevati vseh 20 naročnikov storitev čiščenja na območju C. in okolice, za katere dela približno 300 do 400 delavcev tožene stranke, pri tolikšnem številu zaposlenih pa je tožena stranka ravno tožnico odpustila zaradi možne invalidnosti. Razlogi za odpoved po njenem mnenju niso resni in utemeljeni že glede na število zaposlenih pri toženi stranki samo na območju C. Meni, da bi se prav gotovo zanjo lahko našla kakšna rešitev, poleg tega v času pred odpovedjo in po odpovedi sploh ni delala, saj je bila v bolniškem staležu že dlje kot 30 dni in ni bila v breme tožene stranke. Zdi se ji nenavadno, da se je tožena stranka odločila, da je ravno tožnica nepotrebna delavka, čeprav je še vedno v bolniškem staležu in verjetno zaradi hude bolezni nikoli več ne bo sposobna za delo. Navaja, da bi se v času zaposlitve pri toženi stranki po vsej verjetnosti invalidsko upokojila, do takrat pa bi bila ves čas nezmožna za delo. Sodišču prve stopnje očita nepravilno uporabo določb ZDR glede odpovedi iz poslovnih razlogov zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zaradi dejstva, da tožnica v času odpovedi sploh ni bila delazmožna. Priglaša stroške postopka.

3. Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo pravočasno po pooblaščenki odgovarja in predlaga njeno zavrnitev.

4. Zoper sodbo pravočasno po pooblaščenki vlaga pritožbo tudi tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Kot bistveno navaja, da je tožba, ki jo je tožnica vložila 28. 10. 2014, prepozna in bi jo moralo sodišče prve stopnje zavreči. Graja ugotovitev sodišča prve stopnje, da vročitev odpovedi tožnici v avgustu 2014 ni upoštevna, ker tožnica v času vročitve ni bila zdravstveno zmožna za prevzem pisanja. Navaja, da je fikcija vročitve namenjena ravno domnevi o vročitvi odpovedi, ko delavec pošiljke ne sprejme, pri čemer pravilo ne loči med opravičljivimi in neopravičljivimi razlogi za nesprejem pošiljke. Po njenem mnenju ni pomemben razlog, zaradi katerega naslovnik pošiljke ni dvignil. Meni, da zakonska določba ne določa nobene izjeme od fikcije in ne dopušča diskrecijske pravice sodišču, da presodi, ali nastopi fikcija vročitve v primeru, ko naslovnik pisanja ni mogel sprejeti iz kakršnegakoli razloga. Zatrjuje zmotno uporabo materialnega prava in se sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 100/2015, v kateri sodišče ni upoštevalo zdravstvenega stanja naslovnika kot razloga za nezmožnost prevzema poštne pošiljke. Če bi sodišče prve stopnje štelo, da je ureditev prestroga ali neustavna, bi po mnenju tožene stranke moralo prekiniti postopek in začeti postopek ustavne presoje pred Ustavnim sodiščem RS. Navaja še, da je zaključek sodišča prve stopnje o tem, da je bila tožnica v času od 1. 8. do 9. 8. 2014 nezmožna sprejeti poštno pošiljko, posledica bistvenih kršitev določb postopka in tudi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja. Meni, da sodišče prve stopnje ne bi smelo zaslišati priče D.D., saj je šlo za informativni dokaz. Trdi, da se glede na navedeno ni mogla izjaviti o relevantnih dejstvih ali predlagati morebitnih dokazov. Dalje navaja, da ji ni bil omogočen vpogled v zdravstveni karton tožnice, vsebino katerega je parcialno in selektivno ob izpovedi povzemala priča, zaradi česar so bile bistveno kršene določbe postopka. Sklicuje se na ustaljeno sodno prakso glede uporabe določbe prvega odstavka 34. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih. Glede dejstev, ugotovljenih z zaslišanjem priče D.D., ugovarja absolutno bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Pri izjavi navedene priče prihaja po mnenju tožene stranke do nasprotij glede dneva padca in hospitalizacije tožnice in glede izvida z dne 10. 8. 2016. Zatrjuje njeno neverodostojnost ter da se do vsega navedenega sodišče prve stopnje ni opredelilo in da je s tem kršilo pravico tožene stranke do enakega obravnavanja pred sodiščem. Meni, da bi sodišče prve stopnje moralo postaviti izvedenca glede vprašanja zdravstvene nezmožnosti ali zmožnosti sprejema pisemskih pošiljk. Meni, da je bila tožnici odpoved vročena 8. dan od dneva prvega poskusa vročitve, to je 9. 8. 2014, zaradi česar je njena tožba, vložena 28. 10. 2014, vložena prepozno. Glede na navedeno graja tudi nadaljnji zaključek sodišča prve stopnje, da je bila tožnici odpoved vročena šele v sodnem postopku 28. 11. 2014 in posledično, da se je odpovedni rok iztekel 27. 1. 2015. Predlaga spremembo oziroma razveljavitev sodbe sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu tako, da se tožbo zavrže oziroma tožbeni zahtevek v celoti zavrne.

5. Pritožba tožene stranke je utemeljena, pritožba tožnice pa ni utemeljena.

6. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

7. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje presojalo vsebinsko utemeljenost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 7. 2014, ki jo je tožena stranka tožnici podala na podlagi 1. alineje prvega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13 – ZDR-1) zaradi prenehanja potrebe po njenem delu pod pogoji sklenjene pogodbe o zaposlitvi.

8. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi enkrat že odločalo, in sicer je s sodbo z dne 7. 5. 2015 odločilo enako kot v izpodbijani sodbi. Pritožbeno sodišče je sodbo z dne 7. 5. 2015 razveljavilo, ker sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, na katere dneve v avgustu 2014 je bila tožnica hospitalizirana, niti na kakšen način ji je njeno zdravstveno stanje onemogočalo sprejem priporočenih poštnih pošiljk. Sodišču prve stopnje je s sklepom z dne 17. 12. 2015 naložilo, naj ugotovi, ali so obstajali razlogi, ki so tožnici preprečili seznanitev s poskusom vročitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 29. 7. 2014 v celotnem obdobju od 1. 8. do 9. 8. 2014.

9. Tožena stranka v pritožbi utemeljeno uveljavlja, da je tožba tožnice, vložena 28. 10. 2014, vložena prepozno. Pravilno je stališče tožene stranke, da je bila tožnici odpoved pogodbe o zaposlitvi vročena skladno z določbo četrtega odstavka 88. člena ZDR‑1, ko je poteklo osem dni od dneva prvega poskusa vročitve, saj pošiljke z odpovedjo tožnica ni prevzela.

10. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da med strankama tega individualnega delovnega spora ni sporno, da je bil prvi poskus vročitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 29. 7. 2014 na dan 1. 8. 2014. Tožnica je navajala, da je bila v času vročanja te odpovedi v bolniškem staležu ter da priporočene pošte v mesecu avgustu ni mogla prevzemati zaradi bolezni in zaradi hospitalizacije. V izpodbijani sodbi je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožnica v obdobju od 1. 8. 2014 do 9. 8. 2014 zaradi zdravstvenih težav (stanja po delni možganski kapi) ni vstajala s postelje in je bila 9. 8. 2014 hospitalizirana, zato ni mogla prevzemati poštnih pošiljk, konkretno odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 7. 2014. Glede na to ugotovitev je štelo, da vročitev odpovedi v avgustu 2014 ni bila opravljena in je tožnica za dejstvo, da ji bo delovno razmerje prenehalo, izvedela šele s prejemom obvestila o prenehanju pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 10. 2014, zaradi česar je štelo tožbo, vloženo 27. 10. 2014, za pravočasno.

11. V četrtem odstavku 88. člena ZDR-1 je določeno, da se odpoved pogodbe o zaposlitvi vroča s priporočeno pošiljko s povratnico na naslov prebivališča, določenega v pogodbi o zaposlitvi, razen če je delavec naknadno pisno sporočil drug naslov. Šteje se, da je vročitev opravljena, ko je pošiljka prevzeta, oziroma če pošiljka ni prevzeta v roku za sprejem, ko poteče 8 dni od dneva prvega poskusa vročitve. V šestem odstavku istega člena je določeno, da se za vročanje odpovedi pogodbe o zaposlitvi smiselno uporabljajo pravila pravdnega postopka, kolikor ni drugače določeno s tem členom.

12. ZDR-1 v navedenem četrtem odstavku 88. člena določa t. i. fikcijo vročitve oziroma nadomestno vročitev. Učinki nadomestne vročitve po ZDR-1 so enaki kot učinki nadomestne vročitve po ZPP, tj. da se šteje pošiljka za vročeno, čeprav dejansko ni bila izročena naslovniku in ta niti ni imel možnosti seznaniti se s pošiljko. Določbe o nadomestni vročitvi je treba razlagati restriktivno: da se lahko šteje, da je pošiljka vročena skladno z določbo četrtega odstavka 88. člena ZDR-1, ne sme biti dvoma, da je bila vročitev opravljena v skladu z zakonom: naslovnikovo ime in naslov morata biti v sodni pošiljki navedena brez napak, vročitev mora biti poskušana na naslovu dolžnikovega dejanskega prebivališča, obvestilo o prispeli pošiljki mora biti pravilno izpolnjeno itd. V predmetni zadevi tožnica ni podala trditev, da bi bilo vročanje pošiljke z odpovedjo v neskladju z zakonom. Iz njenih trditev izhaja, da je bila v avgustu 2014 sicer hospitalizirana, ampak v dokaznem postopku se je izkazalo, da v času poskusa vročitve ni bila v bolnišnici, temveč je takrat dejansko bivala doma, hospitalizirana je bila pa šele 9. 8. 2014, kar pa na pravilnost vročitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po četrtem odstavku 88. člena ZDR‑1 ne vpliva.

13. Tožnica se je v postopku pred sodiščem prve stopnje zavzemala za to, da v primeru nezmožnosti sprejemanja priporočenih pošiljk iz zdravstvenih razlogov vročitev s fikcijo po četrtem odstavku 88. člena ZDR-1 ne bi bila veljavna. Iz besedila te določbe ne izhaja, da bi bila nadomestna vročitev neveljavna, če bi naslovnik izkazal, da zaradi zdravstvenih razlogov ni bil sposoben sprejemanja pošiljk. V podobni zadevi, v kateri se je delavka v reviziji sklicevala na svoje zdravstveno stanje, ko ji je bila v času trajanja bolniškega staleža vročena odpoved pogodbe o zaposlitvi, je Vrhovno sodišče zavzelo stališče, da je bila vročitev odpovedi skladno z navedeno določbo opravljena 8 dni od prvega poskusa vročitve tožnici (sklep opr. št. VIII Ips 100/2015 z dne 9. 9. 2015). Vročitev z nadomestno vročitvijo skladno z navedeno določbo ZDR-1 tudi ni v neskladju z 22. in 23. členom Ustave. Tožnica je imela pravico, da o njenih pravicah (zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi) odloča sodišče, pa jo je izgubila zaradi razlogov na svoji strani, saj je zamudila rok, ki je v zakonu določen za njeno uveljavljanje.

14. Sodišče prve stopnje je s tem, ko je štelo tožničino tožbo za pravočasno, nepravilno uporabilo materialno pravo. Odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila namreč tožnici pravilno vročena z nadomestno vročitvijo 9. 8. 2014, zato je 27. 10. 2014 vložena tožba za ugotovitev nezakonitosti odpovedi prepozna. Ker je tožnica zamudila materialni prekluzivni rok 30 dni za vložitev tožbe, je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo in ugodilni del II. točke izreka sodbe razveljavilo in v tem delu tožbo zavrglo (5. alineja 358. člena ZPP).

15. Glede na odločitev o pritožbi tožene stranke in dejstvo, da v predmetni zadevi ni bilo podlage za meritorno sojenje, je pritožba tožnice zoper zavrnilni del sodbe sodišča prve stopnje neutemeljena, zato jo je bilo treba zavrniti in potrditi izpodbijani zavrnilni del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Ker je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi tožene stranke, izpodbijano sodbo v ugodilnem delu razveljavilo in v tem delu zavrglo tožbo ter posledično zavrnilo tožničino pritožbo zoper zavrnilni del sodbe, druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne. Pritožbeno sodišče zato nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

17. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR-1 člen 88, 88/4, 88/6, 89, 89/1, 89/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.