VDSS sklep Pdp 429/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-01-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Ruža Križnar Jager (poroč.),  dr. Martina Šetinc Tekavc

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobbing - diskriminacija - razrešitev direktorja - direktor - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje - nepremoženjska škoda - javni zavod

Tožena stranka kot javni zavod, ki v javnem interesu izvaja zelo pomembno dejavnost, ima pravico obveščati javnost oziroma medije o pomembnih dejstvih v zvezi z njenim poslovanjem. Zato je lahko obvestila javnost o razrešitvi tožnika s funkcije direktorja tožene stranke. Vendar pa je sodišče prve stopnje najmanj preuranjeno in zato zmotno zaključilo, da ni podana protipravnost v ravnanju tožene stranke, ker naj bi informacije o tožnikovi razrešitvi posredoval v javnost minister za zdravje. Iz podatkov v spisu namreč izhaja, da je takšno informacijo posredovala A.A. v imenu tožene stranke in ne Ministrstva za zdravje. Glede presoje protipravnosti ravnanja v podobnih primerih je v teoriji in sodni praksi ne le slovenskih sodišč, ampak tudi ESČP, uveljavljeno stališče, da je pri posegih v čast in dobro ime treba razlikovati med objavo dejstev in objavo mnenj. Pri prvih je pomembno, ali so resnična ali ne. Protipravnosti ni, če tisti, ki je posredoval informacijo, dokaže resničnost objavljenih dejstev. Pri mnenjih pa ni mogoče presojati njihove (ne)resničnosti, ampak je protipravnost izključena, če oseba, ki je posredovala informacijo, dokaže, da pri tem ni imela zaničevalnega namena. To v obravnavani zadevi pomeni, da je  protipravnost v ravnanju tožene stranke podana, če je predstavnica tožene stranke A.A. v medije posredovala informacijo o dejstvu, ki ni bilo resnično, oziroma če je pri posredovanju mnenja tožena stranka imela zaničevalni namen. Ker sodišče prve stopnje ravnanja tožene stranke glede posredovanja informacije o tožnikovi razrešitvi ni obravnavalo v tem okviru, poleg tega pa tudi ni ugotavljalo dejanskega stanja v zvezi z navedbami tožnika o šikaniranju na delovnem mestu po razrešitvi s funkcije direktorja, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani del sodbe razveljavilo in v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sodbe (točka III/2 izreka sodbe) se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških pritožbe se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je sklep o razrešitvi tožnika s funkcije direktorja tožene stranke št. ..., ki ga je sprejel svet zavoda tožene stranke na svoji 17. redni seji dne 25. 10. 2012, nezakonit (točka I izreka sodbe). Nadalje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati odškodnino za premoženjsko škodo zaradi izgube zaslužka v posledici nezakonite razrešitve s funkcije direktorja tožene stranke v višini 16.620,67 EUR bruto, od navedenega zneska obračunati in odvesti davke in prispevke ter tožniku izplačati ustrezen neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti posamezne neto razlike v plači vsakega 5. dne v mesecu za pretekli mesec, za posamezne neto zneske, kot je razvidno iz izreka sodbe, vse v roku 8 dni, višji zahtevek (za razliko plačila zakonskih zamudnih obresti med neto in bruto višino) pa je zavrnilo (točka II izreka sodbe). Zavrnilo je tožbeni zahtevek,  da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in da je v delovnem razmerju za nedoločen čas po pogodbi o zaposlitvi z dne 4. 8. 2009, mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja v skladu s pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 8. 2009 za čas od 26. 10. 2012 naprej ter mu za čas od 26. 10. 2012 do izdaje sodne odločbe za vsak mesec obračunati nadomestilo v višini razlike med bruto osnovno plačo v višini 4.244,69 EUR ter plačo, ki jo je v tem obdobju dejansko prejel, skupaj z vsemi dodatki, napredovanji in ostalimi pravicami po pogodbi o zaposlitvi z dne 4. 8. 2009, od teh nadomestil odvesti in plačati vse davke in prispevke od plač ter dohodnino, tožniku pa izplačati neto nadomestilo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakega posameznega zneska, to je od vsakega 5. dne v mesecu do plačila za pretekli mesec, z začetkom s 15. 11. 2012; tožnika prijaviti v pokojninsko in invalidsko zavarovanje za čas od 26. 10. 2012 dalje do izdaje sodne odločbe, od tedaj naprej pa priznati in spoštovati vse pravice iz delovnega razmerja po pogodbi o zaposlitvi z dne 4. 8. 2009, v roku 8 dni (točka III/1 izreka sodbe). Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati 25.000,00 EUR zaradi povzročene škode, nastale v posledici nezakonite razrešitve tožnika s funkcije direktorja tožene stranke, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 11. 2012 do plačila, v roku 8 dni (točka III/2 izreka). Sklenilo je, da se tožba zavrže v delu tožbenega zahtevka za razveljavitev sklepa o razrešitvi tožnika s funkcije direktorja tožene stranke št. ..., ki ga je sprejel svet zavoda tožene stranke na svoji 17. redni seji dne 25. 10. 2012 in za ugotovitev, da je pogodba o zaposlitvi z dne 21. 1. 2013, sklenjena med tožnikom in toženo stranko, neveljavna in da pogodba o zaposlitvi z dne 4. 8. 2009 ni prenehala veljati ter neprekinjeno velja tudi po 26. 10. 2012 za nedoločen čas (točka I izreka sklepa). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 996,76 EUR v roku 8 dni v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila, svoje stroške postopka pa tožena stranka krije sama (točka II izreka sklepa).

2. Tožnik se pritožuje zoper sodbo sodišča prve stopnje v delu, s katerim je bil zavrnjen tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo (točka III/2 izreka sodbe) ter zoper odločitev o stroških postopka (v delu, ki se nanaša na zavrnitev višjih priglašenih stroškov tožeče stranke). Uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb postopka, zmotno uporabo materialnega prava ter zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbenemu zahtevku za priznanje odškodnine za nematerialno škodo ugodi, oziroma podredno, da sodbo v tem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Napačen je zaključek sodišča prve stopnje, da ni podana odškodninska odgovornost tožene stranke za nematerialno škodo. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da tožena stranka ne more odgovarjati za dejanja ministra za zdravje in objave v medijih, saj informacije o razrešitvi tožnika s funkcije direktorja tožene stranke ni sama posredovala medijem. Po stališču  sodišča prve stopnje je tožniku škoda nastala zaradi objav v medijih, za to škodo pa tožena stranka ne more biti odgovorna, saj ni ravnala protipravno. Pritožba navaja, da tožena stranka sicer res ne more odgovarjati za objave v medijih, je pa odškodninsko odgovorna za svoje izjave, ki jih posreduje javnosti. V kolikor mediji povzemajo neresnične in škodljive izjave tožene stranke, je podano protipravno ravnanje in posledično njena odškodninska odgovornost. Tožnik je opozarjal, da je tedanja predsednica sveta zavoda tožene stranke A.A. novinarjem dajala neresnične izjave o tem, da naj bi bil tožnik razrešen zaradi nezakonitosti. Prav na podlagi izjave predsednice sveta zavoda je bilo v medijih objavljeno, da naj bi bil tožnik razrešen zaradi nezakonitosti, čeprav tak razlog ni izhajal iz sklepa o razrešitvi, temveč zaradi očitanih nepravilnosti, čeprav tudi ta razlog ni utemeljen. Tožnik ni zatrjeval, da tožena stranka ne bi smela komunicirati z mediji, pač pa da medijem in javnosti ne bi smela dajati nepreverjenih in neresničnih izjav o nezakonitosti, ki naj bi jih zagrešil tožnik. Mediji so poročali zgolj o tem, kar jim je o zadevi povedala tožena stranka oziroma A.A.. Zato je tožena stranka ravnala protipravno in je v tem delu podana njena odškodninska odgovornost za nastalo nematerialno škodo. Nezakonita razrešitev ni bila zgolj „lapsus“ tožene stranke, pač pa je bila razrešitev tožnika zgolj začetek namernega in naklepnega sistematičnega napada na tožnika. Ravnanje tožene stranke v zvezi z razrešitvijo je bilo še posebej malomarno, saj je bila pred razrešitvijo s strani članice sveta B.B. izrecno opozorjena, da je bilo za odločanje premalo časa in da naj se odloča na naslednji seji sveta tožene stranke. Tudi C.C., vodja pravno kadrovske službe pri toženi stranki, je opozoril, da je postopek nezakonit, saj odločanje o razrešitvi direktorja ni bilo na dnevnem redu seje, tožniku pa niso bile očitane kršitve in ni imel možnosti, da bi se o njih izrekel. Zato tožnik meni, da v zvezi z njegovo razrešitvijo niti ni šlo za posebej hudo malomarnost, pač pa za direkten naklep tožene stranke. Zmotna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik vložil zahtevek za povračilo nematerialne škode samo zaradi posledic, nastalih zaradi objav v medijih. Tožnik je namreč zatrjeval in utemeljeval tudi škodo, ki mu je nastala neodvisno od objav medijev o razrešitvi. Z objavami v medijih je bil ožigosan pred celotno slovensko javnostjo in so se posledice nezakonitih ravnanj razširile na najširši možni krog naslovnikov. Zaradi nezakonite razrešitve se ga vsi izogibajo, saj se sprašujejo, ali je pri svojem delu res morda ravnal narobe, čeprav ni. V zdravstvenih krogih je postal nezaželena oseba, vsi se ga izogibajo, tudi zato, da se sovražen odnos ne bi razširil še nanje, saj bi bili potem lahko tudi sami žrtve podobnih šikaniranj. Prisiljen se je bil soočiti z nezaupljivimi pogledi sodelavcev in kolegov v zdravstvu, ki so ga od nekdaj spoštovali kot kompetentnega in strokovnega direktorja. Sedaj pa samo še šepetajo po hodnikih, kako in zakaj so se ga pri toženi stranki znebili. Sodišče prve stopnje se do tožnikovih navedb o nematerialni škodi v posledici nezakonite razrešitve neodvisno od objav v medijih sploh ni izreklo in je zmotno ugotovilo, da je tožnik nematerialno škodo uveljavljal zgolj zaradi objav v medijih. V tem delu sodbe ni razlogov o odločilnih dejstvih, zato je sodba tako pomanjkljiva, da se je ne da preizkusiti. Meni, da je uspel v višini 70 % zahtevka, tožena stranka pa v višini 30 %. V primeru pravilne odločitve bi tožnik skoraj v celoti uspel, zato je upravičen do povračila vseh stroškov postopka.

4. Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijani del sodbe in odločitev o stroških postopka sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba, in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/1999 s spremembami; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, ki jih uveljavlja pritožba in tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, vendar ni pravilno in popolno ugotovilo dejanskega stanja, zato tudi ni mogoče preizkusiti pravilnosti uporabe materialnega prava.

5. Ni podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba. Tožnik je sicer poleg odškodnine zaradi škode, ki jo je utrpel v posledici objav v medijih, uveljavljal tudi plačilo odškodnine za škodo, ki naj bi jo po razrešitvi utrpel na novem delovnem mestu zaradi ravnanj nadrejenih, to je šikaniranja in diskriminacije, zato ni pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da ta del zahtevka ni predmet spora. Vendar gre v tem delu za zmotno ugotovljeno dejansko stanje in ne za bistveno kršitev določb postopka. Sodbi sodišča prve stopnje v tem delu ni mogoče očitati, da bi imela pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, da bi bil izrek sodbe nerazumljiv, da bi bi nasprotoval samemu sebi ali razlogom sodbe ali če sodba sploh ne bi imela razlogov.

6. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 4. 8. 2009 (A1) na delovnem mestu direktorja tožene stranke za mandatno obdobje štirih let, ki je začel teči s 1. 8. 2009. Tožena stranka ga je dne 25. 10. 2012 predčasno razrešila s funkcije direktorja. V sodnem postopku je tožnik uveljavljal ugotovitev nezakonitosti sklepa o razrešitvi s funkcije direktorja tožene stranke, plačila odškodnine za premoženjsko škodo, ki mu je nastala v posledici nezakonite razrešitve s funkcije direktorja, prav tako pa je tudi zahteval, da ga tožena stranka pozove nazaj na delo v skladu s pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 8. 2008 ter mu prizna vse pravice iz delovnega razmerja za čas po 26. 10. 2012 do izdaje sodne odločbe. Uveljavljal je tudi plačilo odškodnine zaradi negmotne škode v višini 25.000,00 EUR, in sicer 8.000,00 EUR zaradi razžalitve dobrega imena in časti, 5.000,00 EUR zaradi kršitve dostojanstva, 2.000,00 EUR za poseg v telesno in duševno celovitost, 1.000,00 EUR za pretrpljen strah, 8.000,00 EUR pa iz naslova šikaniranja. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost razrešitve, tožniku do poteka mandata priznalo odškodnino za premoženjsko škodo, glede nepremoženjske škode pa je tožbeni zahtevek zavrnilo, prav tako zahtevek, da se ga pozove nazaj na delovno mesto direktorja.

7. Tožnik je navajal, da mu je zaradi razrešitve nastala velika škoda, ki ima nepremoženjski značaj. O tožnikovi razrešitvi je bilo veliko objav v tiskanih, spletnih in televizijskih medijih in tožnik je poskušal pojasnjevati, da ni storil ničesar narobe, vendar je bila škoda že storjena. Predsednica sveta zavoda A.A. je novinarjem dajala neresnične izjave o tem, da naj bi bil tožnik razrešen zaradi nezakonitosti, medtem ko to od nikoder ne izhaja in njega o tem ni obvestila. Mediji so na veliko pisali o njegovi razrešitvi, izjavo o razrešitvi pa je medijem posredovala predsednice sveta zavoda A.A.. V prvi pripravljalni vlogi z dne 9. 4. 2014 je tožnik tako navajal, da so se medijske objave nadaljevale tudi njegovi razrešitvi, novinarji so skrbno spremljali tudi postopek z njegovo odpovedjo. Navajal je tudi pritiske in šikaniranja tožene stranke po razrešitvi, na novem delovnem mestu, zaradi česar je utrpel škodo. Izpostavil je zlasti ravnanje (nove) v. d. direktorja D.D., A.A. in E.E., sedanjega strokovnega direktorja tožene stranke, ki je bil na položaj imenovan manj kot mesec dni po razrešitvi tožnika. Tudi na poravnalnem naroku dne 23. 4. 2014 je tožnik specificiral nepremoženjsko škodo ter navajal šikaniranje na delovnem mestu. Tožnik je torej uveljavljal nepremoženjsko škodo tako zaradi objav v medijih kot tudi zaradi ravnanj delavcev tožene stranke v času po razrešitvi, ki naj bi bila podana zaradi diskriminacije in šikaniranja.

8. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tožbenim zahtevkom za plačilo negmotne škode ugotovilo, da je tožnik izpovedal, da so pri toženi stranki prejeli poročilo o upravnem nadzoru v četrtek popoldan, to je dne 11. 10. 2012, takoj naslednjega dne, v petek 12. 10. 2012 pa je minister za zdravje F.F. že sklical novinarsko konferenco, ne glede na to, da ga je tožnik pisno opozoril na netočnosti, nepravilnosti in neresnične navedbe v poročilu o upravnem nadzoru. Na novinarsko konferenco tožnik ni bil vabljen, niti njegovi sodelavci pri toženi stranki. Na tiskovni konferenci je bilo povedano, da je tožnik ravnal nezakonito, saj je preprodajal sveže zamrznjeno (krvno) plazmo, da jo je prodajal štirikrat dražje kot jo je kupoval, da je opravljal nabave neskladno z ZJN, kar je pomenilo, da se pri toženi stranki niso držali predpisov o javnem naročanju. Minister za zdravje je v svojih zaključnih besedah govoril tudi o nemoralnosti cen. Te izjave ministra je povzelo 21 različnih medijev, od tiskanih do avdiomedijev, tožnik pa takrat ni imel možnosti odgovarjati nanje, ampak šele kasneje, ko je bilo vse objavljeno. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da odškodninska odgovornost tožene stranke za vtoževano nematerialno škodo ni podana, saj tožena stranka ne more odgovarjati za dejanja ministra za zdravje in medijev. Sklep o razrešitvi tožene stranke je sicer izdala tožena stranka, vendar pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da informacije o razrešitvi ni podala v medije sama. Za škodo, ki je tožniku nastala zaradi poročanja medijev o njegovi razrešitvi, tako po stališču sodišča prve stopnje ni kriva tožena stranka.  Štelo je tudi, da tožena stranka v zvezi s tem ni ravnala protipravno, zato tudi ni podana odškodninska odgovornost za nastalo škodo. Sodišče prve stopnje je še ugotovilo, da je tožena stranka javni zavod na področju zdravstva, zato je dolžna zaradi interesa javnosti odgovarjati na novinarska vprašanja. Pri tem je štelo, da je tožnik postavil zahtevek za plačilo odškodnine za nematerialno škodo zaradi objav v medijih.

9. Glede na to, da je tožnik pravočasno navajal, da mu je škoda nastala tako zaradi medijskih objav o njegovem domnevnem nezakonitem delu, ki jih je v medije posredovala predstavnica nadzornega sveta tožene stranke A.A., prav tako pa tudi, da je bil šikaniran na novem delovnem mestu po razrešitvi s funkcije direktorja tožene stranke, kar ni bila posledica javne objave, je nepravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da šikaniranje na delovnem mestu ni predmet tožbenega zahtevka. Nepravilna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, ki je razlog za medijske objave prepisala zgolj takratnemu ministru za zdravje F.F. oziroma informacijam, ki so jih novinarji dobili na tiskovni konferenci ministrstva za zdravje. Tožnik je navajal, da je informacije o njegovi nezakoniti razrešitvi medijem posredovala predsednica sveta tožene stranke A.A., to pa izhaja tudi iz listin, ki jih je tožnik predložil in sicer medijskih objav, npr. objave v časniku G. z dne 26. 10. 2012 (A5), iz katerega izhaja, da je predsednica sveta zavoda tožene stranke A.A. pojasnila, da so tožnika razrešili zaradi nezakonitosti v poslovanju, ki jih je ugotovila komisija za notranji nadzor. Enako navaja tudi članek časnika G. z dne 13. 10. 2012 (A6). Tudi iz članka, objavljenega v časopisu H. (A7), izhaja, da je A.A. po seji sveta za televizijo I. pojasnila, da so člani nadzornega sveta glasovali, med drugim zaradi nezakonitosti na področju javnih naročil in zaradi izplačevanja uspešnosti zaposlenih na podlagi podatkov, ki niso bili upravičeni. Informacijo o razrešitvi tožnika je posredovala tudi portalu I. (A8), K., prav tako časniku L. (A10). Zato ni pravilna  ugotovitev sodišča prve stopnje, da je (le) takratni minister F.F. posredoval podatke oziroma informacije javnosti, oziroma da tožena stranka ne more odgovarjati za ravnanje ministra. Informacijo, ki jo je povzelo večje število medijev, je namreč v javnost posredovala A.A., v funkciji predsednice sveta zavoda. Zato gre za informacije, ki so bile posredovane v javnost iz sfere tožene stranke, od osebe, ki nastopa v imenu tožene stranke oziroma za toženo stranko. Z obrazložitvijo, da informacije ni posredovala javnosti tožena stranka sama, oziroma, da je javnosti informacijo posredoval minister za zdravje, je sodišče prve stopnje dejansko štelo, da informacija, ki jo je podala tožena stranka, ni protipravna, za informacijo ministra pa ne odgovarja. Tak zaključek sodišča prve stopnje ni pravilen. Minister za zdravje je imel tiskovno konferenco dne 12. 10. 2012, tožnik pa je bil razrešen 25. 10. 2012, ko je predstavnica tožene stranke posredovala informacijo javnosti o razrešitvi. Zato ravnanje ministra ni odločilno v smislu, da bi samo po sebi izključevalo odgovornost tožene stranke. Za odločitev o odškodnini je torej bistveno, da je treba presojati, ali so v ravnanju tožene stranke podani elementi civilnega odškodninskega delikta zaradi ravnanja osebe, ki je nastopala v imenu tožene stranke in ne ministrstva za zdravje.

10. Pravna podlaga za odločanje o tožbenem zahtevku za plačilo nepremoženjske škode je podana v 184. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji), ki določa, da mora delodajalec v primeru, če je delavcu pri delu ali v zvezi z delom povzročena škoda, delavcu škodo povrniti po splošnih pravilih civilnega prava, to je po določbah Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji). V prvem odstavku 131. člena OZ je določeno, da je dolžan povzročitelj škode škodo povrniti, razen če dokaže, da je nastala brez njegove krivde. Delavec mora torej zatrjevati in dokazati nedopustno ravnanje, odgovornost na strani povzročitelja, škodo in vzročno zvezo med dogodkom in škodo, delodajalec pa, da ni podana krivda, ki je v skladu s 135. členom OZ podana, kadar delodajalec povzroči škodo namenoma ali iz malomarnosti.

V skladu s prvim odstavkom 179. člena OZ pripada oškodovancu za pretrpljene telesne bolečine, za pretrpljene duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, skaženosti, razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve svobode ali osebnostne pravice ali smrti bližnjega in za strah, če okoliščine primera, zlasti pa stopnja bolečin in strahu ter njihovo trajanje, to opravičujejo, pravična denarna odškodnina neodvisno od povračila premoženjske škode, pa tudi če premoženjske škode ni. Po določbi drugega odstavka 179. člena OZ je višina odškodnine za nepremoženjsko škodo odvisna od pomena prizadete dobrine in namena te odškodnine, ne sme pa podpirati teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom.

Ker tožnik trdi, da je tožena stranka kršila prepoved diskriminacije in ga trpinčila na delovnem mestu, so za pritožbeno rešitev zadeve relevantne tudi določbe prvega odstavka 6. člena ZDR ter četrtega odstavku 6.a člena ZDR. Po določbi prvega odstavka 6. člena ZDR mora delodajalec delavcu v času trajanja delovnega razmerja in v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi zagotavljati enako obravnavo ne glede na narodnost, raso ali etnično poreklo, nacionalno in socialno poreklo, spol, barvo kože, zdravstveno stanje, invalidnost, vero ali prepričanje, starost, spolno usmerjenost, družinsko stanje, članstvo v sindikatu, premoženjsko stanje ali drugo osebno okoliščino v skladu s tem zakonom, predpisi o uresničevanju načela enakega obravnavanja in predpisi o enakih možnostih žensk in moških. V primeru kršitve prepovedi diskriminacije je delodajalec v skladu s sedmim odstavkom 6. člena ZDR delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. Četrti odstavek 6.a člena ZDR pa določa, da je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu. Trpinčenje na delovnem mestu je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom.

11. Tožena stranka kot javni zavod, ki v javnem interesu izvaja zelo pomembno dejavnost, ima pravico obveščati javnost oziroma medije o pomembnih dejstvih v zvezi z njenim poslovanjem. Zato je lahko obvestila javnost o razrešitvi tožnika s funkcije direktorja tožene stranke. Vendar pa je sodišče prve stopnje najmanj preuranjeno in zato zmotno zaključilo, da ni podana protipravnost v ravnanju tožene stranke, ker naj bi informacije o tožnikovi razrešitvi posredoval v javnost minister za zdravje. Kot je obrazloženo zgoraj, iz podatkov v spisu izhaja, da je takšno informacijo posredovala A.A. v imenu tožene stranke in ne Ministrstva za zdravje. Glede presoje protipravnosti ravnanja v podobnih primerih je v teoriji in sodni praksi ne le slovenskih sodišč, ampak tudi ESČP, uveljavljeno stališče, da je pri posegih v čast in dobro ime treba razlikovati med objavo dejstev in objavo mnenj. Pri prvih je pomembno, ali so resnična ali ne. Protipravnosti ni, če tisti, ki je posredoval informacijo, dokaže resničnost objavljenih dejstev. Pri mnenjih pa ni mogoče presojati njihove (ne)resničnosti, ampak je protipravnost izključena, če oseba, ki je posredovala informacijo, dokaže, da pri tem ni imela zaničevalnega namena (takšno stališče je Vrhovno sodišče RS zavzelo v sklepu opr. št. II Ips 340/2011 z dne 17. 7. 2014). To v obravnavani zadevi pomeni, da je  protipravnost v ravnanju tožene stranke podana, če je predstavnica tožene stranke A.A. v medije posredovala informacijo o dejstvu, ki ni bilo resnično oziroma, če je pri posredovanju mnenja tožena stranka imela zaničevalni namen.

12. Ker sodišče prve stopnje ravnanja tožene stranke glede posredovanja informacije o tožnikovi razrešitvi ni obravnavalo v tem okviru, poleg tega pa tudi ni ugotavljalo dejanskega stanja v zvezi z navedbami tožnika o šikaniranju na delovnem mestu po razrešitvi s funkcije direktorja, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani del sodbe razveljavilo in v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). V novem sojenju bo moralo sodišče prve stopnje dopolniti dokazni postopek tako, da bo lahko ponovno presodilo o utemeljenosti tožbenega zahtevka za plačilo odškodnine za zatrjevano škodo v zvezi s posredovanjem informacije medijem o tožnikovi razrešitvi, prav tako pa tudi glede zatrjevane diskriminacije in šikaniranja na novem delovnem mestu. Najprej se bo moralo opredeliti do vprašanja, ali je tožena stranka medijem posredovala informacijo o dejstvu, ali pa je šlo za mnenje o tožnikovem delu, pri čemer bo moralo predvsem dodatno zaslišati A.A., ki je komunicirala z mediji v zvezi s tožnikovo razrešitvijo. Glede na ugotovljeno naravo informacije (dejstvo ali mnenje) je potrebno presoditi, ali je v konkretnem primeru podana protipravnost kot eden izmed elementov civilnega odškodninskega delikta. V zvezi s posredovanjem informacije medijem pritožbeno sodišče še pojasnjuje, da ni odločilno, da iz obrazložitve sklepa o razrešitvi z dne 6. 11. 2012 (A87) izhaja (le), da je bil tožnik razrešen na osnovi ugotovljenih nepravilnosti, medijem pa naj bi bila posredovana informacija, da je bil razrešen zaradi nezakonitosti (in ne le nepravilnosti) pri poslovanju, kar kot bistveno izpostavlja tožnik v pritožbi. V tem kontekstu namreč nepravilnosti pomenijo nezakonitosti oziroma ravnanje v nasprotju s predpisi, in gre dejansko za sopomenko. V okviru že podanih dokaznih predlogov bo moralo sodišče prve stopnje tudi izvesti dokazni postopek glede zatrjevane diskriminacije in šikaniranja tožnika po razrešitvi. Ko bo sodišče prve stopnje opravilo vsa pravdna dejanja in obravnavalo vsa sporna vprašanja, na katera opozarja sodišče druge stopnje v tem sklepu, naj ponovno odloči o tožbenem zahtevku, vključno s stroški postopka glede na uspeh v ponovnem postopku.

13. Do ostalih pritožbenih navedb tožene stranke se pritožbeno sodišče ni posebej opredeljevalo, saj niso odločilnega pomena za odločitev o pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP mora namreč sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe oziroma sklepa presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

14. Če sodišče druge stopnje na seji ali na obravnavi spozna, da je treba za pravilno ali popolno ugotovitev dejanskega stanja ugotoviti dejstva oziroma izvesti dokaze, ki jih je stranka pred sodiščem prve stopnje zatrjevala oziroma predlagala, vendar jih sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, ali dejstva oziroma dokaze, ki jih je pod pogojem iz 337. člena tega zakona stranka navedla v pritožbi ali da je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, v skladu s 355. členom ZPP dopolni postopek oziroma odpravi omenjene pomanjkljivosti in s sodbo odloči v zadevi. Če je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in sodišče glede na naravo stvari in okoliščine primera oceni, da samo ne more dopolniti postopka oziroma odpraviti omenjene pomanjkljivosti, izjemoma razveljavi sodbo prve stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožbeno sodišče v zvezi z razveljavljenim delom sodbe sodišča prve stopnje ni samo opravilo glavne obravnave oziroma dopolnjevalo dokaznega postopka v smislu pooblastila iz 355. člena ZPP. Ker glede zatrjevanega šikaniranja na delovnem mestu sodišče prve stopnje sploh ni izvajalo dokazov, glede posredovanja podatkov medijem pa  sodišče prve stopnje ni izvajalo dokazov, ki so relevantni za odločitev o tožbenem zahtevku, ne gre torej za primer iz 355. člena ZPP, ko bi bilo mogoče z odločitvijo pritožbenega sodišča o razpisu glavne obravnave dopolniti le nekatere pomanjkljivosti, ki jih je storilo sodišče prve stopnje. Z dopolnitvijo dokaznega postopka bi se ugotavljalo dejansko stanje ter s tem tudi odvzela strankam ustavna pravica do pritožbe zoper ugotovljeno dejansko stanje.

15. Odločitev o pritožbenih stroških tožeče stranke se pridrži za končno odločitev (tretji odstavek 165. člena ZPP).

ZDR člen 6, 6/1, 6/7, 6a, 6a/4, 184. OZ člen 131, 131/1, 135, 179, 179/1, 179/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.