VDSS sodba Pdp 454/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-06-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Borut Vukovič (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Tatjana Prebil

odpravnina - regres za letni dopust - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog

Glede na to, da je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki, delovno razmerje pa ji je prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, je na podlagi 2. odstavka 109. člena ZDR upravičena do odpravnine v višini tretjine osnove za vsako leto dela pri delodajalcu.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se točka I/2 izreka izpodbijane sodbe delno spremeni tako, da v tem delu v celoti glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožnici plačati regres za letni dopust za leto 2012 v bruto znesku 646,01 EUR, od tega zneska odvesti pripadajoči davek in neto znesek izplačati tožnici z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 11. 2012 dalje do plačila.“

V preostalem se pritožba tožene stranke zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna tožnici plačati odpravnino v znesku 6.479,81 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26. 1. 2013 dalje (I/1. točka izreka) in regres za letni dopust za leto 2012 v znesku 540,97 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 11. 2012 dalje do plačila in nakazati davek od regresa v znesku 103,04 EUR Davčni upravi RS (I/2 točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 440,52 EUR v 8 dneh pod izvršbo, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku roka za izpolnitev dalje do plačila (II. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo sodišča prve stopnje vlaga pravočasno pritožbo tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in nadomesti z novo, podrejeno pa, da zadevo vrne v novo odločanje sodišču prve stopnje s stroškovno posledico. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku in naložilo toženi stranki plačilo odpravnine, regresa za letni dopust za leto 2012 skupaj z davkom in pravdne stroške. Meni, da odločitev ni pravilna, saj je tožena stranka svojo obveznost delno poravnala. To dejstvo ni bilo pravilno upoštevano, zato je izračun odpravnine, ki ga mora po sodbi plačati tožena stranka napačen. Tožnica pa tudi ne more od tožene stranke zahtevati nakazila davka od regresa. V kolikor tožena stranka te svoje obveznosti ne bi izpolnila, je aktivno legitimirana stranka lahko le DURS.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah  pritožbenih razlogov in skladno z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Tožnica s tožbo vtožuje plačilo odpravnine, ker ji je bila redno odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnega razloga, tožena stranka pa ji ni izplačala celotne odpravnine ob prenehanju delovnega razmerja, prav tako pa tudi ne regresa za letni dopust za leto 2012.

V skladu z določili 1. odstavka 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) mora delodajalec, ki delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga izplačati odpravnino, pri čemer ZDR tudi določa višino odpravnine. Glede na to, da je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki, delovno razmerje ji je prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je upravičena na podlagi 2. odstavka 109. člena ZDR do odpravnine v višini tretjine osnove za vsako leto dela pri delodajalcu. Tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena več kot 32 let in tožena stranka ji je izračunala odpravnino v višini povprečne plače, ki jo je prejela delavka ali ki bi jo prejela, če bi delala v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo v znesku 8.465,20 EUR in sama višina pripadajoče odpravnine med strankama ni bila sporna. Tožena stranka je tožnici iz naslova odpravnine plačala le 2.000,00 EUR dne 25. 1. 2013, kakor je sama navajala v vlogi z dne 14. 10. 2013. Tožena stranka je tako tožnici še dolgovala preostanek odpravnine v znesku 6.465,20 EUR.

Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je odločilo, da odpravnina zapade v plačilo ob prenehanju pogodbe o zaposlitvi, tj. z dne 11. 12. 2012. Ker tožena stranka odpravnine tožnici ni plačala v celoti, temveč le delno v višini 2.000,00 EUR dne 25. 1. 2013, dolguje za navedeno obdobje (od 11. 12. 2012 do 25. 1. 2013) tudi zakonske zamudne obresti do delnega plačila v višini 14,61 EUR, kot to izhaja iz izračuna zakonskih zamudnih obresti. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo določbo 288. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.) in znesek zamudnih obresti odštelo od delnega plačila dne 25. 1. 2013 (2.000,00 EUR - 14,61 EUR) in tožnici pravilno prisodilo še razliko v odpravnini v znesku 6.479,81 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26. 1. 2013 dalje do plačila. Glede na navedeno je neutemeljena pritožba tožene stranke, da sodišče prve stopnje delnega plačila ni pravilno upoštevalo.

Tožnica je v tožbi postavila zahtevek za izplačilo neto zneska regresa z zakonskimi zamudnimi obrestmi, prav tako pa zahtevala tudi, da tožena stranka nakaže davek DURS od regresa v znesku 103,04 EUR. Dejanska višina pripadajočega neto zneska regresa je odvisna od davkov, ki bodo veljali v času dejanskega izplačila do katerega bo prišlo po pravnomočnosti izpodbijane sodbe. Zaradi navedenega je pravilno, da se plače in drugi prejemki, od katerih se plačujejo prispevki in davki, dosodijo v bruto zneskih in se v izreku le opisno navede, da zakonske zamudne obresti tečejo od neto zneskov obračunanih po višini dosojenih bruto zneskov. Podobno velja tudi glede zahtevka za plačilo regresa za letni dopust, saj tudi glede tega prejemka tožnica v zahtevku uveljavlja le neto znesek, čeprav je v tožbi pravilno navedla še pripadajoči bruto znesek v višini 644,01 EUR. Sodišče prve stopnje bi moralo tožnici pravilno dosoditi po višini bruto znesek regresa za letni dopust, od katerega je toženec dolžan obračunati davek (tj. dohodnina, ki bo veljala v času izplačila) in nato tožnici izplačati pripadajoči neto znesek. Tožnica je v tožbi bruto znesek regresa za leto 2012 navedla in med strankama ni bil sporen, zato bi sodišče prve stopnje navedeno moralo upoštevati pri svoji odločitvi.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alinee 358. člena ZPP izpodbijano sodbo v točki I/2 spremenilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe. V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.