VDSS sklep Pdp 160/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-08-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - sodno varstvo - rok - zavrženje tožbe - pravni interes

Tožnica je najkasneje ob podpisu pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas od 1. 3. 2011 dalje, to je 25. 2. 2011, zvedela za kršitev pravice (da ji tožena stranka ne priznava obstoja delovnega razmerja od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011), zato bi morala najkasneje v 30 dneh od pričetka veljavnosti pisno sklenjene pogodbe o zaposlitvi vložiti tožbo na ugotovitev obstoja delovnega razmerja za čas od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011. Ker tega ni storila v zakonsko predpisanem roku (tožbo v tem sporu je vložila dne 30. 6. 2014), je sodišče prve stopnje v tem delu njeno tožbo pravilno zavrglo kot prepozno (3. odstavek 204. člena ZPP).

Glede obstoja delovnega razmerja za čas od 1. 3. 2011 dalje, ko ima tožnica veljavno podpisano pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, kar med strankama ni sporno, pa tožnica nima pravnega interesa za ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Zato je sodišče prve stopnje v tem delu tožbo pravilno zavrglo.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče je izdalo sklep, s katerim je odločilo, da se zavrže tožba v delu, ki se nanaša na 1. točko tožbenega zahtevka, da se ugotovi, da je bila tožnica v delovnem razmerju pri toženi stranki za nedoločen čas neprekinjeno od 1. 10. 2008 dalje.

2. Tožnica vlaga pravočasno pritožbo zoper sklep iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da sklep razveljavi in odloči, da se dopusti odločanje o 1. točki tožbenega zahtevka v postopku oziroma podredno, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne v nov postopek. Glede pravnega interesa navaja, da je le-ta utemeljen glede dela 1. točke tožbenega zahtevka pri čemer ima tožnica pravni interes za celotno obdobje, torej od 1. 10. 2008 dalje. Glede pravočasnosti vložitve tožbe navaja zakonske podlage iz 204. člena ZDR oziroma 200. člena ZDR-1. Tožnica je bila od 1. 10. 2008 dalje neprekinjeno v delovnem razmerju pri toženi stranki, v okviru katerega je opravljala pri toženi stranki isto delo, z istimi delovnimi sredstvi in na istem delovnem mestu, vendar je imela od 1. 3. 2011 dalje s toženo stranko sklenjeno pisno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, pred tem pa pogodba ni bila sklenjena v pisni obliki, ampak je bila dogovorjena le v ustni obliki. Torej gre za čas od 1. 10. 2008 dalje do prenehanja delovnega razmerja za enovito delovno razmerje, tako da rok za vložitev tožbe v skladu s 3. odstavkom 204. člena ZDR oziroma 200. člena ZDR-1 ni potekel. S sklenitvijo pisne pogodbe o zaposlitvi stranki nista sklenili novega delovnega razmerja, pač pa sklenili le pogodbo o zaposlitvi v pisni obliki le za naprej od 1. 3. 2011 dalje. Obrazložitev sodišča, da je bila tožba vložena prepozno, saj naj bi bila vložena več kot tri leta po prenehanju delovnega razmerja med strankama, ki ima vse elemente delovnega razmerja, je zato povsem zmotna. Delovno razmerje v obdobju od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011 namreč ni prenehalo, pač pa se je le nadaljevalo. Tako 30-dnevni rok iz 3. odstavka 204. člena ZDR oziroma 3. odstavka 200. člena ZDR-1 še ni potekel. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo sicer izpostavila spornost obstoja delovnega razmerja, vendar pa so dejstva v tem delu med pravdnima strankama sporna in sodišče ne more kar samo, brez izvedbe naroka in še preden so v postopku podana vsa relevantna dejstva o tem odločati kar izven naroka ter tožbo v tem delu zavreči. Odločitev sodišča je v vsakem primeru vsaj preuranjena. Sodišče glede postavljenih trditvenih navedb tožnice sploh ni ugotavljalo relevantnih dejstev in izvajalo dokazov. Sodišče bi sklep o zavrženju glede 1. točke lahko sprejelo kvečjemu po opravljenem naroku za glavno obravnavo ob izdaji sodbe.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in navaja, da je sodišče glede pravočasnosti uveljavljanja ugotovitvenega zahtevka pravilno uporabilo materialno pravo in sicer določilo 3. odstavka 204. člena ZDR. Gre za 30-dnevni prekluzivni rok za vložitev tožbe, pri čemer lahko delovno razmerje preneha tudi na neformalne načine, torej tisti, ki niso zajeti v določbi 75. člena ZDR. Zmotna je torej obrazložitev tožnice, da je bila od 1. 10. 2008 dalje neprekinjeno v enovitem delovnem razmerju, ki še vedno traja. Tožena stranka je obstoj delovnega razmerja zanikala, pri čemer je pravilna tudi odločitev sodišča, da tožnica za uveljavljanje ugotovitve obstoja delovnega razmerja od 1. 3. 2011 dalje ni izkazala pravnega interesa. Tožena stranka iz previdnosti tudi navaja, da bi sodišče moralo zavreči tudi zahtevka za priznanje delovne dobe (2. točka tožbenega zahtevka) in vpisa delovne dobe za delovni čas od 1. 10. 2008 (3. točka tožbenega zahtevka), saj sta ta dva zahtevka neposredno odvisna od ugotovitve obstoja delovnega razmerja. Ostali zahtevki glede izplačila regresa za letni dopust, izplačila stroškov na delo in iz dela, stroškov prehrane ter izplačilo plače za sporno obdobje, so vezani na trajanje delovnega razmerja.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava.

6. Iz obrazložitve sklepa pravilno izhaja, da je rok po 2. in 3. odstavku 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 - 103/2007 - ZDR) oziroma 200. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 - ZDR-1) materialni prekluzivni rok, pri čemer tožnica uveljavlja obstoj delovnega razmerja od 1. 8. 2008 dalje. Tožnica tudi navaja, da je 25. 2. 2011 že sklenila pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas od 1. 3. 2011 dalje, pri čemer pritožbeno sodišče ugotavlja, da nobena od strank ni predložila pogodbe o zaposlitvi, kar pa očitno med strankama ni sporno. Sodišče svojo odločitev obrazloži, da je tožnica vložila tožbo zaradi obstoja delovnega razmerja prepozno in sicer po več kot treh letih po prenehanju razmerja z vsemi elementi delovnega razmerja, s tem pa zamudila materialni prekluzivni rok tako po določilih 3. odstavka 204. člena ZDR, ko je neformalno prenehala z zaključkom opravljanja dela torej 1. 3. 2011, prav tako pa v času od 1. 10. 2008 ni uveljavljala notranje pravno varstvo po določilih 1. in 2. odstavka 204. člena ZDR.

7. Tako ZDR v 204. členu kot ZDR-1 v 200. členu varstvo pravic urejata enako in sicer ima delavec v času trajanja delovnega razmerja pravico, da poda pisno zahtevo za odpravo kršitve pravice pri delodajalcu, in če delodajalec v 8 dneh po vročeni pisni zahtevi ne izpolni svoje obveznosti iz delovnega razmerja, lahko delavec v roku 30 dni od poteka roka za izpolnitev obveznosti oziroma odprave zahteva sodno varstvo pred pristojnim organom. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da iz predložene listinske dokumentacije obeh strank in iz tožbenih navedb ne izhaja, da bi tožnica uveljavljala sodno varstvo pri delodajalcu, prav tako pa stranki nista predložili pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, ki naj bi jo tožnica sklenila dne 25. 2. 2011 za čas od 1. 3. 2011 dalje.

8. Glede na to, da med strankama do sedaj ni sporno, da je tožnica sklenila pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za čas od 1. 3. 2011 dalje, to dejansko pomeni, da je tožnica najmanj ob podpisu pogodbe 25. 2. 2011 zvedela za kršitev pravice, kar pomeni, da bi tožnica morala glede načina prenehanja veljavnosti ustne pogodbe o zaposlitvi oziroma glede obstoja delovnega razmerja vložiti 30 dni od podpisa pogodbe dalje oziroma od dne obstoja delovnega razmerja po drugi pogodbi o zaposlitvi za nedoločen čas, to je od 1. 3. 2011 dalje. Dejstvo, da je tožnica vedela za kršitev pravic najmanj ob podpisu pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 2. 2011 (s  katero je s toženo stranko sklenila pogodbo o zaposlitvi od 1. 3. 2011 za nedoločen čas), izhaja tudi iz njenih tožbenih navedb. Tožnica namreč v tožbi navaja, da v času od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011 ni imela sklenjene pogodbe o zaposlitvi, da je prejemala le neto dogovorjeno plačo v gotovini, da ji s strani tožene stranke niso bili obračunani in plačani obvezni davki in prispevki, prav tako pa ne dodatek na delovno dobo, povračilo stroškov v zvezi z delom in drugi prejemki iz delovnega razmerja. Za ta čas ji tudi ni bila priznana delovna doba. Iz tožbe nadalje izhaja, da je tožnica večkrat opozarjala nadrejene na določbe slovenske zakonodaje (da je potrebno skleniti pogodbo o zaposlitvi v pisni obliki, da ji je dolžna tožena stranka obračunati in plačati obvezne davke in prispevke ter druge dajatve iz delovnega razmerja). Kljub temu pa je pri toženi stranki vse do 1. 3. 2011 delala brez pisne pogodbe o zaposlitvi, ne da bi bila prijavljena v obvezna zavarovanja, prejemala je le neto osnovno plačo v gotovini, brez dodatka na minulo delo in brez povračila za stroške v zvezi z delom. Šele po dolgotrajnih prigovarjanjih tožnice je bila v marcu 2011 sklenjena pogodba o zaposlitvi v pisni obliki, saj je tožnica tedaj sklenitev te pogodbe zahtevala kot pogoj za nadaljnje opravljanje dela. Šele na podlagi te pogodbe je pričela tožena stranka tožnici obračunavati in izplačevati obvezne prispevke in davke in jo prijavila v vsa obvezna zavarovanja. Glede na zgoraj opisane tožbene trditve tožnice je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da je tožnica najkasneje ob podpisu pogodbe o zaposlitvi (torej 25. 2. 2011) zvedela za kršitev pravice, zato bi morala najkasneje v 30 dneh od pričetka veljavnosti pisno sklenjene pogodbe o zaposlitvi vložiti tožbo na ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011. Ker tega ni storila v tem roku, je sodišče prve stopnje v tem delu njeno tožbo pravilno zavrglo kot prepozno. Glede obstoja delovnega razmerja za čas od 1. 3. 2011 dalje, ko ima tožnica veljavno podpisano pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, kar med strankama ni sporno, pa tožnica dejansko nima pravnega interesa za ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Posledično navedenemu je sodišče pravilno v tem delu tožbo zavrglo.

9. Ob navedenem pritožbeno sodišče ocenjuje, da ni mogoče šteti delovno razmerje v smislu pritožbenih navedb kot enovito delovno razmerje, ko ima tožnica pravni interes za ugotovitev obstoja delovnega razmerja tudi za čas, ko med strankama niti ni sporno, da je delovno razmerje obstajalo in sicer po podpisu pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, od 1. 3. 2011 dalje. Glede uveljavljanja sodnega varstva pa pritožbeno sodišče meni, da je v konkretnem primeru rok za vložitev tožbe pričel teči, ko je tožnica zvedela za kršitev pravice z dnem, ko je podpisala pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za čas od 1. 3. 2011 dalje, ob podpisu pogodbe 25. 2. 2011, takrat je namreč tožnica dokončno zvedela, da ji tožena stranka ne priznava obstoja delovnega razmerja od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011. Pritožbene navedbe glede vmesnega ugotovitvenega tožbenega zahtevka tako niso upoštevne, saj je varstvo pravic iz delovnega razmerja urejeno v ZDR-1 oziroma ZDR, pri čemer se določene pravice lahko uveljavljajo le na način določen v ZDR oziroma ZDR-1.

10. Ob navedenem pritožbeno sodišče tudi navaja, da odgovor na pritožbo pravilno navaja, da v kolikor je sodišče zavrglo tožbo glede obstoja delovnega razmerja za čas od 1. 10. 2008 do 28. 2. 2011, bi moralo zavreči tožbo tudi glede preostalih tožbenih zahtevkov, ki so vsebinsko povezani z obstojem delovnega razmerja za ta čas, v konkretnem primeru (obračun bruto plače, izplačilo stroškov prehrane, izplačilo stroškov za prevoz na delo ter izplačilo regresa za letni dopust za ta čas).

11. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v 2. točki 365. člena ZPP.

12. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožena stranka sami krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj njen odgovor na pritožbo ni prispeval k rešitvi spora. Odločitev temelji na določilih 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.