VDSS sodba Pdp 492/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-06-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tatjana Prebil (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Silva Donko

prenehanje delovnega razmerja - vojak - izpolnitev pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine - obvezno dodatno zavarovanje

Ob ugotovitvi, da je tožnik že 8. 8. 2013 izpolnil pogoje za pridobitev poklicne pokojnine v skladu z določili ZPIZ-2 in pokojninskega načrta poklicnega zavarovanja, je imela tožena stranka v določbi enajstega odstavka 92. člena ZObr pravno podlago za ugotovitev prenehanja veljavnosti tožnikove pogodbe o zaposlitvi z dnem 15. 6. 2014. V skladu z navedeno določbo vojaški osebi preneha delovno razmerje na obrambnem področju najkasneje do konca koledarskega leta, v katerem izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih, ne glede na čas, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba iz naslova obveznega dodatnega zavarovanja. Gre namreč za poseben, z zakonom določen razlog za prenehanje delovnega razmerja. Zato tožbeni zahtevek na odpravo odločbe tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja ni utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek, da se kot nezakonita odpravi odločba tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja z dne 13. 5. 2014 in da se toženi stranki naloži, da tožnika pozove nazaj na delo, mu od prenehanja delovnega razmerja dalje do pravnomočnosti sodbe od bruto plače 1.780,00 EUR obračuna in zanj plača prispevke za socialno varnost in akontacijo dohodnine (točka I izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (točka II izreka).

2. Zoper takšno sodbo se tožnik pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami). Navaja, da je bistvena kršitev določb pravdnega postopka podana, ker sodišče ni prekinilo postopka do odločitve Ustavnega sodišča RS v zvezi z zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti 10. odstavka 413. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-2, Ur. l. RS, št. 26/2012 s spremembami). Tožnik je predlagal zadržanje postopka, ker ZPIZ-2 ne more spreminjati Zakona o obrambi (ZObr, Ur. l. RS, št. 82/1994 s spremembami). Tožnik je ta spor sprožil v zvezi s pravico, da dela do takrat, ko doseže 40 let pokojninske dobe in s tem polno višino starostne pokojnine. V obrazložitvi pojma „dodana doba“ je pojasnjeno, da se za dodano dobo šteje pokojninska doba brez dokupa pri ugotavljanju pogojev za pridobitev pravice iz obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Vendar pa takšna obrazložitev tega pojma ne drži, saj se dodana doba po tretjem odstavku 204. člena ZPIZ-2, kjer so določeni pogoji za pridobitev pravice za poklicno upokojitev iz naslova obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja, upošteva s pokojninsko dobo brez dokupa. V 27. členu ZPIZ-2 in celotnem tretjem delu tega zakona, ni nikjer določeno, da naj se poleg pokojninske dobe brez dokupa upošteva tudi dodana doba pri ugotavljanju pogoja za starostno upokojitev iz naslova obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Delavcem na obrambnem področju je onemogočeno, da dosežejo polno pokojninsko dobo in s tem tudi polno višino starostne pokojnine. V obrazložitvi pojma „dodane dobe“ po 8. točki 7. člena ZPIZ-2 sta pomešani dve različni obliki zavarovanj, osnovno in poklicno. Dodana doba, ki jo ZPIZ-2 določa v trinajstem delu zakona, se ne more uporabljati v tretjem delu tega zakona, ki dodane dobe niti ne omenja. Osma točka 7. člena ZPIZ-2 je v nasprotju sama s seboj, saj razlaga nekaj, kar je neresnično glede na določbe samega zakona. V 7. členu ZPIZ-2 je uvodoma pojasnjeno, da imajo pojmi, uporabljeni v zakonu pomen, kot je obrazložen za vsak posamezen pojem, kar pa za 8. točko tega člena ne drži. Sodišče prve stopnje ni natančno pojasnilo, zakaj zavrača predlog za zadržanje odločanja. Izpodbijane sodbe se tudi ne da preizkusiti v delu, s katerim sodišče prve stopnje zavrača tožnikovo sklicevanje na določbe 83. in 87. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013). Bistvena kršitev določb pravdnega postopka je podana, ker sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj ni upoštevalo navedb tožnika o tem, da je potrebno uporabiti določbe ZObr, saj je specialni predpis napram ZPIZ-2. Tožnik je diskriminiran v odnosu do vseh drugih zavarovancev, saj ti lahko dosežejo polno pokojninsko dobo, tožnik pa te možnosti ni imel. Zaradi navedenega je prišlo do kršitve Ustave RS (URS, Ur. l. RS, št. 33/91 - I) in Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP). Tožniku so bile kršene ustavne pravice iz 14. člena URS (enakost pred zakonom, 22. člena URS enako varstvo pravic) in 66. členu URS (varstvo dela). V tej zadevi pa je prišlo tudi do kršitev drugega člena Ustave RS (Slovenija je pravna in socialna država), 8. člena URS (skladnost Zakona o splošno veljavnimi načeli mednarodnega prava in mednarodnimi pogodbami) in 15. člena URS (uresničevanje in omejevanje pravic). Tožniku so bile kršene tudi pravice iz 14. in 17. člena EKČP. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožnikovemu zahtevku ugodi, podredno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

5. Zmotno je pritožbeno stališče, da je bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ker sodišče prve stopnje ni sledilo tožnikovemu predlogu, da postopek prekine do odločitve Ustavnega sodišča RS o zahtevi za oceno ustavnosti in zakonitosti desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2. Najprej je potrebno ugotoviti, da tožnik v pritožbi neresnično zatrjuje, da je prekinitev predloga predlagal zaradi domnevne protiustavnosti določb ZPIZ-2. V tožbi je tožnik v resnici navajal, da je vložil zahtevo za oceno ustavnosti in zakonitosti 4. alinee 28. člena Pravilnika o podpisovanju dokumentov in o poročanju glede sprejetih oziroma izdanih dokumentov št. ... z dne 14. 5. 2013 (v nadaljevanju Pravilnik). Navedeno pa sploh ne more biti razlog za prekinitev postopka, saj v kolikor bi sodišče prve stopnje štelo, da je navedeni Pravilnik v nasprotju z Ustavo RS, ga pač ne bi uporabilo. Sodišče je v skladu s prvim odstavkom 23. člena Zakona o ustavnem sodišču (ZUstS, Ur. l. RS, št. 15/1994 s spremembami) dolžno prekiniti postopek in z zahtevo začeti postopek za oceno ustavnosti le v primeru, če meni, da je protiustaven zakon ali del zakona, ki bi ga moralo uporabiti. Navedeno pa ne velja za podzakonske akte, kakršen je Pravilnik. Sicer pa je Ustavno sodišče RS s sklepom U-I-124/14 z dne 10. 7. 2014 (le nekaj dni po vložitvi tožbe v tem sporu) zavrglo zahtevo sindikata A. za oceno ustavnosti in zakonitosti 4. alinee 28. člena Pravilnika.

6. Tožnik sodišču prve stopnje nekorektno očita, da ni prekinilo postopka do odločitve Ustavnega sodišča RS o zahtevi za oceno ustavnosti in zakonitosti desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2, saj v tem sporu šele v pritožbi prvič navaja, da naj bi sindikat A. to določbo izpodbijal pred Ustavnim sodiščem RS. Zaradi navedenega je neutemeljen pritožbeni očitek, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do razlogov, navedenih v zahtevi za začetek postopka za oceno ustavnosti oziroma zakonitosti navedene določbe ZPIZ-2. Nenazadnje tožnik niti s pritožbo sodišču ni predložil te pobude, čeprav se nanjo sklicuje. Celo v primeru, če bi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti zakona vložil tožnik (dejansko naj bi zahtevo vložil sindikat), to ne bi bil razlog za prekinitev postopka, saj je sodišče postopek dolžno prekiniti le v primeru, če tudi samo meni, da je sporna določba zakona protiustavna.

7. Po prepričanju pritožbenega sodišča ni prav nič protiustavnega v določbi desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2 o tem, da se do uskladitve ZObr in Zakona o službi v Slovenski vojski (ZSSlov, Ur. l. RS, št. 68/2007), glede izpolnjevanja pogojev po enajstem odstavku 92. člena ZObr, uporabljajo določbe 204. člena ZPIZ-2. Iz vsebine pritožbe je sicer razvidno, da tožnik šteje, da je protiustavna celotna ureditev po kateri vojaški osebi preneha delovno razmerje najkasneje do konca koledarskega leta v katerem izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba iz naslova obveznega dodatnega zavarovanja. Navedeno pomeni, da tožnik v resnici šteje, da je protiustavna predvsem določba 92. člena ZObr. Ustavno sodišče RS je že večkrat zavzelo stališče, da drugačna ureditev posameznih delovnopravnih institutov v ZObr (v primerjavi s splošno ureditvijo v ZDR), sama po sebi ne krši Ustave RS (odločbe U-I-101/95 z dne 8. 1. 1998, U-I-163/10 z dne 10. 11. 2011). Tudi pritožbeno sodišče šteje, da ureditev iz enajstega odstavka 92. člena ZObr ne nasprotuje Ustavi RS, zato jo je bilo sodišče prve stopnje dolžno uporabiti.

8. Nerazumljive so pritožbene navedbe o domnevni nejasnosti pojma dodatne dobe in neustreznosti ureditve v 3. poglavju ZPIZ-2. Določba trinajstega odstavka 92. člena ZObr je povsem jasna. Vojaški osebi preneha delovno razmerje najkasneje do konca leta, v katerem izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba iz naslova obveznega dodatnega zavarovanja. Povsem jasna in konsistentna je tudi določba desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2 o tem, da se do uskladitve ZObr in ZSSlov, glede izpolnjevanja pogojev po enajstem odstavku 92. člena ZObr, uporabljajo določbe 204. člena ZPIZ-2. Tožnik niti ne izpodbija, da je pridobil pravico do poklicne pokojnine ob upoštevanju določb 204. člena ZPIZ-2. Tožnik se dejansko zavzema zato, da se določbe o upoštevanju dodane dobe sploh ne bi upoštevale, kar pa ni mogoče, glede na povsem jasno določbo enajstega odstavka 92. člena ZObr.

9. Tožena stranka je pravilno uporabila materialno pravo, ko je ob sklicevanju na določbo enajstega odstavka 92. člena ZObr tožniku izdala odločbo o tem, da mu pogodba o zaposlitvi preneha veljati z 15. 6. 2014. Ob ugotovitvi, da je tožnik že 8. 8. 2013 izpolnil pogoje za pridobitev poklicne pokojnine v skladu z določili ZPIZ-2 in pokojninskega načrta poklicnega zavarovanja, je tožena stranka v določbi enajstega odstavka 92. člena ZObr imela pravno podlago za ugotovitev prenehanja veljavnosti tožnikove pogodbe o zaposlitvi. V skladu z navedeno določbo vojaški osebi preneha delovno razmerje na obrambnem področju najkasneje do konca koledarskega leta, v katerem izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih, ne glede na čas, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba iz naslova obveznega dodatnega zavarovanja. Sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da gre za poseben, z zakonom določen razlog za prenehanje delovnega razmerja.

10. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da izpodbijane sodbe ni možno preizkusiti v delu, v katerem sodišče prve stopnje zavrača tožnikovo sklicevanje na določbi 83. in 87. člena ZDR-1. V 83. členu ZDR-1 je urejena dopustnost odpovedi, v 87. členu pa njena oblika in vsebina. Tožnik se je v tožbi skliceval na določbo drugega odstavka 83. člena ZDR-1 o tem, da delodajalec lahko redno odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstaja utemeljen razlog za redno odpoved in na določbo drugega odstavka 87. člena ZDR-1 o tem, da mora delodajalec v odpovedi pogodbe o zaposlitvi pisno obrazložiti dejanski razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da tožniku ni bila podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi, temveč da gre za poseben, v zakonu predviden razlog za prenehanje delovnega razmerja, zato je neutemeljeno tožnikovo sklicevanje na določbo drugega odstavka 83. člena ZDR-1. Izpodbijana odločba vsebuje obrazložitev, zakaj tožniku preneha veljati pogodba o zaposlitvi (zaradi izpolnjevanja pogojev za pridobitev pravice do poklicne pokojnine). Navedeno pomeni, da tožnik neutemeljeno uveljavlja, da izpodbijana odločba ni obrazložena. Sodišče prve stopnje je navedeno povsem razumljivo pojasnilo v 8. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Tožnik v zvezi s tem delom izpodbijane sodbe smiselno uveljavlja obstoj bodisi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. točke bodisi iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Navedeni kršitvi nista podani, saj je sodišče prve stopnje povsem ustrezno odgovorilo na pravna naziranja tožnika, izpodbijana sodba pa tudi nima takih pomanjkljivosti, da je ne bi bilo možno preizkusiti.

11. Nerazumljiv je pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj ni upoštevalo navedb tožnika o tem, da je potrebno uporabiti določbe ZObr, ki so specialni predpis napram ZPIZ-2. Izpodbijana odločba je bila izdana ravno na podlagi enajstega odstavka 92. člena ZObr. Tožnik v tožbi nima nobenih navedb o tem, da je potrebno uporabiti določbe ZObr in ne določbe ZPIZ, zato sploh ni jasno, na kaj se nanaša ta pritožbeni očitek. Iz pritožbe je razvidno, da se tožnik dejansko zavzema za to, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker se opira na določbe ZObr namesto na določbe ZDR-1 o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kar pa je zmotno stališče, kot je že razloženo zgoraj.

12. Pritožbeno sodišče tudi v celoti soglaša z razlogi sodišča prve stopnje, ki jih je v 9. točki obrazložitve navedlo v zvezi z ugovorom tožnika, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker je ni podpisala pooblaščena oseba.

13. Tožnik zgolj pavšalno uveljavlja kršitev številnih ustavnih pravic, pri čemer zgolj povzema vsebino posameznih določb, ne da bi pri tem pojasnil, zakaj naj bi mu bila kršena posamezna zatrjevana pravica. Pri določbi enajstega odstavka 92. člena ZObr o prenehanju delovnega razmerja v koledarskem letu, v katerem vojaška oseba izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba, gre za posebno ureditev, ki je utemeljena na specifičnosti vojaške službe. Ravno zaradi te specifičnosti je za vojaške osebe predvidena vključitev v pokojninski načrt poklicnega zavarovanja. Zaradi navedenega posebna ureditev prenehanja delovnega razmerja ne pomeni kršitve ustavnih načel enakosti pred zakonom in enakega varstva pravic. Tožnik je obravnavan enako kot ostale vojaške osebe, ki so vključene v sistem obveznega dodatnega zavarovanja.

14. Sicer pa je tožnik odločbo o prenehanju pogodbe o zaposlitvi vsebinsko izpodbijal zgolj zaradi tega, ker v izpodbijani odločbi ni bilo upoštevano, da bi mu delovno razmerje lahko trajalo do konca koledarskega leta. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi pravilno ugotovilo, da bi glede na določbo enajstega odstavka 92. člena ZObr tožniku delovno razmerje lahko prenehalo že v letu 2013. Določba zakona, da v primeru izpolnitve pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine, delovno razmerje preneha najkasneje do konca koledarskega leta, v katerem vojaška oseba izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine, pomeni zgolj skrajni rok, ki pa tudi ni prekluziven in ne pomeni pravice vojaške osebe da izbira, kdaj ji bo prenehalo delovno razmerje.

15. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

16. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZUstS člen 23, 23/1. ZPIZ-2 člen 204, 413, 413/10. ZObr člen 92, 92/11. ZDR-1 člen 83, 83/2, 87, 87/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.