VDSS sodba Pdp 246/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-09-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), mag. Biserka Kogej Dmitrovič

odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca - prenehanje delovnega razmerja - napaka volje - grožnja - bistvena zmota

Tožnik pri pisanju svoje lastnoročne izjave o odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bil deležen fizičnega nasilja ali verbalnih groženj s strani tožene stranke in ni bil v zmoti, temveč je redno odpoved podal zato, ker je želel opozoriti na nezadovoljstvo nad tem, da je tožena stranka menila, da je odgovoren za incident določenega dne, pri tem pa je tožnik pričakoval, da ga bo direktorica v zvezi z njegovo odpovedjo povabila na razgovor. Tožnik tako ni dokazal, da bi ga tožena stranka kakorkoli prevarala, da bi ga zapeljala v zmoto ali da je bil deležen grožnje s strani delodajalca. Zato je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da pri tožniku niso bile podane napake volje zaradi grožnje, bistvene zmote ali prevare in tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti prenehanje pogodbe o zaposlitvi ni utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je pogodba o zaposlitvi dne 30. 6. 2015 nezakonito prenehala in se zato odpoved pogodbe razveljavi, tako da se ugotovi, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo in še vedno traja vse do 12. 8. 2015; da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in mu za ves čas, ko ni delal, priznati vse pravice iz dela vključno s plačo, ki bi jo prejemal, če bi delal, mu obračunati za vsak mesec bruto plačo v višini 792,05 EUR, plačati davke in prispevke ter izplačati neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi; da je tožena stranka dolžna tožniku priznati vse pravice iz odpovedane pogodbe o zaposlitvi ter ga prijaviti na ZZZS ter za vpis v matično evidenco ZPIZ za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja (I. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del navedene sodbe vlaga tožnik pravočasno pritožbo zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava. Navaja, da dopis z dne 11. 6. 2015 ni bil mišljen kot podaja redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, temveč je bila omemba odpovedi mišljena v tem smislu, da če delodajalec meni, da je tožnik odgovoren za nastali incident 6. 6. 2015, potem daje odpoved. Navaja, da je skladno z navodilom upravnice delodajalca navedeni dopis podal primarno kot pojasnilo dogodkov, kar naj bi slednja vedela, zato je delodajalec dopis z dne 11. 6. 2015 zmotno štel za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Prav tako se ne strinja z ugotovitvijo, da naj bi bil neodziven. Tožnik je bil tako po dopisu z dne 11. 6. 2015 še dvakrat pri toženi stranki, saj je potreboval poškodbene liste in zgolj dejstvo, da se tožnik v času, ko je bil na bolniškem staležu, ni oglašal na telefon, še ne pomeni, da ni bil odziven, saj je bil v vmesnem času kar trikrat pri toženi stranki. Poudarja, da je direktorica sama povedala, da je s tožnikom želela razčistiti, kaj je z odpovedjo, kar govori o tem, da dejansko ni šlo za podajo redne odpovedi. Prav tako je direktorica izpovedala, da je bil tožnik strokoven in da se je spoznal na delo, ter da mu je nameravala podaljšati pogodbo še do konca sezone, kar pomeni, da je bilo pričakovanje tožnika, da ga bo direktorica povabila na razgovor, utemeljeno. Ne strinja se s stališčem sodišča prve stopnje, da ni šlo za grožnjo ali prevaro s strani delodajalca in ne zmoto delavca. Meni, da se je s strani delodajalca vršila grožnja v smislu, da je tožnik kriv za incident, saj je prav to pri tožniku povzročilo reakcijo - dopis z dne 11. 6. 2015. Navaja, da je tožnik zahtevo po pojasnilu, ki jo je prejel s strani upravnice delodajalca, razumel kot grožnjo, saj mu je bilo predstavljeno, kot da je on kriv, z dopisom pa je želel izraziti nezadovoljstvo nad tem. Meni, da je bil tudi v zmoti, saj je pričakoval, da ga bo direktorica v zvezi z dopisom z dne 11. 6. 2015 povabila na razgovor in se ni zavedal, da lahko delodajalec ta dopis vzame kot odpoved pogodbe o zaposlitvi. Meni, da mu ni mogoče očitati, da ni bil dovolj skrben, saj je bil pri toženi stranki po spornem dopisu še trikrat in ob teh prilikah ni dobil nobene informacije, da je tožena stranka njegov dopis štela za odpoved. Navaja, da je bil pri pisanju dopisa res neroden, nestrokoven in da je naredil po svoje, vendar meni, da to še ne pomeni, da ni bil dovolj skrben, saj je želel podati svoje pojasnilo in prikazati svoje nezadovoljstvo. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške tega pritožbenega postopka.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, da je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo in sprejelo tudi pravilno materialnopravno odločitev.

5. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, ta pa so naslednja:

- da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen kot natakar za določen čas treh mesecev od 12. 5. 2015 do 12. 8. 2015, z možnostjo podaljšanja;

- da je tožnik dne 11. 6. 2015 podal pisno redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, v kateri je navedel, da daje odpoved z dnem 30. 6. 2015 ter delodajalca zaprosil, da se mu izda pisna odpoved - redna ali izredna z datumom 30. 6. 2015 (B1);

- da je tožnik  v dokaznem postopku zatrjeval, da ni nameraval podati odpovedi in da je bil pri dopisu (redna odpoved) malo neroden, nestrokoven, naredil malo po svoje, ker je pričakoval razgovor z direktorico;

- da je upravnica doma tožnika spraševala o dogodku, ki se je zgodil čez vikend, vendar od tožnika ni zahtevala nobene izjave;

- da je tožnik upravnici doma prinesel odpoved z dne 11. 6. 2015 in ji dejal, da naj jo izroči direktorici, kar je tudi storila;

- da je dan kasneje tožnik javil, da je v bolniškem staležu;

- da je upravnica doma večkrat klicala tožnika, vendar se ni odzval;

- da je tudi direktorica tožene stranke klicala tožnika in želela govoriti z njim v zvezi z njegovo odpovedjo, vendar se tožnik na njene klice ni odzval, zato ga je toženka po v  odpovedi navedenem datumu (30. 6. 2015) odjavila.

6. Na podlagi navedenih dejanskih ugotovitev je sodišče prve stopnje ugotovilo, da redna odpoved pogodbe o zaposlitvi, podana s strani tožnika, ni bila podana pod vplivom nedopustne grožnje ali v zmoti. Zaključilo je, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi njegove redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ravnanje tožene stranke, ko je po podani redni odpovedi tožnika upoštevala tožnikov predlagani datum 30. 6. 2015 in tožnika odjavila iz zavarovanj, pa zakonito. Sodišče prve stopnje je zato tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja, reintegracijski in reparacijski zahtevek v celoti zavrnilo.

7. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi izpodbijane sodbe v zvezi s pritožbenimi navedbami, pa v skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP le dodaja:

8. Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013, v nadaljevanju ZDR-1) v 77. členu med načini prenehanja pogodbe o zaposlitvi našteva tudi prenehanje pogodbe o zaposlitvi z redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Takšno odpoved lahko podata delavec in delodajalec (82., 83., 87. in 88. člen ZDR-1). Po določbi prvega odstavka 83. člena ZDR-1 lahko delavec redno odpove pogodbo o zaposlitvi brez obrazložitve, medtem ko je redna ali izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca, podana zaradi grožnje ali prevare s strani delodajalca ali v zmoti delavca, neveljavna (peti odstavek 83. člena ZDR-1).

9. Predmet tega spora je vprašanje, ali je tožnik podal veljavno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

10. Napaka volje zaradi grožnje je podana, če je pogodbena stranka ali kdo tretji z nedopustno grožnjo povzročil pri drugi stranki utemeljen strah, tako da je ta zaradi tega sklenila pogodbo (45. člen Obligacijskega zakonika, OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 s spremembami). Napaka volje zaradi bistvene zmote je podana, če je stranka v zmoti glede bistvenih lastnosti predmeta, glede osebe, s katero se sklepa pogodba, kadar se sklepa glede na to osebo, ali glede okoliščin, ki se po običajnih v prometu ali po namenu strank štejejo za odločilne, ker sicer stranka, ki je v zmoti, pogodbe s tako vsebino ne bi sklenila. Pri tem je potrebno še, da stranka, ki je v zmoti, ravna s skrbnostjo, ki se zahteva v pravnem prometu (46. člen OZ). Stranka lahko zahteva razveljavitev pogodbe tudi takrat, kadar zmota ni bistvena, če ena stranka povzroči zmoto pri drugi stranki ali jo drži v zmoti z namenom, da bi jo tako napeljala k sklenitvi pogodbe (prevara, 49. člen OZ).

11. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, s katerimi soglaša tudi pritožbeno sodišče, izhaja, da tožnik pri pisanju svoje lastnoročne izjave o odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bil deležen fizičnega nasilja ali verbalnih groženj in da tudi ni bil v zmoti, temveč je redno odpoved podal zato, kakor je sam izpovedal, ker je želel opozoriti na nezadovoljstvo nad tem, da je tožena stranka menila, da je on odgovoren za incident z dne 6. 6. 2015, pri tem pa je pričakoval, da ga bo direktorica v zvezi z njegovo odpovedjo z dne 11. 6. 2015 povabila na razgovor. Sam je navedel, da se ni zavedal, da lahko delodajalec ta dopis vzame kot odpoved pogodbe o zaposlitvi in da je bil pri pisanju res neroden, nestrokoven, naredil po svoje, da je želel na tak način podati svoje pojasnilo in prikazati svoje nezadovoljstvo. Tožnik tako ni dokazal, da bi ga tožena stranka kakorkoli prevarala, da bi ga zapeljala v zmoto ali da je bil deležen grožnje s strani delodajalca. Na podlagi tako ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je zaključilo, da pri tožniku niso bile podane napake volje zaradi grožnje, bistvene zmote ali prevare.

12. V zvezi s pravno naravo izjave tožnika z dne 11. 6. 2015 je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je lastnoročno napisal in podpisal dokument, v katerem prosi za prenehanje delovnega razmerja z dne 30. 6. 2015, česar pritožba ne izpodbija. Iz besedila te izjave izhaja, da gre za odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca v skladu s prvim odstavkom 82. in 83. člena ZDR-1, saj je v njej jasno izražena volja tožnika, da mu delovno razmerje preneha. Za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi gre, kadar pogodbena stranka odpove pogodbo o zaposlitvi z odpovednim rokom, ki ga določa zakon ali pogodba o zaposlitvi. Res je, da je tožnik v odpovedi prosil za prenehanje delovnega razmerja z dnem 30. 6. 2015, torej še pred potekom pogodbeno določenega odpovednega roka (ki bi se iztekel 11. 7. 2015), vendar to ne vpliva na veljavnost same odpovedi. Gre za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani tožnika in za implicitno vsebovan predlog za sporazum o skrajšanju odpovednega roka. V takem primeru gre za prostovoljno odločitev delodajalca, da ob redni odpovedi delavca pristane (ali ne pristane) na krajši odpovedni rok, kakor je storila tožena stranka.

13. Glede na obrazloženo je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje, saj niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti.

14. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

ZDR-1 člen 77, 82, 83, 83/1, 83/5, 87, 88. OZ člen 45, 49.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.