VDSS sodba in sklep Pdp 335/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-10-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - elementi delovnega razmerja

Tožnik je v spornem obdobju pri toženi stranki opravljal delo po „pogodbi o volonterskem usposabljanju“. Sodišče prve stopnje je zavzelo pravilno stališče, da delo po takšni pogodbi ni skladno z veljavno zakonodajo in gre za delo na črno. Poleg tega pogodbi o volonterskem usposabljanju nista bil sklenjeni zaradi strokovnega usposabljanja zaradi priprave na strokovni izpit, saj je tega po končanem pripravništvu tožnik že opravil. Ker je tožnik delo pri toženi stranki opravljal samostojno in je pripravništvo ter strokovni izpit že opravil, kar pomeni, da ni šlo primarno za usposabljanje, temveč je šlo za dejansko samostojno opravljanje dela, je v spornem obdobju obstajalo delovno razmerje kljub temu, da manjka plačilo za delo kot element delovnega razmerja.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je med tožnikom in toženo stranko obstajalo delovno razmerje za čas od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014, saj po tem datumu tožnik ni več prihajal na delo in ni bil s toženo stranko v nobenem razmerju, ki bi lahko imelo elemente delovnega razmerja. Skladno z ustaljeno sodno prakso mora  delavec v primeru, da dejansko delovno razmerje že preneha, uveljaviti in doseči ugotovitev nezakonitega prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Tega tožnik v predmetnem individualnem delovnem sporu ni uveljavljal, zato je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo zahtevek po 3. 6. 2014, ko tožnik ni več prihajal na delo.

I. Pritožbama se delno ugodi in se izpodbijani II. in III. točka izreka v delu, ki se nanaša na višino plače za določeno delovno mesto, ki jo je dolžna tožena stranka tožniku obračunati in po odvodu davkov in prispevkov izplačati za obdobje od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014, razveljavita in v tem delu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. V presežku se pritožbi zavrneta in se sodba v nerazveljavljenem izpodbijanem delu potrdi.

III. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi ugotovilo obstoj delovnega razmerja med tožečo in toženo stranko za čas od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014 (I. točka izreka). Za ta čas je naložilo toženi stranki, da tožnika prijavi v delovno razmerje za nedoločen čas, in da mu za to obdobje obračuna plačo za delovno mesto "voznik reševalec II" za 15. plačni razred, ter mu po odvodu davkov in prispevkov izplača neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka). V presežku (ugotovitev delovnega razmerja od 4. 6. 2014 dalje, poziv nazaj na delo, prijava v delovno razmerje za nedoločen čas po 3. 6. 2014 ter obračun plače v višini plače delovnega mesta "voznik reševalec I", 21. plačni razred) je zahtevek zavrnilo (III. točka izreka). Odločilo je še, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (IV. točka izreka).

2. Zoper sodbo (smiselno zoper I., II. in IV. točko izreka) pravočasno po pooblaščencu vlaga pritožbo tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov in predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe tako, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne in se tožniku naloži plačilo stroškov postopka, podrejeno pa razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sklicuje se na pogodbi o opravljanju volonterskega usposabljanja, po katerih volonter opravlja delo prostovoljno in za delo ne prejema plačila, kar je tožnik tudi izpovedal. Trdi, da tožnik ni zatrjeval neveljavnosti teh pogodb, niti ni pred tem nikoli izrazil nobenega nestrinjanja z njima. Iz sodbe po mnenju tožene stranke ni razvidno, na kakšni podlagi naj bi bil tožnik v delovnem razmerju pri njej, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev pravil pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Dalje navaja, da se sodišče ni opredelilo do dejstva, da je tožnik svoj zahtevek ves čas utemeljeval na podlagi transformacije delovnega razmerja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas po 56. členu ZDR-1, kar naj bi bila absolutna bistvena kršitev določb postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Trdi, da med strankama nikoli ni obstajala volja za sklenitev ali nadaljevanje delovnega razmerja na podlagi pogodbe o zaposlitvi, niti niso podani elementi delovnega razmerja iz 4. člena ZDR-1. Opozarja, da manjka plačilo kot element delovnega razmerja, saj je bilo izrecno izključeno, zato skladno z obstoječo sodno prakso (VIII Ips 156/2014) ni mogoče domnevati, da delovno razmerje obstaja. Sklicuje se na izpoved direktorja tožene stranke, da bi lahko tožnik vsak čas z delom prenehal brez kakršnihkoli posledic ali spoštovanja rokov, kar je 3. 6. 2014 tudi storil. Navaja, da je po poteku druge pogodbe o opravljanju volonterskega usposabljanja tožnik še naprej v dogovoru s toženo stranko opravljal delo prostovoljno in brezplačno kot volonter zaradi pridobivanja izkušenj, elementi delovnega razmerja pa niso obstajali. Sodišče prve stopnje je po mnenju tožene stranke poseglo v sklenjeno pogodbeno razmerje, kot sta ga zavestno in prostovoljno dogovorili pravdni stranki. Dalje zatrjuje, da se tožnikov zahtevek nanaša na delovno mesto voznik reševalec I, sodišče prve stopnje pa je z ugotovitvijo, da obstaja delovno razmerje za delovno mesto voznik reševalec II, odločalo preko meja postavljenega zahtevka in s tem bistveno kršilo pravila postopka. Ponavlja, da tožnik ni opravljal dela voznika reševalca I, saj iz pogodb o opravljanju volonterskega usposabljanja izhaja, da je bilo delovno mesto opredeljeno kot „reševalec-spremljevalec“, po vsebini pa se v sodnem postopku ni izkazalo, da bi opravljal delo na delovnem mestu voznik reševalec I. Sklicuje se na izpovedi obeh pravdnih strank, da je tožnik opravljal zgolj nenujne in sanitetne prevoze, pri nujnih pa je bil zgolj spremljevalec, to pa glede na predloženi katalog delovnih mest in izpovedi pravdnih strank ustreza opisu delovnega mesta voznik reševalec II. Zatrjuje, da sta navedeni delovni mesti različni in samostojni ter imata vsako svoje zahteve in pogoje dela. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo po pooblaščenki pravočasno odgovarja in opozarja, da je bil tožbeni zahtevek postavljen od 1. 5. 2014 dalje in ne za obdobje pred tem, saj po tem datumu ni bila sklenjena pogodba. Dalje navaja, da mu je sodišče glede tega, na katerem delovnem mestu je opravljal svoje delo, v sodbi prisodilo manj, kot je zahteval in ne nečesa drugega, zato tožbeni zahtevek ni bil prekoračen. Pove, da delovnega mesta reševalec-spremljevalec v katalogu delovnih mest pri toženi stranki ni. Dalje navaja, da iz opisa del in nalog delovnega mesta voznik reševalec I ne izhaja, da bi moral delavec na tem delovnem mestu nujne prevoze opravljati sam.

4. Zoper zavrnilni del sodbe pravočasno po pooblaščenki vlaga pritožbo tudi tožnik zaradi vseh pritožbenih razlogov in predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe v III. točki izreka ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek. Zatrjuje absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče ni izvedlo dokaza z zaslišanjem priče A.A., to pa je vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijanega dela sodbe. Dalje zatrjuje absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je v 3. točki obrazložitve sodišče napisalo, da je tožbeni zahtevek v celoti utemeljen, to pa je v izrecnem nasprotju z izrekom sodbe. Enako kršitev zatrjuje v zvezi z 10. točko obrazložitve, iz katere izhaja ugotovitev, da je tožnik opravljal delo voznika reševalca I, za kar je bil strokovno ustrezno usposobljen, s čimer se tožnik sicer strinja, je pa ta obrazložitev v izrecnem nasprotju z izrekom sodbe. Dalje zatrjuje, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo s tem, ko je tožnikov neprihod na delo od 4. 6. 2014 dalje štelo, kot da je tožnik sam dal odpoved. To je po prepričanju tožnika v nasprotju z določbo 87. člena ZDR-1, po katerem morata biti redna in izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi izraženi v pisni obliki. Trdi, da odpovedi ni dal ne v ustni in ne v pisni obliki, prav tako je ni dala tožena stranka, zato je v delovnem razmerju za nedoločen čas in bi bilo treba tožbenemu zahtevku v celoti ugoditi. Dalje navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni upoštevalo izpovedi tožnika, da so vsi vozniki reševalci I delali po sistemu rotacije in se vsake tri mesece menjali na urgentnih in neurgentnih prevozih, kar izhaja tudi iz kataloga delovnih mest. Navaja, da voznik reševalec I lahko, če je tako navodilo delodajalca, opravlja nekaj časa tudi zgolj neurgentne prevoze. Pove, da je razlika med voznikom reševalcem I in II tudi v njuni strokovni usposobljenosti, saj je za delovno mesto voznika reševalca I potrebna V. stopnja izobrazbe, za delovno mesto voznika reševalca II pa zadošča IV. stopnja izobrazbe. Dalje zatrjuje, da sodišče ni dokazno ocenilo izpovedi tožnika, da je delal tako na urgentnih kot neurgentnih prevozih, pri čemer je direktor tožene stranke izpovedal, da ne ve, katere prevoze je tožnik opravljal. Nasprotuje izpovedi zakonitega zastopnika tožene stranke, da tožnik ni usposobljen za delovno mesto voznik reševalec I, saj ima V. stopnjo izobrazbe smeri zdravstveni tehnik in opravljeno pripravništvo, drugih pogojev za delovno mesto voznik reševalec I pa v katalogu ni. Meni, da bi moralo sodišče prve stopnje glede na izvedene dokaze ugotoviti, da je tožnik opravljal delo na delovnem mestu voznik reševalec I.

5. Tožnikova pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo po pooblaščencu pravočasno odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in naložitev plačila stroškov pritožbenega postopka tožniku. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

6. Pritožba tožene stranke zoper II. točko izreka in pritožba tožnika zoper III. točko izreka sta delno utemeljeni (v delu, ki se nanaša na višino plače).

7. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava.

8. V predmetni zadevi je tožnik za obdobje od 1. 5. 2014 dalje zahteval ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so bili v času od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014 podani vsi elementi delovnega razmerja razen plačila za delo. V zvezi z elementom plačila za delo je zavzelo stališče, da le pri volonterskem pripravništvu ne obstaja obveznost plačila za delo, da pa sicer brezplačno delo ni dopustno, razen če gre za humanitarne oziroma karitativne organizacije (11. členu v navedenem času veljavnega Zakona o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno, Ur. l. RS, št. 36/00 in nasl. – ZPDZC, enako določbo pa ima tudi sedaj veljavni Zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno, Ur. l. RS, št. 32/14 in nasl. – ZPDZC-1), kar pa tožena stranka ni. Štelo je, da se delo brez plačila pri toženi stranki šteje za zaposlovanje na črno po prvi alineji 5. člena ZUTD (pravilno: ZPDZC), ki ima za posledico domnevo, da je sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas.

9. Uvodoma pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je sodišče prve stopnje v razlogih sodbe povsem jasno obrazložilo, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju na podlagi dejanskega dela zanjo v vtoževanem obdobju (do 3. 6. 2014), kot pravno podlago za to pa je pravilno navedlo določbe Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13 – ZDR-1), ki se nanašajo na dejansko delovno razmerje (4., 13., 17., 18. in 22. člen ZDR-1) ter v prejšnji točki navedene določbe ZPDZC. Sodišče prve stopnje s tem, ko se izrecno ni opredelilo do dejstva, da je tožnik svoj zahtevek utemeljeval na podlagi transformacije pogodbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, tudi ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče ni vezano na pravno podlago, na kateri stranke utemeljujejo svoje zahtevke, iz razlogov sodbe sodišča prve stopnje pa je jasno razvidno, na kakšni podlagi je delu tožnikovega zahtevka ugodilo. Ker je zahtevku ugodilo na navedeni pravni podlagi, sodišču prve stopnje ni bilo treba posebej zavzemati stališča do pravne podlage, na katero se je v postopku skliceval tožnik (torej 56. člena ZDR-1).

10. Odločitev sodišča prve stopnje, da je bil tožnik v časovnem obdobju od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014 v delovnem razmerju pri toženi stranki, je pravilna. Pri vprašanju obstoja dejanskega delovnega razmerja tožnika je treba upoštevati, da delo po "pogodbi o volonterskem usposabljanju" ni skladno z veljavno zakonodajo in gre za delo na črno, enako velja tudi za obdobje po prenehanju veljavnosti navedenih pogodb, saj (kot zatrjuje tudi tožena stranka) je tožnik delo opravljal pod enakimi pogoji. Sodišče prve stopnje se je pravilno oprlo na določbe ZPDZC, zmotna uporaba napačne okrajšave zakona (ZUTD), glede na to, da iz sprotne opombe št. 2. izhaja, da gre za Zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno, pa na pravilnost odločitve ni vplivala. Pritožbeno sodišče še dodaja, da je v predmetni zadevi treba upoštevati tudi določbe Zakona o prostovoljstvu (Ur. l. RS, št.10/11 in nasl. – ZProst) V drugem odstavku 5. člena ZProst je namreč določeno, da za prostovoljsko delo ne šteje brezplačno opravljanje dela, za katero je glede na naravo dela potrebno skleniti pogodbo o zaposlitvi. V 12. členu ZProst, s podnaslovom načelo prepovedi izkoriščanja prostovoljcev, pa je določeno, da je prepovedano izkoriščanje ali zloraba prostovoljcev, ter da je zloraba ali izkoriščanje prostovoljca vsaka uporaba prostovoljskega dela z namenom pridobivanja ali povečanja premoženjske koristi.

11. Pritožbena navedba, da tožnik pri toženi stranki ni bil v delovnem razmerju, ker ni bilo dogovorjenega plačila za delo kot elementa delovnega razmerja, je neutemeljena. Pogodbi o volonterskem usposabljanju nista bili sklenjeni zaradi strokovnega usposabljanja zaradi priprave na strokovni izpit, saj je tega po končanem pripravništvu tožnik že opravil. Sam direktor tožene stranke je izpovedal, da je tožnik v času veljavnosti navedenih pogodb in po njunem izteku opravljal delo samostojno, brezplačno pa zato, ker niso imeli prostega delovnega mesta in ker je v javnih zavodih prepoved zaposlovanja. Pravna teorija se celo v primeru volonterskega pripravništva zavzema za uporabo načela prednosti dejstev, torej presoje, ali je v razmerju med delodajalcem in volonterskim pripravnikom res primarno usposabljanje za samostojno opravljanje dela ali gre predvsem za opravljanje dela za delodajalca, torej za delovno razmerje.(1)

Glede na ugotovitve dokaznega postopka, da je tožnik delo pri toženi stranki opravljal samostojno in da je pripravništvo ter strokovni izpit že opravil, torej ni šlo primarno za usposabljanje, temveč je šlo za dejansko samostojno opravljanje dela, torej je obstajalo delovno razmerje kljub temu, da manjka plačilo za delo kot element delovnega razmerja. Sodba Vrhovnega sodišča, na katero se sklicuje tožena stranka, se ne nanaša na primer, pri katerem bi manjkalo plačilo za delo kot element delovnega razmerja, zato v zvezi z vprašanjem obstoja delovnega razmerja kljub odsotnosti tega elementa delovnega razmerja ni uporabljiva.

12. Pritožba se neutemeljeno sklicuje na to, da tožnik nikoli ni nasprotoval delu po pogodbah o volonterskem usposabljanju, niti ni zatrjeval njune neveljavnosti. Tožniku za uveljavljanje dejanskega delovnega razmerja ni treba izpodbijati pogodbe civilnega prava, na podlagi katere je opravljal delo, za katerega se kasneje na podlagi njegove tožbe izkaže, da je to dejansko delovno razmerje, prav tako za ugotovitev slednjega volja strank ni odločilna. Poleg tega tožnik v odgovoru na pritožbo poudarja, da je uveljavljal zahtevek za dejansko delovno razmerje za čas po prenehanju veljavnosti pogodb o volonterskem usposabljanju. Pritožba se moti, ko meni, da je sodišče poseglo v pogodbeno razmerje, kot sta ga zavestno in prostovoljno sklenili pogodbeni stranki, saj je sodišče prve stopnje odločalo na podlagi zahtevka, ki ga je postavil tožnik, enako kot v drugih primerih zatrjevanega dejanskega delovnega razmerja pa je ugotavljalo, ali so obstajali elementi delovnega razmerja, saj se v takem primeru po samem zakonu domneva, da delovno razmerje obstaja (18. člen in drugi odstavek 13. člena ZDR-1). Dejstvo, da je tožnik lahko z delom kadarkoli prenehal in dejstvo, da je to tudi storil, na vprašanje obstoja elementov delovnega razmerja do 3. 6. 2014 ne vpliva, zato je pritožba v tej smeri neutemeljena.

13. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje prekoračilo tožbeni zahtevek s tem, ko je tožniku priznalo plačo za delovno mesto voznika reševalca II, čeprav je tožnik zatrjeval, da je delo opravljal na delovnem mestu voznika reševalca I. Pritožbeno sodišče je sodbo v delu, ki se nanaša to, za katero delovno mesto je tožnik za obdobje od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014 upravičen do plače, sicer razveljavilo zaradi absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZDR (glej 17. točko obrazložitve). Ne glede na to pa je treba ugotoviti, da je sodišče prve stopnje tožniku prisodilo manj, kot je zahteval in ne nečesa drugega. Sodišče prve stopnje je v tem delu namreč odločalo o tem, kolikšna plača pripada tožniku za opravljeno delo v času dejanskega delovnega razmerja. Tožnik je uveljavljal plačilo za delo na delovnem mestu voznika reševalca I v višini 21. plačnega razreda, sodišče prve stopnje pa mu je priznalo plačo v nižjem znesku, torej plačo v višini 15. plačnega razreda, ki pripada delavcem na delovnem mestu voznika reševalca II, kar pomeni, da je odločalo v okviru postavljenega zahtevka.

14. Do pritožbenih navedb, ki se nanašajo na to, na katerem delovnem mestu je tožnik opravljal delo v času od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje, ker je izpodbijano sodbo v tem delu razveljavilo zaradi nasprotja med II. točko izreka in obrazložitvijo, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. V preostalem delu pa pritožba tožene stranke ni utemeljena, niti niso podani razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, zato jo je pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

15. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je med tožnikom in toženo stranko obstajalo delovno razmerje za čas od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014, saj po tem datumu tožnik ni več prihajal na delo in ni bil s toženo stranko v nobenem razmerju, ki bi lahko imelo elemente delovnega razmerja. Taka odločitev je pravilna. Skladno z ustaljeno sodno prakso (prim. s sodbami Vrhovnega sodišča RS št. VIII Ips 54/2014 z dne 13. 5. 2014, VIII Ips 45/2014 z dne 17. 6. 2014, VIII Ips 156/2014 z dne 18. 11. 2014 idr.) mora namreč delavec v primeru, da dejansko delovno razmerje že preneha, uveljaviti in doseči ugotovitev nezakonitega prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Tega tožnik v predmetnem individualnem delovnem sporu ni uveljavljal, zato je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo in zavrnilo zahtevek po 3. 6. 2014, ko tožnik ni več prihajal na delo. Drugačno pritožbeno zavzemanje je torej neutemeljeno, pritožbene navedbe, da ni dal odpovedi ne v ustni ne v pisni obliki, pa so pravno nepomembne.

16. Pritožbeno sodišče dalje ugotavlja, da ni podana zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče ni izvedlo dokaza z zaslišanjem priče A.A.. Tožnik je predlagal zaslišanje navedene priče zaradi dokazovanja trditve, da je po vložitvi tožbe tožena stranka zaposlila tri pripravnike. To dejstvo v predmetnem individualnem delovnem sporu, v katerem se ugotavlja dejansko delovno razmerje, ni pravno pomembno, zato sodišče prve stopnje pravilno ni izvedlo tega dokaza.

17. Samo zase tudi dejstvo, da je sodišče prve stopnje v 3. točki obrazložitve napisalo, da je tožbeni zahtevek v celoti utemeljen, kar je v nasprotju z izrekom sodbe, ne predstavlja zatrjevane absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, utemeljeno pa tožnik uveljavlja to kršitev v delu, ki se nanaša na odločitev o tem, za katero delovno mesto mu je tožena stranka dolžna obračunati in plačati plačo. V 10. točki obrazložitve je sodišče prve stopnje namreč ugotovilo, da je tožnik opravljal delo voznika reševalca I, za kar je bil strokovno ustrezno usposobljen, kar je v nasprotju z izrekom sodbe, v katerem je tožniku priznalo plačo za delovno mesto voznika reševalca II. V medsebojnem nasprotju so tudi razlogi glede delovnega mesta, na katerem je tožnik opravljal delo pri toženi stranki v obdobju od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014, v 10. in 13. točki obrazložitve. Že zaradi tega je bilo treba razveljaviti sodbo tudi v delu III. točke izreka, ki se nanaša na višino pripadajoče plače oziroma na delovno mesto, za katerega pripada tožniku plača, in v tem delu zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek (354. člen ZPP).

V novem postopku bo sodišče prve stopnje moralo ponovno odločiti o višini plače, ki pripada tožniku za dejansko delo pri toženi stranki, zato bo moralo ugotoviti, na katerem delovnem mestu je tožnik dejansko delal v obdobju od 1. 5. 2014 do 3. 6. 2014. V zvezi s tem bo moralo po potrebi dopolniti dokazni postopek in se v sodbi opredeliti do odločilnih navedb strank glede tega vprašanja.

18. Glede na to, da je bila sodba v tem delu razveljavljena, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje do pritožbenih navedb glede delovnega mesta, na katerem je tožnik opravljal delo.

19. V preostalem delu pa pritožba tožnika ni utemeljena, niti niso podani razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, zato jo je pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

20. Odločitev o vseh priglašenih stroških pritožbenega postopka se v skladu z določbo četrtega odstavka 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.

(1)  D. Senčur-Peček: Zakonite oblike opravljanja dela (Podjetje in delo, št. 6-7/2013, str. 921 in nasl.) in N. Belopavlovič: Volontersko pripravništvo in usposabljanje bibliotekarjev (PP, št. 18/2011, str. 21)

ZPDZC člen 11. ZDR-1 člen 13, 18, 56. ZProst člen 5, 5/2, 12, 13, 13/2, 18.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.