VDSS sodba Pdp 238/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-05-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Ruža Križnar Jager

premestitev - javni uslužbenci - začasna premestitev delavca - policist

Tožnik je v tožbi navajal, da je obrazložitev izpodbijane odločbe tožene stranke o njegovi začasni premestitvi nepopolna, vendar ni zatrjeval, da za začasno premestitev ni bilo utemeljenih razlogov. Tožnik je bil napoten na drugo delo zaradi izvajanja nalog zunanjega varovanja objektov, kar je v skladu s 7. točko 1. odstavka 3. člena ZPol, po kateri so naloge policije tudi varovanje določenih oseb, organov, objektov in okolišev. Ker tožnik ni zatrjeval, da je premestitev neutemeljena, izpodbijana odločba ni nezakonita zgolj zato, ker potreba po tožnikovi premestitvi ni podrobneje utemeljena.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala, da se ugotovi, da je odločba tožene stranke opr. št. ... z dne 9. 2. 2012 nezakonita in se razveljavi (točka I izreka sodbe), da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 842,70 EUR v 15 dneh pod izvršbo, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku tega roka dalje do plačila (točka II izreka sodbe) ter da tožeča stranka krije svoje stroške postopka (točka III izreka sodbe).

Zoper sodbo se pravočasno iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne uporabe materialnega prava in napačno ter  nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja pritožuje tožeča stranka ter predlaga, da njeni pritožbi pritožbeno sodišča ugodi ter sodbo spremni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi v celoti, toženi stranki pa naloži, da tožniku povrne stroške postopka tako na prvi stopnji kot tudi pritožbene stroške v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Uvodoma izpostavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava in kršitev ustavnega načela enakega varstva pravic in pravice do poštenega oziroma nepristranskega sojenja. Navaja, da je sodišče prve stopnje v novem sojenju sprejelo diametralno drugačen zaključek kot v prvem sojenju in odločitev utemeljilo s tem, da kršitev 3. odstavka 77. člena ZPol ni podana, ker je bil tožnik ustno obveščen o nameravani premestitvi. S tem je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo, posledično pa je tudi odločitev nezakonita in napačna.

Tudi odločitev sodišča prve stopnje o utemeljenosti premestitve ni pravilna. Ker je v tem delu obrazložitev tako skopa, se sodbe v tem delu ne da preizkusiti, zato je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Povsem zmotna je odločitev sodišča prve stopnje tudi glede dejstva ali je imela tožena stranka pravno podlago za tožnikovo premestitev ali ne. Sodišče prve stopnje je namreč spregledalo, da gre pri začasni napotitvi oziroma razporeditvi po določbi 77. člena ZPol za enostransko spreminjanje pogodbe o zaposlitvi s strani predstojnika brez soglasja javnega uslužbenca, zato je potrebno ta člen razlagati zelo ozko. Možnost podaljšanja šestmesečne začasne napotitve bi zato morala biti v ZPol izrecno predpisana. Ker pa ta možnost ni predpisana, je odločba tožene stranke nezakonita. Določilo 77. člena ZPol je jasno, saj lahko generalni direktor policije zaradi nemotenega opravljanja nalog policije začasno napoti policista na delo na določeno območje ali področje dela najdalj za šest mesecev. V tožnikovem primeru je nemogoče šteti, da gre za novo premestitev. To izhaja iz odločitve VDSS opr. št. Pdp 206/2011 z dne 6. 12. 2011, kjer je bilo zavzeto takšno stališče. Sodišče prve stopnje pa tudi ni pojasnilo razlogov za odstop od ustaljene sodne prakse.

Odločitev sodišča prve stopnje je po stališču pritožbe zmotna tudi zato, ker je obrazložitev izpodbijane odločbe, da je razlog nemoteno opravljanje nalog varovanja objektov, tako pomanjkljiva, da ne vzdrži kritične presoje, zato je podana absolutna bistvena kršitev določb postopka. Novejša sodna praksa sodišča druge stopnje je zavezujoča za delodajalca, da natančno pojasni vse razloge in kriterije za premestitev, na pa da se ti razčiščujejo šele v sodnem postopku (judikata VDSS opr. št. Pdp 934/2012 z dne 11. 2. 2013 in Pdp 1084/2012 z dne 6. 6. 2013).

Sodišče prve stopnje pa je zmotno ugotovilo dejansko stanje v zvezi s seznanitvijo tožnika o nameravani premestitvi, saj tožena stranka ni predložila nobenega listinskega dokaza, da ga je o tem seznanil komandir že pred izdano odločbo. Neprepričljivi so tudi zaključki sodišča prve stopnje o tem, zakaj je verjelo priči A.A. in zaključki o kilometrini in poštenem kriteriju izbiranja z ozirom na vidik varstva in zdravja pri delu. Sodišče prve stopnje se sploh ni ukvarjalo s tem, da je bil tožnik zaradi premestitve pri plači finančno oškodovan, saj se je na PP B. opravilo bistveno več ur in je zato bistveno več zaslužil, zato se sodba v tem delu ne da preizkusiti.

Tožeča stranka dvomi v objektivnost in nepristranskost sodišča prve stopnje, saj se je preveč ukvarjalo z ugotavljanjem zakonitosti postopanja tožene stranke in je s tem postavilo tožečo stranko v podrejeni položaj. Zaradi tega ima tožeča stranka razumljive pomisleke v spoštovanje načela poštenega sojenja, ki izhaja iz 23. člena Ustave RS, k čemur je RS zavezana tudi na podlagi Konvencije o varstvu človekovih pravic in svoboščin.

Pritožbeno sodišče je o zadevi že odločilo. S sklepom opr. št. Pdp 1219/2013 z dne 28. 2. 2013 je pritožbi tožene stranke zoper sodbo sodišča prve stopnje opr. št. Pd 80/2012 z dne 22. 10. 2012 ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bilo ugotovljeno, da je tožnikova premestitev nezakonita in je bila zato odločba tožene stranke razveljavljena, razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da je bila ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bila tožnikova napotitev na delo v nasprotju s kriteriji depeše z dne 9. 11. 2011, preuranjena, saj je svojo odločitev oprlo le na izpoved tožnika in ni izvajalo drugih predlaganih dokazov. V novem sojenju je sodišče prve stopnje odločilo z izpodbijano sodbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih je uveljavljal tožnik v pritožbi, in skladno z 2. odstavkom 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, pa tudi v pritožbi zatrjevanih ne, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju. Dejansko stanje je bilo ugotovljeno pravilno in popolno, sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov zahtevek, da se ugotovi, da je  izpodbijana odločba tožene stranke z dne 9. 2. 2012, s katero je bil tožnik dne 20. 2. 2012 napoten na delo v C. v kraj D., nezakonita in se razveljavi. Pritožbeno sodišče se strinja z odločitvijo in razlogi sodišča prve stopnje, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa skladno s 1. odstavkom 360. člena ZPP še dodaja:

Najprej pritožbeno sodišče ugotavlja, da je neupravičen dvom pritožbe v objektivnost in nepristranskost sodišča prve stopnje, ki naj bi se preveč ukvarjalo z ugotavljanjem zakonitosti postopanja tožene stranke. Ker je tožnik vložil tožbo za ugotovitev zakonitosti odločbe tožene stranke z dne 9. 2. 2012, s katero je bil na podlagi 77. člena Zakona o policiji (ZPol, Ur. l. RS, št. 49/98 in naslednji) začasno, za obdobje treh mesecev, napoten na delo v C., je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je presojalo zakonitost postopanja tožene stranke in pri tem ni kršilo določb Ustave Republike Slovenije (URS, Ur. l. RS/I, št. 33/1991).

Sodišče prve stopnje tudi ni zagrešilo v pritožbi očitane kršitve po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Sodba je ustrezno obrazložena in nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. Sodba ima tudi jasne razloge o odločilnih dejstvih, ki si med seboj niso v nasprotju. Tako se da sodba preizkusiti tudi v delu o utemeljenosti izpodbijane premestitve.

Tožnik je že tekom postopka (že v tožbi) pred sodiščem prve stopnje navajal, da je obrazložitev izpodbijane odločbe nepopolna, vendar pa ni zatrjeval, da za začasno premestitev ni bilo utemeljenih razlogov. Tožnik je bil napoten na C. zaradi izvajanja nalog zunanjega varovanja objektov, kar je v skladu s 7. točko 1. odstavka 3. člena ZPol, po kateri so naloge policije tudi varovanje določenih oseb, organov, objektov in okolišev. Ker tožnik ni zatrjeval, da je premestitev neutemeljena, izpodbijana odločba ni nezakonita zgolj zato, ker potreba po tožnikovi premestitvi ni podrobneje utemeljena. Primerjava z odločitvama VDSS v zadevah opr. št. Pdp 934/2012 z dne 11. 2. 2013 in Pdp 1084/2012 z dne 6. 6. 2013, pa iz navedenega razloga ni ustrezna.

Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da gre v primeru tožnikove napotitve po izpodbijani odločbi za novo napotitev, saj je med zaključkom tožnikove zadnje in ponovno dne 20. 2. 2012 poteklo 86 dni. Zato je primerjava z odločitvijo VDSS v zadevi opr. št. Pdp 206/2011 z dne 6. 12. 2011 neustrezna, saj je bilo v tej zadevi  spor no podaljšanje napotitve. V obravnavani zadevi pa je bil tožnik z izpodbijano odločbo znova, po tem ko se je že vrnil nazaj na svoje delovno mesto, začasno, za obdobje treh mesecev, napoten na C.. Tako ne gre za podaljšanje začasne napotitve, ampak za novo napotitev. Ker pa 77. člen ZPol omejuje le trajanje ene napotitve na trajanje šestih mesecev, je  tudi napotitev po sporni odločbi skladna s to določbo.

Res tožena stranka ni predložila nobenega listinskega dokaza, da je tožnika o nameravani premestitvi seznanil komandir že pred izdano odločbo. Tožena stranka tudi ni zatrjevala, da takšen listinski dokaz ima. Predlagala je zaslišanje priče A.A. in ta dokaz je sodišče prve stopnje izvedlo. Sodišče prve stopnje je poklonilo vero izpovedi te priče in tudi pritožbeno sodišče ugotavlja, da je  izpoved prepričljiva. Ker tožnik po ustni seznanitvi o napotitvi v C. ni nasprotoval, je priča utemeljeno menila, da se mu zdi premestitev korektna. Tožnik je bil torej s sporno napotitvijo seznanjen že koncem januarja, zato, po stališču pritožbenega sodišča, zgolj dejstvo, da mu odločba ni bila vročena v roku sedmih dni pred nastopom dela na drugem delovnem mestu, še ne pomeni, da je odločba samo iz tega razloga nezakonita.

Prav tako se pritožbeno stališče strinja tudi z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je kriterij izbire (oddaljenost kraja bivanja od kraja opravljanja dela) utemeljen. Tožnik se je namreč na delo vozil kar 255 km v eno smer (E. - F.), zato se mu je pot na delo in z dela skrajšala, kar je zanj vsekakor ugodneje.

Tožnik v postopku ni zatrjeval, da je bil premeščen na nižje plačano delovno mesto. Dejstvo, da je po premestitvi opravil manj ur dela, kot jih je po navadi opravil na PU B. in da je zaradi tega prejemal nižjo plačo ni nižje plačilo za opravljeno delo, ampak plačilo za manj ur opravljenega dela. Zato se sodišču prve stopnje ni bilo potrebno ukvarjati s tem, ali je bil tožnik zaradi premestitve finančno oškodovan ali ne. Ugotovilo je, da je tožnikova osnovna plača ostala nespremenjena, torej je za opravljano delo prejel enako plačilo.

Ker je odločitev sodišča prve stopnje, da je izpodbijana odločba zakonita, pravilna,  je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba tožeče stranke ni utemeljena, zato jo je zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 1. odstavku 165. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. člena istega zakona. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje pritožbene stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.