VDSS sodba in sklep Pdp 414/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-11-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Samo Puppis

pogodba o zaposlitvi za določen čas - transformacija pogodbe o zaposlitvi za določen čas v nedoločen čas

Tožena stranka je s tožnico sklenila dvanajst pogodb o zaposlitvi oziroma anekse k pogodbam, in sicer za čas od 15. 9. 2009 do vključno 15. 6. 2014. Tožnica je zgolj po prvi pogodbi o zaposlitvi nadomeščala delavko, kasneje pa je ves čas delala isto delo, čeprav so bile pogodbe o zaposlitvi sklenjene zaradi nadomeščanja različnih delavk. Ker je tožnica ves čas pri toženi stranki delala enako delo, ne glede na poimenovanje delovnega mesta v pogodbi o zaposlitvi, je podlagi 56. člena ZDR-1 delovno razmerje prešlo iz določenega v nedoločen čas.

I. Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno v I. točki razveljavi glede sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto „davčni svetovalec“ ter v II. in III. točki izreka.

II. V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da se ugotovi, da je tožnici dne 15. 6. 2014 nezakonito prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki in ima tožnica s toženo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto „davčni svetovalec“ (I. točka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo in ji zagotoviti delo na delovnem mestu „davčni svetovalec“ za polni delovni čas, jo prijaviti v zavarovanje in ji priznati vse materialne in druge pravice iz delovnega razmerja za čas, ko ni bila zaposlena, tako da ji za čas od 15. 6. 2014 do 1. 10. 2014 obračuna pripadajočo bruto plačo, od 1. 10. 2014 do ponovne zaposlitve pri toženi stranki oziroma do 30. 6. 2015 pa obračuna razliko med bruto plačo, ki jo prejema pri A. d.o.o. in bruto plačo, ki bi jo prejela pri toženi stranki, odvede davke in prispevke pristojnim službam in zavodom, tožnici pa izplača neto zneske, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 5. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, vse v roku 8 dni, da ne bo izvršbe (II. točka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 765,55 EUR, v roku 8 dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila (III. točka).

2. Tožena stranka vlaga pravočasno pritožbo in navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno oziroma nepravilno uporabilo materialno pravo in storilo bistvene kršitve pravil postopka, saj delovno mesto „davčni svetovalec“ na DURS nikoli ni obstajalo in tudi ne obstaja na FURS. Iz izvedenih dokazov ni razvidno, kateri dokaz naj bi bil podlaga za zahtevano delovno mesto, saj niti ni enega listinskega dokaza, niti iz izpovedi prič oziroma tožnice ne izhaja, da bi le-ta zatrjevala, da je delala na delovnem mestu „davčni svetovalec“. Tožnica je očitno sama zaključila, da gre za delovno mesto davčnega svetovalca, če je opravljala delo na davčnem uradu, kar pa je seveda napačno. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je imela tožnica sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas na delovnem mestu finančnik V (strokovno tehnično delovno mesto - zahtevana V. stopnja izobrazbe), davčni kontrolor (uradniško delovno mesto - zahtevana VI. stopnja izobrazbe) in davčni kontrolor specialist (uradniško delovno mesto - zahtevana VI. stopnja izobrazbe). Nikoli pa tožnica ni imela sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas na delovnem mestu svetovalca (uradniško delovno mesto - zahtevana VII. stopnja izobrazbe) ali davčnega kontrolorja svetovalca (uradniško delovno mesto - zahtevana VII. stopnja izobrazbe). Tožnica tako nikoli ni imela sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas za delovno mesto z zahtevano VII. stopnjo izobrazbe in ker je sodišče ugotovilo, da so bile pogodbe o zaposlitvi sklenjene protizakonito, razen prve, ko je nadomeščala B.B., bi moralo ugotoviti, katera je bila tista prva pogodba, ki je bila sklenjena nezakonito, da bi se lahko presojalo, na katero delovno mesto je tožnica upravičena do razporeditve, saj iz dokaznih listin sledi, da je opravljala različna dela, sodišče pa je povzelo zgolj, da je opravljala delo svetovalke oziroma napačno - delo „davčne svetovalke“. Priče so izpovedale, da je tožnica opravljala delo svetovalke, vendar tožena stranka ugotavlja, da je to pavšalna navedba, ker je tožnica po prvi pogodbi nadomeščala B.B., ki je opravljala delo svetovalke. Sodišče se je tako opiralo zgolj na izpovedbo priče C.C. in D.D., da je pač delala delo svetovalca, ni pa ugotovilo, da je tožnica nadomeščala tudi E.E., ki je opravljala delo davčnega kontrolorja, kar so priče skladno izpovedale. Prav tako sodišče ni povzelo izpovedbo priče F.F., ki je izpovedala, da je tožnica od oktobra 2013 do julija 2014 opravljala delo davčnega kontrolorja ali davčnega kontrolorja specialista in da je delo davčnega kontrolorja obsegalo tudi vodenje raznih evidenc in poročil. Ni jasno, kako je lahko tožnica nadomeščala svetovalko E.E., ker ta ni bila svetovalka v času, ko jo je nadomeščala tožnica, saj je le-ta postala svetovalka šele od 1. 1. 2013, tožnica pa je še naprej opravljala delo E.E., kot je izpovedala tudi C.C., torej delo davčnega kontrolorja. Priča je tudi izpovedala, da je bila E.E. v letu 2013 premeščena na delovno mesto svetovalca, iz česar sledi, da je prej delala delo kontrolorja, kot tudi sledi iz njenega delovnega mesta - „kontrolor“. Ni jasno, kako je lahko vodja sektorja ... C.C. tožnici dala delo svetovalke, ko za to delo niti formalne izobrazbe ni imela. Glede na to, da tožnica ni izpolnjevala niti formalnih pogojev (izobrazba) za delovno mesto svetovalca, bi sodišče o tem, ko bi toženo stranko pozvalo, da mora tožnico zaposliti na delovno mesto svetovalke, vzpostavilo nezakonito stanje, kar pa ni dopustno. Tožnica torej ni opravljala delo svetovalke, še manj pa delo davčne svetovalke, kot to izhaja iz izreka, ker takšnega delovnega mesta na DURS niti na FURS ni bilo. Poudariti je potrebno, da FURS Finančni urad G. od 1. 1. 2015 niti nima organizacijske enote s področja finančnega nadzora, zato morebitne razporeditve na to delovno mesto svetovalca ni možna. Tožnica je po modifikaciji tožbenega zahtevka postavila tudi podredni tožbeni zahtevek za delovno mesto „svetovalca“, sodišče pa toženi stranki ni dovolilo izvesti dokaze s pričo, ki bi lahko izpovedala o reorganizaciji tožene stranke, pri čemer tožena stranka uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Glede na  modifikacijo tožbenega zahtevka je bil dokazni predlog pravočasen. Od 1. 8. 2014 prav tako ne obstajata več delovni mesti davčnega kontrolorja. V FURS je delovnemu mestu davčnega kontrolorja primerljivo delovno mesto finančnega kontrolorja. Sodišče je tako zmotno uporabilo materialno pravo in storilo bistvene kršitve pravil postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, posledično navedenemu pa zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

5. Ugotoviti je, da pritožba utemeljeno navaja, da je tožnica na naroku za glavno obravnavo 27. 1. 2015 modificirala tožbeni zahtevek, tako da je kot primarni tožbeni zahtevek postavila sklenitev pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto „davčni kontrolor“ podredno pa za delovno mesto „davčni svetovalec“ ter izplačilo nadomestila plače za sporno obdobje. Glede na modifikacijo tožbenega zahtevka je bil dokazni predlog tožene stranke za zaslišanje H.H. pravočasen, tako da je sodišče z navedenim storilo bistveno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker toženi stranki v tem delu ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem.

6. Ob navedenem pa pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da sodišče sploh ni odločalo o primarnem tožbenem zahtevku za sklenitev pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto „davčni kontrolor“, pač pa je tožnici priznalo sklenitev pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto “davčni svetovalec“, čeprav je tožnica to zahtevala v podrednem tožbenem zahtevku. Sodišče lahko odloča o podrednem tožbenem zahtevku šele v primeru, ko primarni tožbeni zahtevek zavrne, kar pa v konkretnem primeru sodišče ni storilo. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje upoštevati navedeno in odločati skladno z določili ZPP.

7. Sodišče je izvedlo dokaze z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožnica in tožena stranka ter zaslišalo tožnico in priče C.C., D.D. ter F.F., pri čemer je dokazni predlog po zaslišanju priče H.H. zavrnilo kot prepozen. Ostale dokazne predloge pa je sodišče zavrnilo kot nepotrebne in posledično ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice za transformacijo delovnega razmerja in ugotovilo, da ima tožnica s toženo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto „davčni svetovalec“ in ji posledično priznalo vse pravice iz naslova delovnega razmerja, torej reintegracijo in reparacijo.

8. Sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka s tožnico sklenila 12 pogodb o zaposlitvi oziroma anekse k pogodbam, in sicer za čas od 15. 9. 2009 do vključno 15. 6. 2014, in sicer za delovna mesta „finančnik V“ - dve pogodbi, za delovno mesto „davčni kontrolor“ - pet pogodb in za delovno mesto „davčni kontrolor specialist“ - pet pogodb. Tako je sodišče prve stopnje po oceni pritožbenega sodišča pravilno ugotovilo, da je tožnici delovno razmerje za določen čas prešlo v delovno razmerje za nedoločen čas, tako na podlagi določb Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2012 - 103/2007) ter na podlagi določb Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013), pri čemer je delovno razmerje za določen čas izjema, delovno razmerje za nedoločen čas pa pravilo, kot to določa drugi odstavek 12. člena ZDR-1. ZDR-1 v 54. členu določa primere, ko se lahko sklene pogodba o zaposlitvi za določen čas. ZDR-1 pa v 55. členu ureja omejitev sklepanja pogodb o zaposlitvi za določen čas, pri čemer drugi odstavek navedenega člena določa, da delodajalec ne sme skleniti ene ali več zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas za isto delo, katerih neprekinjen čas trajanja bi bil daljši kot dve leti. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožnica zgolj po prvi pogodbi o zaposlitvi nadomeščala B.B., kasneje pa je ves čas delala isto delo, čeprav so bile pogodbe o zaposlitvi sklenjene zaradi nadomeščanja različnih delavk. Tako je sodišče pravilno štelo, da je tožnica ves čas pri toženi stranki delala enako delo, ne glede na poimenovanje delovnega mesta v pogodbi o zaposlitvi, tako da je na podlagi 56. člena ZDR-1 delovno razmerje prešlo iz določenega v nedoločen čas.

9. Pritožbeno sodišče pa ob tem ugotavlja, da je utemeljena pritožba tožene stranke v delu, glede katerega je sodišče ugotovilo, da je sklenila tožnica pogodbo za nedoločen čas za delovno mesto „davčni svetovalec“. Kot je dejansko ugotoviti, tožnica ni imela sklenjene niti ene pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto „davčni svetovalec“, pri čemer sodišče niti ni ugotavljalo, ali takšno delovno mesto pri toženi stranki sploh obstaja, pri čemer tožena stranka celo navaja, da takšnega delovnega mesta ni, navedeno pa pomeni, da tožnica na takšnem delovnem mestu niti ni mogla delati. Sodišče tudi ni ugotavljalo, ali ima tožnica sploh pogoje za opravljanje dela „davčni svetovalec“. Tožena stranka je v postopku tudi navajala, da od 1. 1. 2015 niti nima organizacijske enote iz področja finančnega nadzora, tako da tožnice ne more razporediti na delovno mesto davčnega svetovalca. To je poskušala tudi dokazati, ko je tožnica postavila podredni zahtevek za delovno mesto davčnega svetovalca, vendar ji sodišče ni dovolilo izvesti dokaza s pričo, ki bi izpovedala o reorganizaciji tožene stranke. V ponovljenem postopku bo tako moralo sodišče najprej odločati o dejansko postavljenem primarnem tožbenem zahtevku in o podrednem zahtevku le v primeru zavrnitve primarnega tožbenega zahtevka, ob navedenem pa upoštevati tudi veljavne opise delovnega mesta in pri tem, ali tožnica izpolnjuje pogoje za zasedbo delovnega mesta.

10. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke delno ugodilo in delno razveljavilo sodbo, za kar je imelo pravno podlago v določbah 354. člena ZPP, v delu, v katerem pa je sodišče odločilo, da je tožnica sklenila delovno razmerje s toženo stranko za nedoločen čas, pa je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določbah 353. člena ZPP.

11. Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev temelji na določilih 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.