VDSS sodba Pdp 157/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-04-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Metod Žužek (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Samo Puppis

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - sodno varstvo - avtorska pogodba - elementi delovnega razmerja

Tožnik (novinar) v spornem času pri toženi stranki dela ni opravljal kontinuirano in nepretrgoma, pač pa le občasno glede na potrebe tožene stranke. Tožnik ni imel polnega delovnega časa. Delo je opravljal le enkrat tedensko, pri čemer tudi priprava na oddaje ni zahtevala veliko časa, temveč le nekaj ur tedensko. Tožnik ni bil prisoten na delovnem mestu in ni sodeloval v siceršnjem delovnem procesu kot ostali redno zaposleni novinarji. Ker tako niso obstajali vsi elementi delovnega razmerja iz prvega odstavka 4. člena ZDR (prostovoljna vključitev v organiziran delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgano opravljanje dela po navodilih in pod nadzorom delodajalca), tožnikov tožbeni zahtevek na priznanje delovnega razmerja pri toženi stranki, ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo in sklep, s katerima je odločilo, da se zavrne tožbeni zahtevek, da je tožeča stranka v delovnem razmerju pri toženi stranki od 1. 6. 2008 dalje z vsemi pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz delovnega razmerja za nedoločen čas, zato ji je dolžna tožena stranka izstaviti v podpis pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za polni delovni čas za delovno mesto Novinar urednik in jo pozvati nazaj na delo, v roku 8 dni pod izvršbo (I/1. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči strani obračunati plačo, ki bi jo prejemala na delovnem mestu Novinar urednik v višini 36. plačnega razreda in jo prijaviti v obvezna zavarovanja in zanjo plačati ustrezne davke in prispevke od 1. 1. 2011 dalje v roku 8 dni pod izvršbo (I/2. točka izreka). Zavrnilo je tudi zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki izplačati razliko med bruto plačo, ki bi jo prejemala na delovnem mestu Novinar urednik in plačilom za delo, ki jo je prejemala za delo pri toženi stranki za čas od 1. 1. 2011 do sklenitve pogodbe o zaposlitvi iz 1. točke tega zahtevka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti posameznega zneska dalje do plačila v roku 8 dni, pod izvršbo (I/3. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki izplačati regres za letni dopust za leto 2011 v višini 692,00 EUR in regres za leto 2012 v višini 692,00 EUR, v roku 8 dni pod izvršbo (I/4. točka izreka). Sodišče prve stopnje je ustavilo postopek v delu, ki se nanaša na ugotovitev, da tožeča stranka izpolnjuje pogoje glede strokovne izobrazbe za zaposlitev na delovnem mestu Novinar urednik, saj je poklicno delo novinarja pred 30. 6. 2008 opravljala več kot 5 let (II. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (III. točka izreka).

Tožnik vlaga pritožbo zoper sodbo in navaja, da se pritožuje zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov, saj je sodišče prve stopnje dejansko stanje napačno ugotovilo in je na takšno ugotovitev nepravilno uporabilo materialno pravo. Zato pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku tožnice (pravilno: tožnika) in toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in za pritožbo, oziroma, da zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Navaja, da je tožnik že od leta 1986 opravljal pri toženi stranki najzahtevnejša novinarska dela, in sicer na podlagi sklenjenih pogodb o produkciji avdiovizualnega avtorskega dela in avtorskih pogodb pripravljal novinarske prispevke za oddajo A. in za druge dnevno informativne oddaje v okviru uredništva informativnega programa B. ter za oddajo C. v okviru uredništva razvedrilnega programa. Prav tako je tožnik posnel tudi dokumentarni film D., bil je tudi vojni dopisnik z območja bivše Jugoslavije. Od 4. 10. 2011 dalje je tožnik pripravljal in vodil oddajo E. (scenarij, priprava posnetkov, prevod, vodenje, izbira glasbene opreme ter vodil nočni program na F.). Zadnjo pogodbo o naročilu avtorskega dela je imel tožnik sklenjeno za obdobje od 1. 9. 2012 do 31. 12. 2012. Njegovo delo je potekalo v polnem delovnem času, v turnusih in izmenah in je popolnoma enako primerljivemu delu redno zaposlenih novinarjev. Tožnik izpolnjuje pogoje glede strokovne izobrazbe, saj že od leta 1986 dalje opravljal najzahtevnejša novinarska opravila. V skladu z določili 4. člena Kolektivne pogodbe za poklicne novinarje (Ur. l. RS, št. 31/91 - KPPN) delovno razmerje lahko sklene vsaka oseba, ki izpolnjuje pogoj za opravljanje novinarskih del. Pogoj iz 5. člena glede strokovne izobrazbe pa izpolnjujejo tudi novinarji, ki to delo poklicno opravljajo najmanj 5 let. Po oceni tožnika je sodišče zmotno zaključilo, da njegovo delo za toženo stranko ni mogoče opredeliti kot delovnega razmerja, saj delo za toženo stranko do oktobra 2012 ni opravljal vsakodnevno, ne v polnem delovnem času, temveč le nekaj ur tedensko,  in tudi ne po navodilih in nadzorom tožene stranke. Sodišče je zmotno sledilo enostranskim izpovedbam prič G.G. in H.H., nadrejenih urednic, češ da je pri svojem delu bil tožnik popolnoma samostojen tako glede vsebine kot tudi glede delovnega časa, saj je sam zasnoval in izvedel celotno oddajo E. in tudi sam izbiral goste na nočno program ter tudi ni bil vključen v organiziran delovni proces tožene stranke. Nadrejeni urednici sta poskušali njegovo delo predstaviti kot popolnoma samostojno avtorsko delo. Njegovo delo je bilo samostojno in avtorsko, vendar to ne pomeni, da je prišel iz ulice, ko je imel prosti čas in predvajal oddajo E. oziroma vodil nočni program. Kolikor tožnik ve, novinarji pri toženi stranki nimajo 8 urne dnevne obvezne delovne prisotnosti, ker bi bilo to v nasprotju z vsakim razumom. Novinarsko delo je kreativno delo, ki ga ne moreš vezati na žigosanje kontrolne ure ob vstopu ali izstopu iz poslovnih prostorov tožene stranke. Poleg tega tožena stranka nima nikakršnih pravil za vrednotenje potrebne količine dela, kar sta izpovedali tudi priči, dejstvo pa je, da sta obe zaslišani priči povedali, da so tako kot tožnik imeli tudi redno zaposleni novinarji obvezo ustvariti približno enako oddajo, kot jo je ustvaril tožnik, kar bi lahko šteli za pričakovani mesečni obseg dela. S podpisom pogodb se je tožnik zavezal kakovostno, strokovno in pravočasno opraviti dogovorjeno delo, upoštevati dogovorjene kriterije, merila in programske zahteve tožene stranke po naprej določenem planu dela (tedensko predvajanje oddaje) ter izdelati poročilo o opravljenem delu. Prav tako pa pogodba vsebuje tudi določilo, da če izvajalec svoje dela ne opravi v skladu s pogodbo, lahko tožena stranka zniža honorar za 25 %. Če pa so odstopanja bistvena, lahko tožena stranka enostransko razdre pogodbo (5. člen Pogodbe o naročilu avtorskega dela). Po 7. členu Pogodb o naročilu avtorskega dela je tožnik s sklenitvijo pogodbe prenesel na toženo stranko vse materialne pravice izvajalcev na izvajalskem delu. V 8. členu je bil dogovorjen avtorski honorar za pravočasno in kvalitetno opravljeno avtorsko delo ter prenos materialnih in drugih pravic. V 9. členu pa je bilo določeno, da bo tožena stranka tožniku plačala honorar mesečno na podlagi mesečnega poročila o delu. Iz navedenega je razvidno, da njegovo delo, ki ga je opravljal za toženo stranko, izpolnjuje vse elemente delovnega razmerja, ki so določeni v 1. odstavku 4. člena ZDR, zato je tožbeni zahtevek tožnika za priznanje delovnega razmerja, izstavitev pogodbe o zaposlitvi in priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja v celoti utemeljen.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne, tožniku pa naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka. Tožnik je sam izpovedal, zaslišan na naroku za glavno obravnavo dne 13. 11. 2013, da je delo pri oddaji E. opravljal enkrat tedensko, pri čemer je kot urednik oddaje absolutno sam postavil oddajo, kar pomeni, da jo je sam uredil, napisal scenarij in scenarij v praksi tudi udejanjil. Sam je tudi izpovedal, da je imel popolnoma proste roke in da je včasih prejel zgolj kakšne smernice. Enako sta izpovedali tudi zaslišani H.H. in G.G.. Prav tako sta obe priči in tožnik enako izpovedali, da dela tožnika pri oddaji ni nihče nadzoroval. Tožnik je celo izpovedal, da je H.H. po oddaji le pripomnila, kaj je bilo dobro in kaj ne. Tako je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je bil tožnik popolnoma samostojen in da s strani tožene stranke ni prejemal nikakršnih navodil za delo ter da njegovega dela ni nihče nadzoroval. Glede na to, da so si pogodbe o naročilu avtorskega dela sledile z vmesnimi krajšimi prekinitvami ter vmesnimi časovnimi presledki, tudi ni mogoče govoriti o kontinuiranem delu tožnika, kot je to pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. Tožnik je nočni program vodil le nekajkrat, zgolj iz razloga, da bi se uvedel v živo vodenje oddaje, kar je potreboval za vodenje oddaje E.. Navedbe tožnika, da je bil uvrščen v programsko shemo na podlagi odločitve odgovorne urednice ter da ni bil nadzorovan iz razloga, ker se je vedelo, da je tožnik sposoben opraviti delo popolnoma samostojno in strokovno, pomenijo nedopustne pritožbene novote. Iz enakega razloga tožnik ne more navajati, da redno zaposleni novinarji pri toženi stranki nimajo redne 8 urne obveznosti, delo ni vezano na žigosanje kontrole ure pri vstopu ali izstopu iz poslovnih prostorov tožene stranke. Povsem enako to velja za merila za vrednotenje potrebne količine dela. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) v povezavi s 366. členom ZPP po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče ni storilo pavšalno zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in je tudi pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Sodišče je po izvedenih dokazih z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožnik in tožena stranka, ter po zaslišanju tožnika in prič G.G. in H.H. ugotovilo, da je tožbeni zahtevek tožnika za obstoj delovnega razmerja in posledično poziv na delovno mesto Novinar urednik ter izplačilo plače neutemeljen. Sodišče je pravilo ugotovilo, da je tožnik še v času trajanja pogodbe o naročilu avtorskega dela zahteval pri toženi stranki priznanje delovnega razmerja in izročitev pisne pogodbe o zaposlitvi na podlagi 1. in 2. odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 -  103/2007 - ZDR), pri čemer je imel tožnik sklenjeno zadnjo pogodbo o naročilu avtorskega dela za čas od 1. 9. 2012 do 31. 12. 2012 in je 14. 12. 2012 na toženo stranko naslovil zahtevo za varstvo pravic. Tožena stranka o zahtevi ni odločila v roku osem delovnih dni, zato je tožnik v nadaljnjem roku 30 dni dne 24. 1. 2013 pravočasno vložil tožbo.

Tožnik uveljavlja obstoj delovnega razmerja, ker naj bi v razmerju, ki sta ga stranki uredili s pogodbami o avtorskem delu, obstajali elementi delovnega razmerja. V takem primeru se po 16. členu Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s sprem. - ZDR) domneva, da obstoji delovno razmerje. Na podlagi prvega odstavka 1. člena ZDR se delovna razmerja sklepajo s pogodbo o zaposlitvi. Zato pomeni domneva o obstoju delovnega razmerja tudi domnevo, da obstoji pogodba o zaposlitvi in ne pogodba civilnega prava (pogodba o avtorskem oziroma novinarskem delu), ki sta jo stranki sklenili (namenoma ali le zato, da bi prikrili dejansko razmerje). Dokler (delovno) razmerje še traja, delavec lahko na podlagi tretjega odstavka 15. člena ZDR in po postopku, predpisanem v prvem in drugem odstavku 204. člena ZDR, zahteva od delodajalca priznanje delovnega razmerja in izročitev pisne pogodbe o zaposlitvi. Ko pa bi (delovno) razmerje že prenehalo, pa lahko tožeča stranka uveljavlja sodno varstvo v roku, določenem v tretjem odstavku 204. člena ZDR. Tožniku je razmerje s toženo stranko na podlagi zadnje sklenjene pogodbe o avtorskem delu prenehalo veljati 31. 12. 2012.

Ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da je tožnik ves čas dela pri toženi stranki opravljal delo, primerljivo delu specializiranega novinarja, zadnje obdobje  pa delo novinarja urednika. Kot pravilno navede sodišče prve stopnje, definicijo delovnega razmerja ureja 4. člen ZDR, in sicer je delovno razmerje razmerje med delavcem in delodajalcem, v katerem se delavec prostovoljno vključi v organiziran delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgoma opravlja delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca. V delovnem razmerju je vsaka od pogodbenih strank dolžna izvrševati dogovorjene ter predpisane pravice in obveznosti. Tudi 16. člen ZDR določa, da se v primeru spora o obstoju delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem domneva, da delovno razmerje obstaja, če obstajajo elementi delovnega razmerja. Tako je sodišče pravilno presojalo ali obstajajo elementi delovnega razmerja po 4. členu ZDR, pri čemer se sicer formalni status samostojnega novinarja in delavca v delovnem razmerju ne izključujeta, saj tega ne preprečuje posebna ureditev položaja samostojnih novinarjev, zato formalno sicer ni ovir, da samostojni novinar, kar je tožnik, ki je opisan v razvid samostojnih novinarjev, ne bi mogel skleniti tudi pogodbe o zaposlitvi, pri čemer pa je eden bistvenih elementov delovnega razmerja nepretrgano opravljanje dela po navodilih in pod nadzorom delodajalca, glede na to delavec ne more svobodno oblikovati svojega dela in delovnega časa, kot je Vrhovno sodišče RS že večkrat zavzelo takšno stališče (VIII Ips 337/2006, VIII Ips 129/2006 in VIII Ips 266/2009). Tožnik je zahteval priznanje delovnega razmerja pri toženi stranki od 1. 6. 2008, pri čemer je sam izpovedal, da od leta 2007 do oktobra 2008 dela ni opravljal nepretrgano, kot je to po oceni pritožbenega sodišča pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. Pogodbe o naročilu avtorskega dela so bile sklenjene za krajša časovna obdobja in za posamezne projekte, tožnik je po lastnih izpovedbah pričel z delom kontinuirano oktobra 2010, ko je pričel delati pri oddaji E.. Iz pogodb o naročilu avtorskega dela pa sicer izhaja, da je tožnik delal na tem projektu od oktobra 2011 dalje, kar sta pojasnili tudi zaslišani priči G.G. in H.H.. Enako je  tožnik navedel tudi v tožbi. Projekt filma D. je tudi potekal le krajše časovno obdobje. Tožnik sam v pritožbi navaja, da je bil njegov projekt oddaj E. popolnoma samostojno in avtorsko delo in je bil umeščen v program v skladu s programsko shemo. Sodišče je pravilno ocenilo izjavo G.G., da je šlo za izrazito avtorsko delo, ki ga je tožnik popolnoma samostojno oblikoval, kar sicer enako navaja tudi tožnik v pritožbi in med postopkom. Ob navedenem ni mogoče upoštevati njegovih pritožbenih navedb, da je delal samostojno iz razloga, ker je odgovorna urednica vedela, da je tožnik delo sposoben popolnoma samostojno in strokovno opraviti. Tožnik je tudi sam pojasnjeval, da je absolutno sam postavljal oddajo, sam urejal, sam napisal scenarij in navedeno tudi izpeljal v praksi, ter da ni prejemal nikakršnih navodil. Zaslišana priča G.G. je tudi pojasnila, da nad tožnikom ni opravljala nadzora, temveč bolj spremljanje poteka realizacije oddaje.

Zaslišani priči G.G. in H.H. sta tudi obe izpovedali, da tožnik ni imel delovnega časa kot ostali zaposleni, tudi ni imel svojega delovnega mesta, pač pa je imel le neko mizo in računalnik, večino dela pa je tudi opravljal doma.  Zaslišani priči sta tudi izpovedali, da sta tožnika videli v prostorih delodajalca le kakšno uro ali dve na teden, tožnik pa tudi ni hodil na redne sestanke uredništva, ker ni bil vključen v vsakodnevni redni delovni proces.

Tako je pravilna ocena sodišča, da je tožnik v času od 1. 6. 2008 do oktobra 2011 pri toženi stranki dela ni opravljal delo kontinuirano in nepretrgoma, pač pa le občasno glede na potrebe tožene stranke, ni imel polnega delovnega časa, delo je  opravljal le enkrat tedensko, pri čemer tudi priprava na oddaje ni zahtevala veliko časa, temveč le nekaj ur tedensko. Tožnik ni bil prisoten na delovnem mestu, ni sodeloval v siceršnjem delovnem procesu kot ostali redno zaposleni novinarji, ki morajo biti prisotni tudi na delovnem mestu. Tožnik sicer v pritožbi navaja, da kolikor ve, novinarji pri toženi stranki nimajo 8-urne obvezne prisotnosti, ki ni vezano na žigosanje kontrolne ure pri vstopu ali izstopu, vendar gre v tem delu za pritožbeno novoto, ki jo pritožbeno sodišče ne more upoštevati, skladno z določili 286. člena ZPP, ker navedenega tožnik brez svoje krivde ni navajal pred sodiščem prve stopnje. Enako velja tudi za merila za vrednotenje potrebne količine dela, za katere tožnik navaja, da jih tudi redno zaposleni novinarji nimajo.

Pritožba se sklicuje na odločitev Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 266/2009, kjer je sodišče v točki 9 zavzelo stališče, da 5. člen Kolektivne pogodbe za poklicne novinarje (Ur. l. RS, št. 31/91 - KPPN) določa, da pogoje glede strokovne izobrazbe izpolnjujejo tudi novinarji, ki to delo poklicno opravljalo najmanj 5 let. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je v predmetni zadevi šlo za opravljanje dela po napotnicah za študentsko delo, pogodbah o naročilu avtorskega dela in pogodb o novinarskem delu, pri čemer pa iz navedene obrazložitve izhaja stališče, da je tožnik uspel dokazati, da se njegovo delo po vsebini ni razlikovalo od dela redno zaposlenih novinarjev, da je delo opravljal za plačilo, v organiziranem delovnem procesu, in se je vključil prostovoljno in s toženo stranko tudi želel skleniti delovno razmerje. Enako kot v citirani zadevi, tudi v tej zadevi ni bilo bistveno presojanje ustreznosti izobrazbe (ki je očitno tožnik ne izpolnjuje), pač pa ugotovitev ali tožnik izpolnjuje pogoje iz 4. člena ZDR (prostovoljna vključitev v organiziran delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgano opravljanje dela po navodilih in pod nadzorom delodajalca). Sodišče v predmetni zadevi niti ni ugotavljalo, ali je tožnik izpolnjeval pogoje iz 4. člena KPPN.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj le-ta ni prispeval k rešitvi spora. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določilih 165. člena ZPP.

ZDR člen 1, 4, 4/1, 15, 15/3, 16, 204, 204/1, 204/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.