VDSS sodba Pdp 10/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-04-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Samo Puppis (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

Tožniku je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in ne na podlagi spornega dogovora, kot je to zatrjevala tožena stranka. Iz vsebine tega dogovora, ki je bil sklenjen v zvezi s postopkom izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožniku, namreč izhaja, da sta  stranki sporazumno razveljavili izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, se dogovorili o ponovni vzpostavitvi delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki po pogodbi o zaposlitvi in o vseh pravicah tožnika za obdobje po izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sporazumeli sta se, da bo tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Pravna posledica redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga je odpravnina, zato je tožbeni zahtevek iz tega naslova utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka izpodbijane sodbe ugotovilo obstoj terjatve tožnika do tožene stranke iz naslova razlike v odpravnini v znesku 8.886,86 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 7. 2009 dalje do plačila. V II. točki izreka je ugotovilo, da ne obstoji terjatev tožene stranke do tožnika iz naslova odškodnine zaradi kršitve ugleda pravne osebe v znesku 10.123,32 EUR. V prvem odstavku III. točke izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku plačati razliko v odpravnini v znesku 8.886,86 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 7. 2009 dalje do plačila. V drugem odstavku III. točke izreka, ki ni pod pritožbo, je višji tožbeni zahtevek tožnika (razliko do 10.123,32 EUR in deloma zakonske zamudne obresti od 18. 11. 2008 do 24. 7. 2009) zavrnilo. V IV. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku povrniti stroške tega postopka v znesku 859,46 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila.

2. Zoper navedeno sodbo, smiselno pa zoper njen ugodilni del in zoper odločitev o pravdnih stroških se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožena stranka in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi in tožbeni zahtevek tožnika v celoti zavrne oziroma podredno, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, tožniku pa naloži vse pravdne stroške tožene stranke, vključno s pritožbenimi stroški. V pritožbi navaja, da odločba Ustavnega sodišča RS opr. št. Up-63/03-19 z dne 27. 1. 2005 v konkretnem primeru ni uporabljiva, saj obravnava povsem drugačno situacijo od tožnikove. Odločba Ustavnega sodišča RS varuje pravico do polne odpravnine tistemu delavcu, ki ga doleti resnična in zakonita redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, zato se pravici do odpravnine ne more odpovedati, ker bi s tem prekomerno ogrozil lastno socialno varnost ob prehodu v brezposelnost iz razlogov na strani delodajalca in ker je odpravnina tudi odmena za leta dela pri delodajalcu. V tožnikovem primeru pa o čem takem ne more biti govora, saj je tožnika doletela izredna odpoved delovnega razmerja (pravilno izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi) zaradi njegovega ravnanja in mu je delovno razmerje prenehalo v zvezi z reševanjem te okoliščine (delovni spor pri prvostopenjskem sodišču pod opr. št. Pd 316/2008). Zato v tožnikovem primeru obstojijo številne pravne in dejanske ovire, zaradi katerih mu vtoževana odpravnina ne pripada. Materialnopravno zmotna je odločitev sodišča prve stopnje, da je tožniku delovno razmerje prenehalo 16. 11. 2008 na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 2. 9. 2008. Tožniku je pogodba o zaposlitvi prenehala na podlagi sporazuma oziroma poravnave, ki sta jo pravdni stranki dosegli na sestanku dne 23. 10. 2008 in po dogovoru z dne 23. 10. 2008, katerih cilj je bil rešitev delovnega spora zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku v zadevi opr. št. Pd 316/2008. Tožniku je delovno razmerje prenehalo zakonito in sporazumno na podlagi sporazuma, ki sta ga stranki sklenili 23. 10. 2008. Podlaga za prenehanje delovnega razmerja tožnika je bil torej veljaven sporazum z dne 23. 10. 2008, redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga pa je bila le fiktivni del tega sporazuma. V 2. točki omenjenega dogovora fiktivnost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi namenoma ni bila zapisana in to izključno iz razloga, da ne bi prišlo do ponovne tožbe tožnika, s strani tretjih oseb ali Zavoda RS za zaposlovanje pa do prijave zlorabe denarnega nadomestila. Sodišče prve stopnje pa je nespornost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi razlagalo dobesedno in zgolj po vsebini tega odstavka, ne da bi presojalo preostali del dogovora. Tako ni preverilo prave volje pogodbenih strank iz sestanka in dogovora z dne 23. 10. 2008. Razlaga sodišča prve stopnje je v nasprotju z določbo 82. člena Obligacijskega zakonika. Tožnik ni vložil tožbe za izpodbijanje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ker mu je bilo jasno, da z dogovorom z dne 23. 10. 2008 rešuje situacijo po delovnem sporu opr. št. Pd 316/2008. Prav tako pa tožnik ni izpodbijal dogovora z dne 23. 10. 2008, zato je ta pravni posel med strankama povsem pravno veljaven. Tožena stranka je svoje obveznosti iz dogovora v celoti izpolnila, to pa je dolžan tožnik spoštovati. Vložena tožba je zato v nasprotju s sklenjenim sporazumom, v katerem se je tožnik odpravnini nad zneskom 3.000,00 EUR izrecno odpovedal, prav tako pa se je zavezal, da se odpoveduje uveljavljati kakršnekoli zahtevke, ki niso specificirani v tem dogovoru. Tožnik dobro ve, da je bil znesek 3.000,00 EUR dogovorjen zaradi umika tožbe v zadevi opr. št. Pd 316/2008, torej na račun odpadlih pravdnih stroškov na strani tožene stranke kot delodajalca. Če bi tožnik v času sklenitve poravnave po dogovoru z dne 23. 10. 2008 zahteval polno odpravnino, dejansko in zakonito redno odpoved iz poslovnega razloga, s financiranjem sicer pripadajočih 75 dni odpovednega roka, ... bi tožena stranka tega dogovora ne sklenila. Dejanski poslovni razlog pri toženi stranki namreč sploh ni obstajal, tožena stranka pa v ta namen tudi ni razpolagala s potrebnim denarjem. To je bilo tožniku povsem jasno, zato je tudi pristal na antidatiranje redne odpovedi in na 3.000,00 EUR odpravnine. Dejstvo je tudi, da je tožnik kar štiri leta spoštoval poravnavo po dogovoru z dne 23. 10. 2008, s potekom časa pa je pozabil na svoja dejanja in motive za sklenitev tega dogovora. Prav tako ni res, kar je ugotovilo sodišče prve stopnje, da sta se pravdni stranki z omenjenim dogovorom dogovorili, da razveljavita izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 7. 2008 in da pogodba o zaposlitvi ne preneha na tej podlagi, pač pa na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov z dne 2. 9. 2008. Takšna določba dogovora ne obstaja. Prav tako datum prenehanja delovnega razmerja ne ustreza taki odločitvi sodišča. V primeru resnične redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi bi tožniku delovno razmerje prenehalo šele 8. 1. 2009 (vročitev 23. 10. 2008). Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi je fiktivna, zato nima pravnih učinkov (50. člen Obligacijskega zakonika). Na fiktivnost sporne redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi se je tožena stranka sklicevala tekom postopka pred sodiščem prve stopnje v smislu pravne in dejanske ovire, ki preprečuje izplačilo polne odpravnine tožniku. Konkretno je navedla številne razloge, ki dokazujejo fiktivnost listine redne odpovedi z dne 2. 9. 2008, o tem pa se sodišče prve stopnje ni izreklo, prav tako je izvajalo dokaze (npr. soglasja k sistemizaciji delovnih mest za šolska leta 2007/2008, 2008/2009 in 2009/2010), pa se do njih ni opredelilo. Tožnik trditev in dokazov tožene stranke iz 4. točke prve pripravljalne vloge ni prerekal in v tej zvezi ni podal nobenih konkretnih ugovorov in razlogov. To potrjuje, da so trditve tožene stranke v zvezi s tem točne (člen 214/2 ZPP). Odpravnina tožniku ne pripada, saj je zgolj posledica redne odpovedi iz poslovnega razloga, razlog za redno odpoved pa mora biti utemeljen in mora onemogočati nadaljevanje delovnega razmerja. Fiktivnost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga dokazuje odpovedni rok (če bi bila redna odpoved resnična bi odpovedni rok tekel od 24. 10. 2008 dalje, tožniku pa bi prenehalo delovno razmerje 8. 1. 2009, v tem času pa bi prejemal plačo v stroškovno breme tožene stranke). V dejanskem stanju pa seveda temu ni bilo tako. Poleg tega je bilo premikanje rokov predmet dosežene poravnave dne 23. 10. 2008, to pa pomeni, da je sodišče prve stopnje vsaj posredno priznalo, da je bil del podatkov iz „nesporne“ redne odpovedi z dne 2. 9. 2008 prirejen oziroma dogovorjen na sestanku dne 23. 10. 2008. Napačna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje v zvezi s pobotnim ugovorom tožene stranke. Pobotni ugovor ni bil zastaran, saj je tožena stranka v odgovoru na tožbo zatrjevala, da so posledice tožnikovih protipravnih dejanj segale do tožene stranke prav do konca leta 2010 ter konkretizirala do koga, v kakšni obliki in v katerih situacijah. Sodišče prve stopnje bi moralo opraviti preizkus obstoja vseh pogojev, potrebnih za uspešnost postavljenega zahtevka: vzajemnost, istovrstnost, dospelost, iztožljivost in vsebinsko odločati o zahtevani terjatvi. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih navaja tožena stranka v pritožbi, niti tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

5. Tožnik je v tem individualnem delovnem sporu od tožene stranke vtoževal izplačilo razlike v odpravnini na podlagi 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), ker mu je tožena stranka podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 9. 2008 (A2). Po tožnikovih tožbenih trditvah bi mu za 17 let dela pri toženi stranki glede na določbo 3. alinee 2. odstavka 109. člena ZDR pripadala odpravnina v višini 12.123,32 EUR, tožena stranka pa mu je iz tega naslova izplačala le 2.000,00 EUR. Glede na to je vtoževal še razliko do celotne odpravnine v višini 10.123,32 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožena stranka je v postopku tožnikov tožbeni zahtevek prerekala z utemeljitvijo, da je bila redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 9. 2008 fiktivna. Tožena stranka je namreč tožniku dne 3. 7. 2008 podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi (B1), v zvezi s katero je tožnik zahteval sodno varstvo. Individualni delovni spor v zvezi s to izredno odpovedjo se je vodil pri prvostopenjskem sodišču pod opr. št. Pd 316/2008. V tem sporu je prišlo med strankama do sklenitve dogovora z dne 23. 10. 2008 (B2). Po zaključku tožene stranke je tožniku delovno razmerje pri njej dejansko prenehalo na podlagi navedenega dogovora. Stranki sta bili soglasni, da se tožniku omogoči prijavo na Zavodu RS za zaposlovanje s prejemanjem denarnega nadomestila, to pa je bilo mogoče zgolj na ta način, da je tožena stranka tožniku podala po stališču tožene stranke fiktivno redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ob tem da je predhodno razveljavila izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. V tem dogovoru sta se stranki dogovorili tudi za odpravnino v višini 3.000,00 EUR, pri čemer naj bi navedeni znesek predstavljal prihranke iz pravdnih stroškov, ki bi jih v individualnem delovnem sporu opr. št. Pd 316/2008 trpela tožena stranka v vsakem primeru. Po stališču tožene stranke torej redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 9. 2008 ne more biti veljavna pravna podlaga za vtoževano razliko v odpravnini. Tožena stranka je ugovarjala tudi višini vtoževane odpravnine, poleg tega pa je v pobot uveljavljala svojo terjatev v višini 10.123,32 EUR iz naslova odškodnine za škodo, ki naj bi jo utrpela zaradi tega, ker je tožnik okrnil njen ugled in dobro ime.

6. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku, v okviru katerega je izvedlo vse odločilne dokaze, jih pravilno dokazno ocenilo in ugotovilo vsa pravno relevantna dejstva, ugotovilo obstoj terjatve tožnika iz naslova razlike v odpravnini v višini 8.886,86 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ugotovilo, da ne obstoji terjatev tožene stranke, ki jo je uveljavljala v pobot in toženi stranki naložilo, da tožniku izplača ugotovljeno razliko v odpravnini skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 7. 2009 dalje do plačila. Glede na uspeh strank v tem postopku je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku povrniti sorazmerni del njegovih pravdnih stroškov.

7. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožene stranke o bistveni kršitvi določb postopka po 14. točki člena 339/2 ZPP, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, da se ni izreklo o razlogih tožene stranke, s katerimi je ta zatrjevala fiktivnost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Sodišče prve stopnje se je do teh navedb tožene stranke opredelilo v 6. točki obrazložitve izpodbijane sodbe in jih zavrnilo kot neutemeljene z ustrezno obrazložitvijo, tako da očitana kršitev določb postopka ni podana. Prav tako sodišče prve stopnje ni storilo bistvene kršitve določb postopka po 14. točki člena 339/2 ZPP, ker se ni opredelilo do soglasij resornega ministra k sistemizaciji delovnih mest pri toženi stranki (kljub temu, da jih je na prvem naroku za glavno obravnavo z dne 20. 10. 2014 prebralo). Ta soglasja ne predstavljajo odločilnih dejstev, temveč dokaze, ki jih je v spis vložila tožena stranka. Z opustitvijo sprejema dokazne ocene teh soglasij bi bilo mogoče očitati sodišču prve stopnje kvečjemu nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, vendar pa tudi ta pritožbeni razlog ni podan, saj ta soglasja tudi po zaključku pritožbenega sodišča nimajo relevantnega vpliva na ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 9. 2008 zakonita pravna podlaga za tožnikov tožbeni zahtevek za izplačilo razlike v odpravnini.

8. Neutemeljen je nadalje pritožbeni očitek tožene stranke, da ne obstoji določba dogovora z dne 23. 10. 2008 o tem, da sta se stranki dogovorili, da razveljavita izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 7. 2008, da pogodba o zaposlitvi ne preneha na tej podlagi, pač pa na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Iz navedenega dogovora (B2) jasno izhaja (točka I/B), da stranki sporazuma razveljavljata izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, da se dogovorita, da pogodba o zaposlitvi z dne 25. 8. 2005 s spremembami velja v celoti (torej da ta pogodba ni prenehala s sporno izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi) in da je tožnik še vedno neprekinjeno v delovnem razmerju pri toženi stranki. V II. točki tega sporazuma pa sta stranki med drugim kot nesporno ugotovili, da je bila tožniku 2. 9. 2008 vročena redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga (poprej pa tudi obvestilo o nameravani odpovedi), da je ta odpoved veljavna in da je tožnik ni sodno izpodbijal. Tožena stranka se je zavezala spoštovati zakonski odpovedni rok v zvezi s to redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in tožniku redno izplačati plačo oziroma nadomestila plače in odpravnino v višini 3.000,00 EUR (v treh enakih obrokih z zapadlostjo 5. 12. 2008, 5. 1. 2009 in 5. 2. 2009). Poleg tega je bilo v tem dogovoru tudi jasno navedeno, da se v primeru, če tožnik od dneva sklenitve tega dogovora do prenehanja delovnega razmerja po redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 9. 2008 ne bo več v bolniškem staležu, dogovorjena odpravnina v znesku 3.000,00 EUR zniža za strošek, ki je sorazmeren bruto izplačanemu nadomestilu plače po zaključku bolniškega staleža do prenehanja v izključno breme iz sredstev tožene stranke. Ob takšni vsebini dogovora je ugotovitev sodišča prve stopnje, da iz njega izhaja, da je tožniku delovno razmerje prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 9. 2008, pravilna. To pa pomeni, da tudi glede navedenega ni podana zatrjevana bistvena kršitev določb postopka po 14. točki člena 339/2 ZPP.

9. Prvostopenjsko sodišče je pravilno ugotovilo tudi, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi sporne redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 2. 9. 2008 (A2) in ne na podlagi dogovora z dne 23. 10. 2008, kot je to zatrjevala tožena stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje in kot to navaja tudi v pritožbi. Iz vsebine že omenjenega dogovora, ki je bil sklenjen v zvezi s postopkom izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožniku 3. 7. 2008 in v zvezi s katerim je tožnik sprožil tudi individualni delovni spor (opr. št. Pd 316/2008), namreč jasno izhaja, da sta z navedenim sporazumom stranki razveljavili izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, se dogovorili o ponovni vzpostavitvi delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki po pogodbi o zaposlitvi z dne 25. 8. 2005 in o vseh pravicah tožnika za obdobje po izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Drugo točko tega dogovora pa je mogoče razumeti le na ta način, da bo tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 2. 9. 2008. To pa pomeni, da je neutemeljena pritožbena navedba tožene stranke, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na podlagi dogovora z dne 23. 10. 2008. Dogovor namreč takšne določbe ne vsebuje.

10. Ob tem so nebistvene pritožbene navedbe tožene stranke, da je bil dogovor posledica popuščanja strank, saj to v ničemer ne spremeni pravilnih ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožniku delovno razmerje prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Pritožbeno sodišče soglaša tudi z zaključkom sodišča prve stopnje, da so neutemeljena zatrjevanja tožene stranke o fiktivnosti te redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, s sklicevanjem na 50. člen Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.). Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga je enostranska izjava volje delodajalca (in ne pogodba), da bo delavcu pri njem prenehalo delovno razmerje zaradi poslovnega razloga, torej zato, ker je prenehala potreba po opravljanju delavčevega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov, ki izvirajo iz sfere delodajalca. Sodno varstvo v zvezi s to odpovedjo pogodbe o zaposlitvi dopušča ZDR le delavcu (člen 204/3 ZDR). Če delavec sodnega varstva ne uveljavlja, ostane takšna odpoved (kljub morebitnim nezakonitostim, kot so napačno določen odpovedni rok oziroma napačen datum prenehanja delovnega razmerja, ...) v veljavi z vsemi pravnimi posledicami.

11. Pravna posledica redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga pa je tudi odpravnina, do katere je bil delavec upravičen na podlagi 109. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je v postopku ugotovilo, da je znašala osnova za določitev višine odpravnine 1.221,21 EUR (povprečna mesečna plača, ki jo je tožnik prejel oziroma ki bi jo prejel, če bi delal v obdobju junij 2008, julij 2008, avgust 2008). Ker je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen polnih 17 let, je sodišče prve stopnje z ozirom na 3. alineo drugega odstavka 109. člena ZDR pravilno ugotovilo, da bi bil upravičen do odpravnine v znesku 10.886,86 EUR. Glede na že izplačanih 2.000,00 EUR iz naslova dela te odpravnine je ugotovilo obstoj terjatve tožnika do tožene stranke v znesku 8.886,86 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi za obdobje tri leta pred vložitvijo tožbe in toženi stranki ta znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi tudi naložilo v plačilo. Kljub zapisu v dogovoru z dne 23. 10. 2008, da se tožnik odpoveduje zahtevku po odpravnini, višji od 3.000,00 EUR, mu je sodišče prve stopnje ob sklicevanju na stališče Ustavnega sodišča RS, zavzeto v odločbi opr. št. Up-63/03-19 z dne 27. 1. 2005 utemeljeno prisodilo še pripadajočo razliko v tej odpravnini. Tej zakonsko določeni pravici se namreč delavec ne more pravnoveljavno odpovedati, zato so drugačne pritožbene navedbe tožene stranke neutemeljene.

12. Sodišče prve stopnje pa je utemeljeno ugotovilo tudi, da terjatev, ki jo je tožena stranka podala v pobot, ne obstoji, ker je ta terjatev zastarala. Iz pobotnega ugovora tožene stranke, ki ga je tožena stranka oblikovala v odgovoru na tožbo, izhaja, da je tožniku očitala škodljiva ravnanja z namenom prizadeti ugled in dobro ime tožene stranke v obdobju od leta 2006 do 2008. Ker je bil ta pobotni ugovor podan šele v letu 2012, je terjatev iz tega odškodninskega naslova tožene stranke glede na prvi odstavek 352. člena OZ zastarala. Tožena stranka je sicer v tem pobotnem ugovoru navajala tudi, da so bila na njene predstavnike naslovljena vprašanja o tožniku vse do konca leta 2010, vendar pa glede teh očitkov tožena stranka ni dokazala protipravnega ravnanja tožnika, kar je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. Pritožbeno sodišče ob tem še ugotavlja, da pobotni ugovor tožene stranke v zvezi z zatrjevano škodo, ki naj bi ji nastala po letu 2008, ni v zadostni meri substanciran oziroma obrazložen, tako da na podlagi teh navedb tožene stranke ni mogoče zaključiti, da je šele v letu 2010 izvedela za škodo, ki naj bi jo povzročil tožnik s svojimi ravnanji v obdobju od leta 2006 do leta 2008. Ob upoštevanju navedenega sodišču prve stopnje ni bilo treba presojati obstoja pogojev za pobot.

13. Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

14. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP. Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR člen 109, 109/2, 109/2-3. OZ člen 50.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.