VDSS sodba Pdp 450/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-09-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Samo Puppis

plačilo razlike plače - dodatek za delovno dobo - ustanova - javni uslužbenci

Toženo stranko kot ustanovo zasebnega prava zavezujejo določbe ZU, ki v 3. odstavku 26. člena določa, da drugi stroški, ki se lahko namenjajo za poslovanje ustanove (plače, potni stroški, dnevnice zaposlenih ter drugi stroški poslovanja in podobno), ne smejo presegati višine, določne s predpisi za področje državne uprave, če ni v aktu o ustanovitvi ali pravilih določeno drugače. Ker v aktu o ustanovitvi tožene stranke in njegovih dopolnitvah ni določeno, da bi drugi stroški lahko presegali višino, določeno s predpisi za področje državne uprave, je tožena stranka dolžna pri obračunu plače in pri povračilu stroškov dela upoštevati predpise, ki veljajo za javne uslužbence, kar pomeni, da je dolžna svojim zaposlenim obračunavati plače in materialne stroške tako, kot je to določeno za javne uslužbence.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici iz naslova prikrajšanja pri plači za obdobje od januarja 2011 do januarja 2012 obračunati razlike v plači v skupni višini 320,22 EUR bruto, od tega zneska obračunati in odvesti pripadajoče davke in prispevke ter ji izplačati neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. 4. 2012 dalje do plačila v roku 8 dni (točka I izreka sodbe). Zavrnilo je tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala plačilo razlike v plači za obdobje od novembra 2008 do marca 2012 v višini 2.527,97 EUIR bruto, obračun davkov in prispevkov, izplačilo neto zneska ter plačilo zamudnih obresti od neto zneska od 6. 4. 2012 dalje do plačila, plačilo regresa za prehrano med delom za februar in marec 2012 v višini 41,99 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in plačilo predsodnega postopka v višini 503,18 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila (točka II izreka sodbe). Tožnici je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v višini 368,68 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, v roku 8 dni (točka III izreka sodbe).

Zoper zavrnilni del sodbe in zoper odločitev o stroških postopka se iz tožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) pritožuje tožnica sama in po pooblaščencu ter  predlaga, da pritožbeno sodišče njeni pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da njenemu tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, v vsakem primeru pa toženi stranki naloži plačilo pravdnih stroškov.

Navaja, da je sodišča prve stopnje napačno tolmačilo 26. člen Zakona o ustanovah, ker pri tem ni upoštevalo dejstva, da vtoževana plača ne bi presegala zakonsko določene plače javnega uslužbenca na primerljivem delovnem mestu. Ta strošek plače obsega poleg osnovne plače in 0,33 % dodatka na leto dopolnjene delovne dobe tudi stroške plače iz naslova napredovanja ter ostale dodatke po ZJU, ki pa jih tožnica ne prejema. Tako je tožnica upravičena do dodatka za delovno dobo v višini 0,5 %, saj njena plača ne bi bila v nasprotju z določili ZJU, na katera se sodišče prve stopnje opira. Poleg tega pa pritožba opozarja na to, da sprememba zakonodaje na ugodneje dogovorjene pravice v pogodbi o zaposlitvi ne vpliva in da je dodatek za delovno dobo v višini 0,5 % dogovorjen v Kolektivni pogodbi za negospodarske dejavnosti v Republiki Sloveniji, ki zavezuje toženo stranko. Poleg že navedenega pa v zvezi s stroški za prehrano in prevozom na delo izrecno ugovarja še, da Zakon o višini povračil stroškov v zvezi z delom in nekaterih drugih prejemkov velja le za zaposlene v državnih organih in ne za tožnico. Navaja pa tudi, da je odločitev sodišče prve stopnje, ki je zavrnilo zahtevek za povračilo predpravdnih stroškov napačen, saj ti stroški predstavljajo tožnici škodo, ki ji jo je povzročila tožena stranka s svojim ravnanjem. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, pri čemer poudarja, da povračilo stroškov prevoza na delo sploh ni bilo predmet tožbenega zahtevka. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami in dopolnitvami – ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da obrazložitev vsebuje pravilne dejanske in pravne razloge in da je sodišče prve stopnje ob pravilno in popolno ugotovljenem dejanskem stanju pravilno uporabilo materialno pravo. Sodišče prve stopnje tudi ni storilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako pa tudi v pritožbi zatrjevanih kršitev ne.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da toženo stranko kot ustanovo zasebnega prava zavezujejo določbe Zakona o ustanovah (ZU, Ur. l. RS, št. 60/1995), ki v 3. odstavku 26. člena določa, da drugi stroški, ki se lahko namenjajo za poslovanje ustanove (plače, potni stroški, dnevnice zaposlenih ter drugi stroški poslovanja in podobno), ne smejo presegati višine, določne s predpisi za področje državne uprave, če ni v aktu o ustanovitvi ali pravilih določeno drugače. Ker tožena stranka v aktu o ustanovitvi in njegovih dopolnitvah nima določeno, da bi drugi stroški lahko presegali višino, določeno s predpisi za področje državne uprave, je tožena stranka dolžna pri obračunu plače in pri povračilu stroškov dela upoštevati predpise, ki veljajo za javne uslužbence, kar pomeni, da je dolžna svojim zaposlenim obračunavati med drugim tudi plače in materialne stroške tako, kot je to določeno za javne uslužbence, zato so pritožbene navedbe, da tožena stranka svojim zaposlenim ne sme obračunavati plače, ki bi bila višja od plače primerljivega javnega uslužbenca ob upoštevanju napredovanj le tega, neutemeljene.

Nadalje je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da se je s 1. 8. 2008 začel uporabljati Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS, UR. l. RS, št. 56/2002), isti dan pa je začela veljati tudi Kolektivna pogodba za javni sektor (KPJS, Ur. l. RS, št. 57/2008). V 2. odstavku 25. člena ZSPJS je določeno, da se višina dodatka za delovno dobo določi s kolektivno pogodbo, KPJS pa v 35. členu določa, da ta dodatek znaša 0,33 % od osnovne plače za vsako zaključeno leto delovne dobe. Tožena stranka je 8. 10. 2008 spremenila akt o notranji organizaciji in sistemizaciji in določila, da delavcem pripada dodatek za delovno dobo skladno s 25. členom ZSPJS in dodatek v višini 0,33 % je tožena stranka tožnici tudi izplačevala, zato je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek v tem delu pravilno zavrnilo, saj se stranki v pogodbi o zaposlitvi tudi nista izrecno dogovorili o višini tega dodatka, ampak sta se sklicevali na zakon, kolektivne pogodbe in splošne akte delodajalca. Glede na to, da je 38. člen Kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti (KPND, Ur. l. RS, št. 18/1991 in naslednji), ki je vseboval določbe o dodatkih, z uveljavitvijo KPJS v letu 2008 prenehal veljati in da je tožena stranka v aktu o notranji organizaciji in sistemizaciji določila za dodatek za delovno dobo uporabo 25. člena ZJSP in s tem KPJS, so neutemeljene tudi pritožbene navedbe, da bi tožena stranka morala uporabiti določbe KPND.

Regres za prehrano je materialni strošek, zato so neutemeljene tudi pritožbene navedbe o tem, da Zakon o višini povračil stroškov v zvezi z delom in nekaterih drugih prejemkov (ZSPDP, Ur. l. RS, št. 87/1997) velja le za zaposlene v javnem sektorju in ne za tožnico. Zakaj je temu tako, je razvidno iz točke 6 obrazložitve te sodbe.

Prav tako so neutemeljene pritožbene navedbe, ki se nanašajo na odločitev sodišča prve stopnje v zvezi z zahtevkom za povrnitev predpravdnih stroškov. Sodišče prve stopnje je obširno in materialnopravno pravilno obrazložilo, zakaj tožnica do njihove povrnitve ni upravičena. Pritožbeno sodišče se z razlogi v celoti strinja, zato jih ne ponavlja. V zvezi s pritožbenimi navedbami, da je tožnica do povrnitve upravičena, ker predstavljajo škodo, ki ji jo je povzročila tožena stranka, pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je ta navedba pritožbena novost, saj tega tožeča stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala. Ta skladno s 1. odstavkom 337. člena ZPP ni dovoljena, zato je pritožbeno sodišče ni obravnavalo. Pritožbeno sodišče pa še pripominja, da, glede na izid pravde, tožena stranka tožnici škode v višini predpravdnih stroškov ni povzročila.

Ker niso podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija in tudi ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (1. odstavek 351. člena ZPP v zvezi s 353. členom ZPP).

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato skladno z načelom uspeha sama krije svoje stroške postopka, tožena stranka pa z odgovorom na pritožbo k razjasnitvi zadeve ni bistveno pripomogla, zato tudi sama krije svoje pritožbene stroške  (165., 154. ter 155. člen ZPP).

ZU člen 26, 26/3. ZSPJS člen 25, 25/2. KPJS člen 35. KPND člen 38.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.