VDSS sodba Pdp 638/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-09-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Tatjana Prebil (poroč.), Borut Vukovič

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - sodno varstvo - invalid III. kategorije

Tožnik se je zoper prvostopenjski sklep o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi pravočasno pritožil in obenem predlagal, da komisija za pritožbe zadrži učinkovanje odpovedi. Komisija za pritožbe o tožnikovi pritožbi ni odločila, je pa ugodila tožnikovemu predlogu za začasno zadržanje učinkovanja odpovedi (do odločitve o pritožbi). Če komisija ne odloči v 30-dnevnem roku, daje zakon javnemu uslužbencu možnost vložitve tožbe v tridesetih dneh od poteka roka za njeno odločitev, kar je tožnik v obravnavanem primeru tudi storil s predmetno tožbo, zato jo je sodišče prve stopnje utemeljeno obravnavalo po vsebini.

Mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi je procesna predpostavka v postopku odpovedi pogodbe o zaposlitvi invalidu. Dejansko šele z ugotovitvijo komisije, da delodajalec delavcu invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe za ustrezno zaposlitev, nastopi razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu invalidu brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi v smislu določb prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1. Brez takšne ugotovitve komisije razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi invalida s prenehanjem delovnega razmerja ni podan. Tožena stranka pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku (invalidu III. kategorije) ni pridobila mnenja Komisije za  ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi, zato je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov nezakonita.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v II. točki izreka delno spremeni tako, da se stroški, ki jih je tožena stranka dolžna povrniti tožeči stranki, znižajo z zneska 1.835,73 EUR na znesek 1.005,40 EUR.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu (I. točka izreka) potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je sklep tožene stranke št. ... z dne 24. 10. 2012 nezakonit in se razveljavi (I. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti pravdne stroške v višini 1.835,73 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka do plačila (II. točka izreka).

Tožena stranka se pritožuje zoper navedeno sodbo iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da bi moralo sodišče tožbo zavreči zaradi pomanjkanja procesnih predpostavk. Ker je komisija za pritožbe zadržala izvršitev sklepa z dne 24. 10. 2012 do odločitve o pritožbi, rok za sodno varstvo začne teči od dneva, ko ni več razlogov za zadržanje. Tožnik bi lahko vložil tožbo v primeru molka organa, če komisija za pritožbe ne bi odločila o njegovi pritožbi v roku 30 dni od prejema negativnega mnenja Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Le če komisija za pritožbe ne bi odločila v 30 dneh od prejema pozitivnega mnenja Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi, bi nastopil molk organa. Meni, da je prvostopenjsko sodišče kršilo določbo drugega odstavka 39. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU, Ur. l. RS, št. 56/2002 s spremembami), ko je štelo, da je nastopil molk organa. Dejansko je šlo za odločitev o zahtevku v sporu, ki ne spada v sodno pristojnost, zaradi česar je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 3. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami). Poleg tega sodišče sploh ni ugotavljalo dejstev, kdaj je tožnik prejel sklep z dne 24. 10. 2012, kdaj je vložil pritožbo in kdaj bi komisija za pritožbe morala odločiti. V tem delu je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Zmotna je presoja sodišča prve stopnje, da naj bi bila tožena stranka pasivno legitimirana v tem sporu. Iz uvoda sklepa z dne 24. 10. 2012 ne izhaja, da naj bi ga izdala po zakonitem zastopniku ena pravna oseba, kot to protispisno navaja sodišče. Tožbeni zahtevek bi moralo prvostopenjsko sodišče zavrniti, ker ni tožena pravilna stranka. Pasivno legitimirane so kvečjemu vse tri občine skupaj, ne pa zgolj tožena stranka. Tožena stranka zatrjuje, da je sodišče izrek oblikovalo kot ugotovitvenega, čeprav je tožnik postavil oblikovalni zahtevek. S tem je kršeno razpravno načelo iz 7. člena ZPP, kar pomeni, da gre za relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ki vpliva na pravilnost in zakonitost sodbe. Ker je tožnik uveljavljal razveljavitev sklepa z dne 24. 10. 2012, po določbi tretjega odstavka 204. člena  Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) pa je predviden zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, bi bilo treba zavrniti tožbeni zahtevek. Izrek, kot ga je oblikovalo prvostopenjsko sodišče, nasprotuje samemu sebi, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ugotovitev nezakonitosti sklepa o odpovedi pogodbe o zaposlitvi ima namreč učinke za nazaj, zato je povsem nasprotujoča nadaljnja odločitev sodišča, da se sklep še razveljavi z učinkom za naprej, obenem pa je takšen izrek neizvršljiv. Tožena stranka ni imela možnosti, da odpravi pomanjkljivosti pred sodnim postopkom, čeprav je storila vse, da bi postopek dopolnila s pridobitvijo mnenja, takoj ko je izvedela, da je to potrebno. Utemeljenosti poslovnega razloga sodišče ni presojalo, zaradi česar je nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Materialno pravo pa je bilo zmotno uporabljeno, ker sodišče ni razvezalo pogodbe o zaposlitvi. Glede na to, da je nastopil molk organa, zakon opredeljuje fikcijo negativne odločitve, in se torej šteje, kot da bi bil tožnikov zahtevek zavrnjen. Tožena stranka še izpostavlja, da je mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi le procesna predpostavka za odpoved pogodbe o zaposlitvi. O tem, ali obstaja podlaga za odpoved, pa odloča sodišče. Ker sodišče tega dejstva ni ugotovilo, je nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Meni, da je podana relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, ker se je sodišče oprlo na dokaze o tožnikovem zdravstvenem stanju, čeprav so bila predložena po prvem naroku. Zmotna je ugotovitev, da naj bi bila tožena stranka seznanjena z dejstvom, da je tožnik invalid III. kategorije invalidnosti. Posledično je napačna odločitev o pravdnih stroških. V zvezi s tem navaja, da je tožnik v tožbi kot vrednost spornega predmeta navedel znesek 8.000,00 EUR, sodišče pa je označilo vrednost 13.000,00 EUR kot priglašeno, ne da bi preverilo, koliko znaša zadnjih šest bruto dohodkov, ki so bili tožniku izplačani pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Meni, da stroški kilometrine in parkirnine ne morejo predstavljati osnove za izračun DDV. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih je uveljavlja pritožba, in skladno z drugim odstavkom 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, da je popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter da je izpodbijana odločitev, razen v odločitvi o pravdnih stroških, materialnopravno pravilna in zakonita.

Tožena stranka v pritožbi v zvezi z ugovorom prezgodaj vložene tožbe pomeša institute pravnega varstva v primeru molka organa, dokončnosti odločbe in učinkovanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Iz drugega odstavka 25. člena ZJU izhaja, da sodno varstvo pred pristojnim delovnim sodiščem lahko javni uslužbenec zahteva v 30 dneh od dneva vročitve sklepa komisije za pritožbe oziroma od dneva, ko poteče rok za izdajo sklepa komisije za pritožbe. Iz drugega odstavka 39. člena istega zakona izhaja, da mora komisija za pritožbe odločiti o pritožbi najkasneje v 30 dneh, po poteku tega roka pa lahko javni uslužbenec v skladu s četrtim in petim odstavkom 24. člena tega zakona zahteva sodno varstvo pred pristojnim sodiščem. Iz teh določb izhaja pravica delavca, da uveljavlja sodno varstvo pod predpostavko, da je prej izkoristil možnost pritožbe (peti odstavek 24. člena ZJU), kljub temu če komisija za pritožbe o pritožbi ne odloči v roku 30 dni.

Tožnik se je zoper prvostopenjski sklep o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 24. 10. 2012, ki mu je bil po nespornih trditvah strank vročen 29. 10. 2012, pravočasno pritožil in obenem predlagal, da komisija za pritožbe zadrži učinkovanje odpovedi. Komisija za pritožbe o tožnikovi pritožbi ni odločila, s sklepom z dne 12. 12. 2012 pa je ugodila tožnikovemu predlogu za začasno zadržanje učinkovanja odpovedi (do odločitve o pritožbi). Takšno postopanje komisije za pritožbe je nepotrebno že glede na odločitev prvostopenjskega organa v 2. točki izreka sklepa o redni odpovedi, da tožniku preneha veljati pogodba o zaposlitvi s potekom 30-dnevnega odpovednega roka, ki začne teči naslednji dan po dokončnosti sklepa. Tudi sicer dejstvo neodločitve v navedenem, tj. 30 - dnevnem roku iz drugega odstavka 39. člena ZJU, ne pomeni nastopa pravnih posledic dokončne odločbe o redni odpovedi, saj iz tretjega odstavka 24. člena ZJU izrecno izhaja, da pritožba ne zadrži izvršitve odločbe o pravici oziroma obveznosti iz delovnega razmerja javnega uslužbenca, če zakon ne določa drugače, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja. Prav v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kot posebnem primeru oziroma načinu prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, torej pritožba delavca zadrži izvršitev odločitve o prenehanju že po samem zakonu; delavcu pa lahko preneha delovno razmerje z iztekom odpovednega roka, ki začne teči šele po odločitvi drugostopenjskega organa o pritožbi delavca zoper sklep o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi in ne že po poteku 30-dnevnega roka, v katerem naj bi komisija za pritožbe odločila o njegovi pritožbi.

Navedeno obenem pomeni, da so neutemeljene pritožbene navedbe v zvezi s prezgodaj vloženo tožbo, saj ima delavec v primeru, če komisija za pritožbe ne odloči v roku iz drugega odstavka 39. člena ZJU, možnost vložiti tožbo v roku tridesetih dni od poteka roka, v katerem bi morala komisija odločiti. Če komisija torej ne odloči v 30-dnevnem roku, daje zakon javnemu uslužbencu možnost vložitve tožbe v tridesetih dneh od poteka roka za njeno odločitev, kar je tožnik v obravnavanem primeru tudi storil s tožbo z dne 4. 1. 2013, ki jo je vložil po prejemu sklepa komisije za pritožbe z dne 12. 12. 2012, zato jo je sodišče utemeljeno obravnavalo po vsebini. Pritožbeni očitek kršitve drugega odstavka 39. člena ZJU in pravila o sodni pristojnosti iz 3. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je neutemeljen. Prav tako se pritožba sicer v zvezi z uporabo 118. člena ZDR  neutemeljeno zavzema za to, da bi bilo treba posledice neodločitve komisije za pritožbe kot drugostopenjskega organa presojati po določilih ZUP, kot da je nastopil molk v smislu fikcije negativne odločbe. Na podlagi prvega odstavka 39. člena ZJU drugostopenjski organ pri odločanju o pritožbah (torej v procesnem smislu) resda uporablja ZUP, vendar pa je treba upoštevati, da se določbe o molku organa v ZUP (222. člen) nanašajo na neodločanje prvostopenjskega organa. Za to, da bi bilo mogoče molk komisije za pritožbe in v tem okviru njegove posledice presojati po 222. členu ZUP, ni pravne podlage: takšna uporaba ZUP v ZJU ni predpisana.

Neutemeljen je ugovor pasivne legitimacije. Položaj stranke v delovnem sporu določajo predpisi, zato je nepomemben zapis v uvodu sklepa o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Po 3. členu ZJU je delodajalec pravna oseba, s katero je javni uslužbenec v delovnem razmerju, delodajalec v upravi lokalne skupnosti pa je lokalna skupnost, pri čemer v upravi lokalne skupnosti pravice in dolžnosti delodajalca izvršuje predstojnik. Na podlagi 4. točke 6. člena ZJU je lokalna skupnost občina, po 9. točki 6. člena ZJU pa je predstojnik občinske uprave župan. Občina, v kateri je sedež medobčinskega inšpektorata – tožena stranka, ima za javne uslužbence skupne občinske uprave status delodajalca, kot to določa prvi odstavek 11. člena Odloka o ustanovitvi skupne občinske uprave občin A., B. in C. (Ur. l. RS, št. 64/2007 - Odlok). Le pravice in obveznosti delodajalca izvršujejo župani občin ustanoviteljic, kot to izrecno določa drugi odstavek 11. člena Odloka. Navedeno pomeni, da je Občina A., ki ima edina status delodajalca, stranka v tem sporu, medtem ko drugima dvema občinama predpisi ne dajejo takega položaja.

Odločitev sodišča, da se ugotovi nezakonitost in razveljavi sklep o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku z dne 24. 10. 2012, ne predstavlja odločitve, s katero bi sodišče bistveno kršilo določbe postopka, ki bi vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe, v nobenem primeru ne gre za kršitev razpravnega načela iz 7. člena ZPP, saj se ta nanaša na navajanje dejstev in predlaganje dokazov. Ne drži niti predlog tožene stranke, da bi moralo sodišče neustrezen tožbeni zahtevek zavrniti, saj postavljeni zahtevek, ob jasnih trditvah o nezakonitosti sklepa o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku, ne pomeni nesklepčnega zahtevka. Tudi sicer zakonodaja v takšnih primerih ne opredeljuje jasno tožbenega zahtevka, posebno ob upoštevanju tega, da se v skladu s 24. členom ZJU o pravicah oziroma obveznostih javnega uslužbenca odloči s pisnim sklepom, sodno varstvo pa je predvideno zoper takšen sklep. V takšnem primeru torej ni mogoče neposredno (na podlagi 5. in 154. člena ZJU, ki napotujeta na ZDR) uporabiti določbe tretjega odstavka 204. člena ZDR, ki predvideva ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi oziroma drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Odločitev o ugotovitvi nezakonitosti sklepa o odpovedi oziroma njeni razveljavitvi učinkuje sama po sebi s pravnomočnostjo, zato je nejasen in neutemeljen pritožbeni očitek, da izrek nasprotuje samemu sebi, oziroma da ni izvršljiv.

Protispisne so navedbe tožene stranke, da se je prvostopenjsko sodišče pri odločitvi oprlo na dokaze (napotnico z dne 3. 4. 2008, zdravniško spričevalo in dopis z dne 23. 5. 2008), ki naj bi bili prepozni in podvrženi prekluziji. Ti dokazi so bili predloženi z vlogo dne 16. 1. 2014, torej pred prvim narokom dne 7. 3. 2014, na katerem se je zadeva vsebinsko obravnavala. Sodišče prve stopnje jih je pri presoji zakonitosti odpovedi utemeljeno upoštevalo in na njihovi podlagi zaključilo, da je tožena stranka pred sporno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi vedela za tožnikovo invalidnost. Glede na povedano sta očitka kršitve določb postopka in zmotne ugotovitve dejanskega stanja neutemeljena.

Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da v obravnavanem primeru ni bilo potrebe po ugotavljanju poslovnega razloga, saj tožena stranka pred odpovedjo ni pridobila mnenja Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi. V prvem odstavku 103. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 s spremembami) je določeno, da pri delodajalcu z najmanj pet zaposlenimi delavci ugotovi razloge za odpoved pogodbe o zaposlitvi posebna komisija, sestavljena iz predstavnika Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, predstavnika Inšpektorata Republike Slovenije za delo, predstavnika Zavoda za zaposlovanje ter predstavnikov delodajalcev in sindikatov. Na podlagi specifične ureditve prenehanja delovnega razmerja invalidu III. kategorije je v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi poslovnega razloga vključeno tudi preverjanje možnosti zaposlitve na drugem ustreznem delovnem mestu oziroma kontrola delodajalčeve ugotovitve s strani posebne zunanje komisije, da delavcu ne more zagotoviti ustrezne zaposlitve. Mnenje Komisije je procesna predpostavka v postopku odpovedi pogodbe o zaposlitvi invalidu. Dejansko šele z ugotovitvijo komisije, da delodajalec delavcu invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe za ustrezno zaposlitev, nastopi razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu invalidu brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi v smislu določb prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1. Brez takšne ugotovitve komisije razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi invalida s prenehanjem delovnega razmerja ni podan.

Tožena stranka je sicer ob koncu glavne obravnave predlagala sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi v smislu 118. člena ZDR, ne da bi izrecno podala trditve o nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja in predlagala dokaze. Pravilno je sodišče prve stopnje ugotovilo, da delovno razmerje tožnika pri toženi stranki ni prenehalo, ker o odpovedi ni bilo dokončno odločeno. Ker je tožnik še vedno v delovnem razmerju pri toženi stranki in zaradi odpovedi ni prišlo do prekinitve zaposlitve, ni podlage za reintegracijo niti za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Pritožbene navedbe s tem v zvezi so zato neutemeljene.

Utemeljena pa je pritožba v delu, v katerem tožena stranka graja odločitev o pravdnih stroških. Sodišče prve stopnje je kot vrednost spora določilo 13.000,00 EUR, kljub temu da je tožnik priglasil vrednost spornega predmeta v znesku 8.000,00 EUR. Zato je pritožbeno sodišče stroške postopka ponovno odmerilo, upoštevaje prvi odstavek 154. člena ZPP. Stroške tožnika je pritožbeno sodišče odmerilo po specificiranem stroškovniku in, upoštevaje Zakon o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS, 67/2008) priznalo nagrado za postopek v znesku po tarifni številki 3100 (1,3 x 267,00 EUR) ali 347,10 EUR, nagrado za narok po tarifni številki 3102 (1,2 x 267) ali 320,40 EUR, nagrado za pritožbeni postopek po tarifni številki 3220 v znesku 50,00 EUR, kopiranje listin v znesku 20,00 EUR, potne stroške pooblaščenca (kilometrino) za tri prihode skupaj s stroški parkirnine v znesku 86,60 EUR. Ob upoštevanju 22 % DDV, pri čemer so po tarifni številki 6007 osnova za izračun DDV tako nagrada kot izdatki, tožnikovi stroški za postopek pred sodiščem prve stopnje znašajo 1.005,40 EUR.

Pritožbeno sodišče je zato na podlagi prvega odstavka 351. člena ZPP ter pete alinee 358. člena ZPP ustrezno spremenilo odločitev sodišča prve stopnje o pravdnih stroških, tako kot je razvidno iz izreka. Ker v preostalem niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je v tem obsegu pritožbo zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških tožene stranke temelji na določbi drugega odstavka 165. člena ZPP. V obravnavani zadevi gre za spor o prenehanju delovnega razmerja, v katerem tožena stranka na podlagi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 s spremembami) nosi svoje stroške ne glede na izid spora.

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1, 204, 204/3. ZJU člen 3, 5, 6, 24, 24/3, 25, 39, 39/2, 154. ZPP člen 339, 339/2, 339/2-3. ZUP člen 222. ZPIZ-1 člen 102, 102/1, 103, 103/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.