VDSS sodba Pdp 325/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-05-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tatjana Prebil (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Borut Vukovič

obveznost plačila - plačilo za delo - plača - odpoved pravici - odpravnina - regres za letni dopust - dospelost terjatve

Tožnik je podpisal izjavo, da se odpoveduje pravici do regresa za letni dopust in odpravnini, ker mu toženec plačuje štirikrat letno potovanje domov in osnovne življenjske potrebščine ter skrbi za njegov višji življenjski standard pri delu na terenu. Ker tožnikova terjatev za plačilo odpravnine na dan, ko je tožnik podpisal izjavo, še ni zapadla, temveč je zapadla šele ob prenehanju delovnega razmerja, izjava o odpovedi na njegovo pravico do plačila odpravnine nima učinka. Toženka stroškov iz izjave v dokaznem postopku pred sodiščem prve stopnje ni niti zatrjevala in ne izkazala, temveč je uveljavljala plačila stanarine in tekočih stroškov stanovanja, kar pa ni predmet izjave tožnika. Zaradi tega je toženec dolžan tožniku plačati tudi regresa za letni dopust za sporni leti.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku plačati znesek 113,48 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 11. 2012 dalje do plačila, znesek 362,71 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 12. 2012 dalje do plačila, znesek 564,11 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 1. 2013 dalje do plačila, znesek 564,11 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2013 dalje do plačila, znesek 410,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 3. 2013 dalje do plačila, na te zneske pa obračunati in plačati pripadajoče prispevke in davke. Prav tako je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku plačati znesek 88,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 11. 2012 dalje do plačila, znesek 44,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 12. 2012 dalje do plačila, znesek 76,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 1. 2013 dalje do plačila,  znesek 794,74 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2013 dalje do plačila, znesek 630,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2008 dalje do plačila,  znesek 630,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2009 dalje do plačila, znesek 630,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2010 dalje do plačila, znesek 672,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2011 dalje do plačila in znesek 672,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2012 dalje do plačila. Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 838,75 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku izpolnitvenega roka, vse pa v roku 15 dni pod izvršbo, višje zahtevke pa zavrnilo.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz razloga zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Navaja, da je tožnik podpisal izjavo z dne 6. 4. 2010, s katero se je odpovedal regresu za letni dopust in odpravnini v zameno za plačilo stanarine in tekočih stroškov stanovanja v  katerem je dejansko v času dela prebival. Toženec je dokazal, da je stroške za stanarino dejansko plačeval in da so stroški za letno stanarino znatno višji od višine letnega regresa, sodišče pa teh stroškov ni upoštevalo in je nepravilno vezalo stroške na štirikratno potovanje delavca domov na leto. Meni, da so terjatve tožnika iz delovnega razmerja za obdobje leta 2013 fiktivne, ker ga je tožnik zaprosil, da mu podaljša pogodbo o zaposlitvi brez nadomestila od 7. 10. 2012 do 6. 10. 2015 zgolj zaradi pridobitve osebnega delovnega dovoljenja. Tožnik pa dogovora ni spoštoval. Sodišče tudi ni upoštevalo, da je DURS, Izpostava A. toženo stranko prisilila v likvidacijo podjetja zaradi neporavnanega davka in je na ta način onemogočila poslovanje, zaradi česar je morala zapreti dejavnost. Pri tem se sprašuje kako lahko DURS prepove opravljati delo, zahteva pa plačilo dolga - davka z zamudnimi obrestmi in sicer kako? Zaveda se, da je bila toženka pri poslovanju v podjetju zaradi splošnih pogojev delovanja gradbenega trga prisiljena deloma kršiti delovnopravno zakonodajo, predvsem zaradi skrbi za status delavcev kot tudi podjetja. Če ne bi tako ravnala, bi delavce morala odpustiti najmanj eno leto prej. Sodišče mu ne more očitati, da delavcu ni plačal več kot je bil znesek regresa in odpravnine. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v navedenem delu odpravi.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in tudi sprejelo pravilno materialnopravno odločitev.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, kar so predvsem naslednja:

- da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju od 24. 7. 2007 dalje in mu je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 23. 1. 2013, in sicer po poteku odpovednega roka 30 dni (1. alinea 2. odstavka 92. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) in sicer dne 23. 2. 2013;

- da je tožena stranka s predloženimi potrdili o plačilu dokazala delno plačilo neto plače za oktober 2012 v višini 450,00 EUR, za november 2012 v višini 200,00 EUR, medtem ko toženka plačila plač za mesece december, januar in delno februar 2013 ni izkazala in tudi ni zatrjevala, da bi tožniku plačala kaj na račun plače;

- da tožena stranka tožniku ni izplačala stroškov iz naslova prehrane med delom za mesece oktober, november in december in sicer v zneskih kot to izhaja iz obračunskih listov za navedene mesece (B24 - B26);

- da je bila tožniku redno odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in je bil v delovnem razmerju pri toženi stranki od 24. 7. 2007 do 23. 2. 2013, to je polnih 5 let.

Glede na navedene dejanske ugotovitve je sodišče prve stopnje pravilno tožniku prisodilo razlike v plačah za meseca oktober in november 2012 in celotno plačo za mesec december, januar in februar 2013, saj toženka ni izkazala, da bi tožniku za navedene mesece plačo tudi dejansko izplačala. Prav tako je pravilno odločilo, da tožena stranka dolguje tožniku povračilo stroškov iz naslova prehrane med delom, ki jih je tudi obračunala v obračunskih listih, ne pa tudi dejansko izplačala. Ker je bilo tožniku delovno razmerje odpovedano iz poslovnih razlogov, mu na podlagi 1. alinee 1. odstavka 109. člena ZDR pripada odpravnina, ki jo je sodišče pravilno izračunalo za 5 let dela pri toženi stranki v višini ene njegove povprečne plače v zadnjih 3 mesecih pred odpovedjo, v višini 794,74 EUR, sama višina odpravnine pa med strankama ni sporna.

Med strankama je sporno vprašanje ali se je tožnik z izjavo, ki jo je podpisal dne 6. 4. 2010, odpovedal odpravnini in pravici do regresa, kot to zatrjuje tožena stranka.

Tožnik je dne 6. 4. 2010 podpisal izjavo, da se odpoveduje pravici do regresa za letni dopust in odpravnini, ker mu toženec plačuje štirikrat letno potovanje domov in osnovne življenjske potrebščine ter skrbi za njegov višji življenjski standard pri delu na terenu (B9).

Obligacijski zakonik (Ur. l. RS, št. 83/2001) v 1. odstavku 311. člena določa, da dolžnik lahko pobota terjatev, ki jo ima nasproti upniku, s tistim, kar ta terja od njega, če se obe terjatvi glasita na denar ali na druge nadomestne stvari iste vrste in iste kakovosti in če sta obe zapadli.

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da se je tožnik odpovedal odpravnini z izjavo z dne 6. 4. 2010. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi v izpodbijani sodbi, saj se  tožnik svoje še nezapadle terjatve iz naslova odpravnine z izjavo z dne 6. 4. 2010 ni mogel že vnaprej odpovedati in pobotati z zatrjevanimi terjatvami tožene stranke iz naslova stanarine in tekočih stroškov stanovanja pred njenim nastankom (čeprav navedeni stroški sploh ne izhajajo iz izjave). Ker tožnikova terjatev za plačilo odpravnine dne 6. 4. 2010, ko je tožnik podpisal izjavo, še ni zapadla, temveč je zapadla šele ob prenehanju delovnega razmerja dne 23. 2. 2013, izjava z dne 6. 4. 2010 na njegovo pravico do plačila odpravnine nima učinka.

Glede regresa za letni dopust za leta 2010, 2011 in 2012 je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je odločilo, da nedospele terjatve ni mogoče pobotati. Terjatve za izplačilo regresov za leta 2010, 2011 in 2012 namreč 6. 4. 2010 še niso zapadle, sama višina terjatev pa med strankama ni bila sporna.

Glede terjatev regresa za letni dopust za leti 2008 in 2009, ki pa sta že dospeli v plačilo, pa je v izjavi zapisano, da tožnik regresa za letni dopust ne bo zahteval, ker mu toženec plačuje štirikrat letno potovanje domov in osnovne življenjske potrebščine - hrano, ker ga vozi s svojim osebnim avtomobilom in skrbi za vzdrževanje višjega življenjskega standarda pri delu na terenu. Toženka teh stroškov iz izjave v dokaznem postopku pred sodiščem prve stopnje ni niti zatrjevala in ne izkazala, enako tudi ne v pritožbenem postopku, temveč je uveljavljala plačila stanarine in tekočih stroškov stanovanja, kar pa ni predmet izjave tožnika z dne 6. 4. 2010, kot to zmotno in protispisno zatrjuje pritožba. Zaradi tega je sodišče prve stopnje pravilno tožencu naložilo, da je dolžan tožniku plačati tudi regresa za letni dopust za leti 2008 do 2009 skladno s panožno kolektivno pogodbo, višina pa med strankama ni bila sporna.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče ugotovilo, da s pritožbo uveljavljeni razlogi niso podani, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, zato je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožene stranke ni odločalo, ker jih ta v postopku ni priglasila.

ZDR člen 42, 109, 109/1, 109/1-1, 126. OZ člen 311, 311/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.