VDSS sodba Pdp 215/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-05-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Metod Žužek (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Samo Puppis

odškodninska odgovornost delodajalca - mobing - trpinčenje na delovnem mestu

Tožnica je delala pri svojem delu številne napake. Opozarjanje tožnice na napake, storjene pri delu, ni mobing. Opozarjanja na napake in na nepravilen odnos do dela, tudi če je to opravljeno z nekoliko povišanim glasom nadrejenega, še ni mogoče šteti za trpinčenje na delovnem mestu, če ne gre za ponavljajoče, sistematično, graje vredno oziroma očitno žaljivo ravnanje in vedenje, usmerjeno proti delavcu. Dokazni postopek tudi ni potrdil, da je nadrejena na tožnico vpila, jo zmerjala ali poniževala. Zato tožničin zahtevek na plačilo odškodnine iz tega naslova ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati odškodnino v skupnem znesku 7.000,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 7. 2007 dalje do plačila, v roku 15 dni, da ne bo izvršbe (I/1. točka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila, da ne bo izvršbe (I/2. točka). Odločilo je, da je tožnica dolžna v roku 8 dni toženi stranki povrniti nadomestila plače za čas, ki so ga delavke tožene stranke zaradi pričanja porabile na sodišču v skupnem znesku 183,07 EUR ter še 5,40 EUR potnih stroškov priče A.A., kar mora tožnica vse nakazati na TRR št. ... pri Banki B. sklic ..., v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka izpolnitvenega roka do plačila, pod izvršbo (II. točka).

Tožnica vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov ter pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi in toženi stranki naloži povrnitev stroškov postopka, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Sodišče je pravilno navedlo, da je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu, pri čemer je trpinčenje ponavljajoče oziroma sistematično, graje vredno ravnanje ali vedenje usmerjeno proti posamezniku na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Vsi elementi trpinčenja na delovnem mestu (mobbinga) so bili podani v ravnanjih A.A., zato je izpodbijana sodba nezakonita in nepravilna. Sodišče je zmotno in nekritično verjelo sodelavkam tožnice C.C., D.D. in E.E., ki so bile hkrati podpisnice izjave o nezaželenosti tožnice z dne 10. 5. 2006 ter podrejene A.A., to je upravnici pošte, ki je dejansko izvajala mobbing nad tožnico. Istočasno pa ni verjelo izpovedbam prič F.F. in G.G. ter tudi ne H.H. st. in H.H. ml., ki so zelo jasno in nedvoumno opisale trpinčenje tožnice s strani A.A.. Izjava z dne 10. 5. 2006 je bila sestavljena s strani upravnice Pošte I., ki je bila neposredno nadrejena tožnici, zato za tako ravnanje prevzema odgovornost delodajalec. Takšno ravnanje je linč, sodišče izjavo relativizira celo tako, da zapiše, da je tožnica sama priznala, da je bila res slaba delavka, kar naj bi po mnenju sodišča prve stopnje pomenilo, da se z vsebino strinja oziroma jo celo odobrava. A.A., ki je sestavila opisano izjavo, k normalnemu delovnemu okolju zagotovo ni pripomogla. Sodišče se ukvarja z nezadovoljivim delom tožnice, kar je po mnenju slednjega razlog, zaradi katerega opredeli tožnico kot neverodostojno. Sodišče tudi navede, da je v letu 2008 prejela opozorilo na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pri čemer pritožba opozarja, da to dejstvo za odločitev v sporu sploh ni pomembno. Sodba se ukvarja tudi z obdobjem, ki ga tožnica ne opredeli kot obdobje, v katerem se je nad njo izvajal mobbing. Tako sodišče zapiše, da tožnica svojega dela ni opravljala najbolje tudi v letu od 1. 7. 2007 do 30. 6. 2009, kar za spor ni pomembno, saj se v tem času mobbing nad njo ni izvajal, ker je bila zaposlena drugje. Dokazna ocena sodišča glede izpovedi zaslišanih prič je povsem napačna, saj sodišče ni upoštevalo, da so omenjene osebe zaposlene pri toženi stranki in podrejene A.A. in kot takšne nujno pristranske. Navedene priče so nedvomno zainteresirane, da tožena stranka v pravdi uspe, saj se tako tudi ohrani „status quo“ v kolektivu in se tudi njihovo nekorektno, izključevalno ravnanje do sodelavk legitimira. Kdorkoli izmed zaposlenih, ki je podpisan pod izjavo z dne 10. 5. 2006, ne more biti objektiven glede trpinčenja, ki se je izvajalo nad tožnico. Nasprotno so druge priče, ki jih je predlagala tožnica, podale izpovedi verodostojno. Žaljenje in grožnja z odpovedjo vpričo strank in znancev ima po oceni pritožbe vse znake kaznivega dejanja, po oceni sodišča pa ravno nasprotno, ne izpolnjuje niti standarda, ki ga glede mobbinga v smislu 6.a člena opredeli ZDR. Sodišče prve stopnje v obrazložitvi zapiše, da je tožena stranka uspela izpodbiti domnevo o obstoju s strani tožnice zatrjevanega trpinčenja na delovnem mestu, kar pa ne drži in ni res. Tožnica priglaša pritožbene stroške postopka.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnice ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Navaja, da so vse tri zaslišane delavke skladno izpovedale, da je A.A. imela korekten odnos do vseh delavcev in s tem tudi do tožnice in da na delavce ni nikoli vpila in jih zmerjala. Odnos upravnice A.A. do zaposlenih je razviden tudi iz predloženih listinskih dokazov in sicer iz izjav ostalih delavk, ki so bile zaposlene pri toženi stranki v kritičnem obdobju, ki zgolj dodatno potrjuje izpovedb zaslišanih delavk C.C., D.D. in E.E.. G.G. pa je bil v otroštvu sosed tožnice in jo dobro pozna. Prav tako to velja za F.F., ki je 16. 10. 2013 na glavni obravnavi izpovedala, da je s tožnico prijateljica že 40 let. H.H. st. je bila do upokojitve prav tako zaposlena na pošti, poleg tega se je večkrat ustavila na pošti v I., kot izhaja iz neke izpovedbe. H.H. ml. pa je hči H.H. st.. V zvezi z izjavo G.G. je sporno tudi njegovo navajanje, kdo je dejansko zapisal izjavo. Tožnica je namreč izpovedala drugače kot G.G. in sicer, da je izjavo zapisala sama po nareku G.G., ki ni bil sposoben pisanja. Tožnica je tako priznala, da je pisava glede izjave G.G. njena. Tudi zaradi napak tožnice so drugi zaposleni trpeli posledice, to pa ni trpinčenje tožnice. Da napake niso mogle biti posledica trpinčenja upravnice A.A., jasno izhaja iz izpovedi C.C., ki je izpovedala, da je sama prišla na pošto v I. in delala že pred prihodom upravnice A.A. in da so bile težave v obliki trenj in napetosti že takrat, torej pred prihodom A.A. Tožnica je delala napake in slabo opravljala svoje delo. Iz sodbe sodišča Pdp 622/2012 izhaja, da enkraten dogodek ali dva takšna dogodka ne moreta predstavljati trpinčenja na delovnem mestu, nadaljnje to izhaja tudi iz zadeve Pdp 226/2012, kjer je razvidno, da ni šlo za mobbing, kljub dejstvu, da je sodelavec o tožniku grdo govoril in se norčeval iz njega, ker ravnanja niso bila sistematična in prisotna v daljšem obdobju. Po mnenju tožene stranke je bila predmetna tožba vložena zgolj iz razloga, ker tožnici ni bilo dano delovno mesto upravnice na Pošti I., kot je bilo že pojasnjeno v pisnih vlogah tožene stranke. Tožnica je želela zamenjati upravnico pošte in je izjavila: „Boste že videli, jaz bom še prišla nazaj v I. za upravnico!“. Tožnica je imela s svojimi napakami namen izriniti upravnico A.A., kar pa ji ni uspelo, ker so tožničine napake sodelavke pravočasno odpravljale. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in je tudi pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 - 103/2007 - ZDR) v 6.a členu ureja prepoved spolnega in drugega nadlegovanja ter trpinčenja na delovnem mestu in določa, da je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu, ki je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom pri čemer gre za dejanje usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z njim, pri čemer se ravnanje lahko ponavlja kontinuirano in žrtvam povzroča večje ali manjše socialne, psihične in zdravstvene težave. Prav tako sodišče pravilno navede, da je „mobbing“ po definiciji Heinza Leymanna s konfliktnostjo obremenjeno komunikacija med sodelavci ali med predpostavljenimi in podrejenimi, pri čemer je napadena oseba v podrejenem položaju in jo ena ali več oseb sistematično, pogosto in dalj časa neposredno ali posredno napada z namenom ali učinkom izključitve iz delovnega razmerja. Ciljni namen takšnega ravnanja je odstraniti posameznika z njegovega področja delovanja. Gre torej za proces povezanega dejanja na delovnem mestu, v katerem se proti posamezniku izvajajo različna destruktivna dejanja, ki se napovedujejo dalj časa in jih prizadeti občuti kot oviranje in oškodovanje njegove osebnosti. Če potekajo neovirano, pri prizadetem načelno vodijo v stanje, ko sta njegova psihična občutljivost in zdravje vedno bolj prizadeta, povečata se njegova osamitev in izključenost na delovnem mestu, nasprotno pa njegove možnosti za zadovoljivo rešitev kopnijo in se praviloma končajo z izgubo njegovega dotedanjega delovnega področja. Za navedena ravnanja delodajalec odgovarja delavcu na podlagi določil 184. člena ZDR po splošnih pravilih civilnega prava. Tako je sodišče pravilno ugotavljalo, ali je tožena stranka odškodninsko odgovorna, torej ali so kumulativno izpolnjene štiri predpostavke odškodninske odgovornosti in sicer nastanek škode, protipravno oziroma nedopustno ravnanje povzročitelja škode, vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in nastalo škodo ter odgovornost za nastalo škodo. V kolikor manjka le eden od naštetih elementov, ni mogoče govoriti o odškodninski odgovornosti. Pri tem pa je dokazno breme na strani delodajalca.

Zato je sodišče v konkretnem primeru pravilno ugotavljalo, ali je tožena stranka krivdno odgovorna, torej ali so kumulativno izpolnjene štiri predpostavke odškodninske odgovornosti. Pritožbeno sodišče ne dvomi v dokazno oceno sodišča prve stopnje, saj je sodišče pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, pri čemer je ugotovilo, da je bila tožnica zaposlena na Pošti I. na delovnem mestu blagajničarke, nato pa je bila od 2. 8. 2007 premeščena na Pošto J. na delovno mesto kontrolorke. Zaslišana upravnica pošte A.A. je izpovedala, da sta bili s tožnico prijateljici in sta skupaj obiskovali četrti letnik študija ob delu ter da je potem, ko je postala upravnica pošte, dolgo tolerirala tožničine napake, pri čemer so tožničine napake odpravljali drugi zaposleni, tožničino stališče pa je bilo, da vsi komplicirajo in da je potrebno zadeve poenostaviti. Sodišče je zaslišalo tako priče C.C., D.D., E.E., to je zaposlene na Pošti I., pri čemer so smiselno vse povsem enako izpovedale, da A.A. na tožnico ni nikoli vpila, jo zmerjala ali poniževala, pri čemer se pritožbeno sodišče ne strinja s pritožbenim ugovorom tožnice, da so vse navedene zaposlene pri toženi stranki in torej zainteresirane za postopek. V kolikor je do zatrjevanih dejanj mobbinga prihajalo na delovnem mestu, je logično, da so priče večinoma sodelavci, sicer zaposleni pri toženi stranki. Prav tako so priče pred sodiščem dolžne govoriti resnico, njihove izpovedbe pa so enake ali različne le v nepomembnih segmentih tako glede dogodkov z dne 5. 7. 2007 in 6. 7. 2007, pri čemer so bile zaslišane priče povsem v bližini okenca, kjer naj bi se dogajal mobbing in niso ničesar slišale.

Sodišče je tudi ugotovilo, da so F.F. in G.G. ter priča H.H. st. in H.H. ml. podali izpovedbe, ki jih je sodišče po oceni pritožbenega sodišča povsem pravilno dokazno ocenilo in tudi jasno navedlo, zakaj jim ne verjame. Glede izpovedbe priče F.F. je pojasnilo, da je zaslišana najprej povedala, da je svojo pisno izjavo podala nekaj dni po dogodku, v nadaljevanju pa je povedala, da ji je tožnica povedala, da je upravnica nanjo vpila, zaslišana priča tudi ni znala pojasnila, zakaj je njena izjava datirana z dnem 15. 6. 2010. Pojasnila pa je tudi, da je s tožnico prijateljica preko 40 let, torej je njena izpovedba vprašljiva. Sodišče je tudi ugotovilo, da G.G. ni verodostojna priča, iz razloga, ker je izpovedal, da je izjavo napisala njegova žena in jo je on podpisal, sama tožnica pa je povedala, da je izjavo napisala ona sama po nareku G.G. Sodišče je tudi pojasnilo, zakaj dvomi v izjave H.H. st. in H.H. ml., pri čemer je ugotovilo, da je H.H. st. tožničina stara znanka in jo pozna še iz dela v L.

Kot resnične so se izkazale tudi izpovedbe upravnice in zaposlenih prič na Pošti v I., ki so v svojih pričanjih povedale, da je tožnica delala pri svojem delu številne napake, v spisu pa se tudi nahaja izjava delavcev, sicer z dne 10. 5. 2006, ki jo je podpisalo 17 delavk pošte, da tožnica nima korektnega odnosa do dela, niti do sodelavcev. Opozarjanje tožnice na napake, storjene pri delu, ni mobbing, kot izhaja že tudi iz  sodne prakse, ko je pritožbeno sodišče v zadevi Pdp 561/2011 na primer zapisalo, da je opozarjanje na napake in na nepravilen odnos do dela, tudi če je to opravljeno z nekoliko povišanim glasom nadrejenega, še ni mogoče šteti za trpinčenje na delovnem mestu, če ne gre za ponavljajoče, sistematično, graje vredno oziroma očitno žaljivo ravnanje in vedenje, usmerjeno proti delavcu. Povsem normalno je, da si vsak izmed zaposlenih želi čim boljšo kolektivno oceno kolektiva in ne more ostati ravnodušen, ko vidi, da se eden izmed zaposlenih ne trudi pri delu in dela vrsto napak. Pri tem je celo dolžnost nadrejenega, da delavca  na napake opozori in zahteva pravilno delo. Tožnica tudi do glavne obravnave ni nikoli navajala oziroma priznavala, da je sploh delala napake, nato pa je zgodbo spremenila in priznala napake, ki pa naj bi bile posledice trpinčenja na delovnem mestu.

Sodišče je tudi ugotovilo, da je bila tožnica na lastno željo v času od 1. 7. 2007 do 30. 6. 2009 razporejena na delo na Pošto v J., pri čemer je upravnica Pošte J. K.K. povedala, da je tudi na tej pošti tožnica delala površno, z veliko napakami in tudi dajala napačne informacije strankam, pri čemer je tožnica tudi tu prijavila upravnico Pošte J. zaradi mobbinga v kadrovski službi, v tem postopku pa je tožnica zatrjevala, da se z upravnico Pošte J. dobro razume.

Tako pritožbeno sodišče v ničemer ne dvomi v dokazno oceno sodišča prve stopnje, ki je utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice za plačilo odškodnine iz naslova mobbinga v višini 7.000,00 EUR. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v določilih 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka in sicer tožnica iz razloga, ker ni uspela, tožena stranka pa iz razloga, ker njen odgovor na pritožbo ni prispeval k rešitvi zadeve. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.