VDSS sodba Pdp 513/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-11-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Samo Puppis

obveznost plačila - zaposlitev pri drugem delodajalcu - regres za letni dopust - bruto znesek

Sodišče prve stopnje je ugotovitev, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen tudi v mesecu juliju 2013 sprejelo na podlagi zmotnega stališča, da ni pomembno, če je tožena stranka tožnika formalno prej razporedila v neko svoje drugo podjetje, da je tožnik sklenil pogodbo o zaposlitvi s toženo stranko in da ni ves čas razpolagal s pogodbo o zaposlitvi. Tožnik zatrjuje, da je delo ves čas opravljal na delovišču, pogodbo o zaposlitvi pa je imel za obdobje do 30. 4. 2013 sklenjeno s toženo stranko, v obdobju od 1. 5. 2013 do 25. 7. 2013 pa z družbo B. d.o.o.. Gre za dvoje različnih pravnih subjektov, dejstvo, da naj bi bila zakonita zastopnica te družbe zakonska partnerica tožene stranke, pa tega ne spremeni. Prav tako na dejstvo, da tožnik od 1. 5. 2013 ni bil več zaposlen pri toženi stranki, ne vpliva trditev, da je delo ves čas opravljal pri tretjem subjektu, niti dejstvo, da je bila pogodba o zaposlitvi z družbo B. d.o.o. sklenjena za nazaj. Na veljavnost sklenjene pogodbe o zaposlitvi med to družbo in tožnikom ne vpliva niti dejstvo, da na datum začetka veljavnosti te pogodbe o zaposlitvi delodajalec še ni imel firme B. d.o.o., temveč se je tedaj imenoval še F. d. o. o.. Pritožbena navedba, da tožnik ni bil več zaposlen pri toženi stranki po 30. 4. 2013, je utemeljena. Zato plače za julij 2013 tožniku ni dolžna obračunati in izplačati tožena stranka, pač pa tedanji delodajalec, to je družba B. d.o.o., ki pa ni stranka tega individualnega delovnega spora. Zaradi pomanjkanja pasivne legitimacije tožene stranke je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremenilo tako, da se zahtevek za obračun in plačilo plače za julij 2013 zavrne.

Plača (in tudi regres za letni dopust) se prisodi delavcu v bruto znesku, od katerega je potrebno plačati davke in prispevke (prispevkov se ne plačuje pri regresu za letni dopust), delavcu pa mora delodajalec izplačati neto znesek glede na predpise, ki urejajo plačilo dohodnine in prispevkov. Prispevki in dohodnina se obračunavajo in plačujejo na dan obračuna oz. izplačila, torej ko nastane davčna obveznost, to je po stopnjah, ki veljajo na dan obračuna (izplačila), osnova pa je bruto prejemek (plača, odškodnina, odpravnina ipd.). Po 15. členu ZDoh-2, v katerem je opredeljen predmet obdavčitve, se šteje, da je dohodek prejet, ko je izplačan fizični osebi ali je kako drugače dan na razpolago fizični osebi. Ker ob izdaji sodbe ni znano, po kakšni stopnji se bodo obračunali davki oz. dohodnina (oz. davki in prispevki), tudi ni znano, kakšni bodo natančno izračunani pravilni neto zneski po obračunu dajatev na dan izplačila prejemkov. Zato se prejemki, od katerih se plačujejo davki (in prispevki, če gre za takšne vrste prejemkov - plače, odpravnine...), dosodijo le v bruto zneskih, v izreku sodbe pa se le opisno navede, da zakonske zamudne obresti tečejo od neto zneskov, obračunanih od po višini dosojenih bruto zneskov, pri čemer neto zneski v izreku sodbe ne smejo biti določeni po višini v denarnem znesku.

- se sodba v I. točki izreka spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek:

„Tožena stranka je dolžna tožniku za mesec julij 2013 obračunati plačo v neto znesku 725,00 EUR ter plačati vse obračunane prispevke za socialno varnost in akontacijo dohodnine zanj, neto razliko plače v znesku 244,39 EUR pa plačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 19. 8. 2013 dalje do plačila, vse v 15 dneh, pod izvršbo.“

- se sodba v II. točki izreka delno spremeni tako, da se glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožniku obračunati sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2009 v znesku 98,20 EUR bruto, sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2011 v znesku 62,34 EUR bruto, regres za letni dopust za leto 2012 v znesku 763,06 EUR bruto in sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2013 v znesku 457,13 EUR bruto, od teh zneskov plačati akontacijo dohodnine ter mu nato plačati ustrezne neto zneske, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska regresa za letni dopust za leto 2009 od 10. 3. 2009 dalje do plačila, od neto zneska regresa za letni dopust za leto 2011 od 1. 1. 2012 dalje do plačila, od neto zneska regresa za letni dopust za leto 2012 od 2. 7. 2012 dalje do plačila in od neto zneska regresa za letni dopust za leto 2013 od 2. 7. 2013 dalje do plačila.“

- se sodba v III. točki izreka spremeni tako, da se stroški, ki jih je tožena stranka dolžna povrniti tožeči stranki, znižajo na 271,83 EUR.

II. V preostanku se pritožba zavrne in se sodba v nespremenjenem delu potrdi.

III. Tožnik sam nosi svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, naj tožniku obračuna plačo za julij 2013 v neto znesku 725,00 EUR ter plača davek in prispevke za socialno varnost, neto razliko plače v znesku 244,39 EUR pa plača tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 8. 2013 dalje do plačila (I. točka izreka). Dalje je naložilo toženi stranki obračun sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2009 v znesku 98,20 EUR bruto, sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2011 v znesku 62,34 EUR bruto, regres za letni dopust za leto 2012 v znesku 763,06 EUR bruto in sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2013 v znesku 457,13 EUR bruto, plačilo akontacije dohodnine ter plačilo neto zneskov za posamezna leta (82,49 EUR za leto 2009, 52,37 EUR za leto 2011, 640,97 EUR za leto 2012 in 383,99 za leto 2013) skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka). Toženi stranki je še naložilo, naj tožniku povrne stroške postopka v višini 424,73 EUR (III. točka izreka), ter plačilo sodne takse v višini 50,00 EUR na račun sodišča (IV. točka izreka).

2. Zoper sodbo po pooblaščencu pravočasno vlaga pritožbo tožena stranka zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, in sicer zato, ker je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen od 1. 12. 2011 do 30. 4. 2013, kar dokazuje izpis obveznih zdravstvenih zavarovanj. Glede na to trdi, da tožniku ni dolžna obračunati in izplačati plače za julij 2013 in ne regresa za leto 2009. Kot zmotno graja ugotovitev sodišča, da je bil tožnik le formalno prezaposlen, ker naj bi v kritičnem času delal v prostorih A. na istem delovnem mestu. Meni, da je takšno stališče povsem neživljenjsko ter da delovno razmerje ni odvisno od prostorov, kjer se opravlja delo, in od vrste dela, temveč od delodajalca. Po njenem mnenju je neizpodbitno, da tožnik pri toženi stranki ni delal v juliju 2013 in ne v letu 2009, dokazno breme glede tega pa je na tožniku. Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe v celoti.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo po pooblaščencu pravočasno odgovarja ter predlaga zavrnitev pritožbe s stroškovno posledico za toženo stranko. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je delno zmotno uporabilo materialno pravo.

6. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev sprejelo na podlagi ugotovitve, da je bil tožnik zaposlen pri toženi stranki od 28. 10. 2007 do 9. 3. 2009 in od 1. 12. 2011 do 25. 7. 2013. Tožena stranka v pritožbi nasprotuje ugotovitvi, da je bil tožnik zaposlen pri njej po 30. 4. 2013. Pritožbena navedba je utemeljena.

7. Tožnik je že v tožbi navajal, da ga je tožena stranka 30. 4. 2013 odjavila iz obveznih zavarovanj ter je bil z dnem 1. 5. 2013 v obvezno zavarovanje prijavljen kot zaposleni v podjetju B. d. o. o., C., D.. Navajal je sicer, da sprva s tem ni bil seznanjen, da pa je ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi, sklenjene s toženo stranko, na pobudo tožene stranke podpisal pogodbo o zaposlitvi s podjetjem B. d. o. o. za nazaj. Tožena stranka je ves čas postopka zatrjevala, da tožnik pri njej ni bil več zaposlen po 30. 4. 2013, pri tem pa se je sklicevala na izpis iz obveznih zdravstvenih zavarovanj za tožnika. Iz navedenega izpisa zdravstvenih zavarovanj za tožnika (B 12) res izhaja, da je bil tožnik zaposlen pri toženi stranki od 1. 12. 2011 do 30. 4. 2013, poleg tega iz bančnega izpiska z dne 31. 8. 2013 (A 7) izhaja, da je bila plačnik dela tožnikove plače za julij 2013 družba B. d. o. o. in ne tožena stranka. Tožbene navedbe, da je tožnik podpisal pogodbo o zaposlitvi za B. d. o. o. za nazaj in na podlagi zahteve tožene stranke, na veljavnost te pogodbe ne vplivajo.

8. Glede na to pritožba pravilno navaja, da je materialnopravno zmotno stališče sodišča prve stopnje, da ni pomembno, če je tožena stranka tožnika formalno prezaposlila v neko svoje drugo podjetje ter da je tožnik sklenil pogodbo o zaposlitvi s toženo stranko in da ni pogoj za obstoj delovnega razmerja, da ni ves čas razpolagal s pisno pogodbo o zaposlitvi. Tožnik zatrjuje, da je delo ves čas opravljal na delovišču A., E., pogodbo o zaposlitvi pa je imel za obdobje med 28. 10. 2007 in 9. 3. 2009 ter 1. 12. 2011 in 30. 4. 2013 sklenjeno s toženo stranko, v obdobju od 1. 5. 2013 do 25. 7. 2013 pa z družbo B. d. o. o. Gre za dvoje različnih pravnih subjektov, dejstvo, da naj bi bila zakonita zastopnica te družbe zakonska partnerica tožene stranke, pa tega ne spremeni. Prav tako na dejstvo, da tožnik od 1. 5. 2013 ni bil več zaposlen pri toženi stranki, ne vpliva trditev, da je delo ves čas opravljal pri A., E. (torej tretjem subjektu), niti dejstvo, da je bila pogodba o zaposlitvi z družbo B. d. o. o. sklenjeno za nazaj. Na veljavnost sklenjene pogodbe o zaposlitvi med to družbo in tožnikom ne vpliva niti dejstvo, da na datum začetka veljavnosti te pogodbe o zaposlitvi delodajalec še ni imel firme B. d. o. o., temveč se je tedaj imenoval še F. d. o. o. Ob tem, da je bila pogodba nesporno sklenjena za nazaj, je življenjsko, da je bila v njej navedena firma stranke, kakor se je glasila v času podpisa. Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da je pritožbena navedba, da tožnik ni bil več zaposlen pri toženi stranki po 30. 4. 2013, utemeljena.

9. Ker tožnik po 30. 4. 2013 ni bil več zaposlen pri toženi stranki, mu plače za julij 2013 ni dolžna obračunati in izplačati tožena stranka, pač pa tedanji delodajalec, to je družba B. d. o. o., D., ki pa ni stranka tega individualnega delovnega spora. Zaradi pomanjkanja pasivne legitimacije tožene stranke je bilo treba sodbo spremeniti tako, da se zahtevek za obračun in plačilo plače za julij 2013 zavrne (5. alineja 358. člena ZPP).

10. Ob reševanju pritožbe je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje zmotno odločilo, da je dolžna tožena stranka tožniku od pripadajočih bruto zneskov regresa za letni dopust izplačati v njegovi tožbi vtoževane nominalne zneske neto regresov oziroma sorazmernih delov regresa za letni dopust skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

11. Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 96/2012 in nasl. – ZPIZ-2) v 144. členu določa tudi, da predstavlja osnovo za plačilo prispevkov plača oziroma nadomestilo plače ter vsi drugi prejemki na podlagi delovnega razmerja, vključno z bonitetami ter povračili stroškov v zvezi z delom, izplačanimi v denarju, bonih ali v naravi. Na določbe ZPIZ-2 o plačilu prispevkov (iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja) pa se sklicujejo tudi Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 9/1992 in nasl. –ZZVZZ), Zakon o urejanju trga dela (Ur. l. RS, št. 80/2010 in nasl. – ZUTD) in Zakon o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (Ur. l. RS, št. 97/2001 in nasl. – ZSDP), ki predstavljajo pravno podlago za plačilo vseh prispevkov, ki se plačujejo iz bruto dohodkov iz delovnega razmerja. Plača (in tudi regres za letni dopust) se prisodi delavcu v bruto znesku, od katerega je treba plačati davke in prispevke (teh se ne plačuje pri regresu za letni dopust), delavcu pa mora delodajalec izplačati neto znesek glede na predpise, ki urejajo plačilo dohodnine in prispevkov, to je Zakon o dohodnini (Ur. l. RS, št. 117/2006 in nasl. – ZDoh-2), ZPIZ-2 in drugi zakoni, ki urejajo plačilo prispevkov za socialno varnost ter Zakon o prispevkih za socialno varnost (Ur. l. RS, št. 5/1996 in nasl. – ZPSV), katerega posamezne določbe, ki se nanašajo na prispevke za obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje, so prenehale veljati z uveljavitvijo ZPIZ-2 (429. člen ZPIZ-2). To izhaja zlasti iz določb 2., 15., 37. in 41. člena ZDoh-2 ter 3. in 6. člena ZPSV. Prispevki in dohodnina se obračunavajo in plačujejo na dan obračuna oziroma izplačila, torej ko nastane davčna obveznost, to je po stopnjah, ki veljajo na dan obračuna (izplačila), osnova pa je bruto prejemek (plača, odškodnina, odpravnina ipd.). Po 15. členu ZDoh-2, v katerem je opredeljen predmet obdavčitve, se šteje, da je dohodek prejet, ko je izplačan fizični osebi ali je kako drugače dan na razpolago fizični osebi. Ker ob izdaji sodbe ni znano, po kakšni stopnji se bodo obračunali davki oziroma dohodnina (oziroma davki in prispevki, pri dohodkih, od katerih se prispevki plačujejo), tudi ni znano, kakšni bodo natančno izračunani pravilni neto zneski po obračunu dajatev na dan izplačila prejemkov. Zato se prejemki, od katerih se plačujejo davki (in prispevki, če gre za takšne vrste prejemkov – plače, odpravnine...), dosodijo le v bruto zneskih, v izreku sodbe pa se le opisno navede, da zakonske zamudne obresti tečejo od neto zneskov, obračunanih od po višini dosojenih bruto zneskov, pri čemer neto zneski v izreku sodbe ne smejo biti določeni po višini v denarnem znesku (tako npr. Višje delovno in socialno sodišče v odločbah št. Pdp 717/2013 z dne 13. 12. 2013, št. 1455/2014 z dne 9. 9. 2015, …).

12. Ker sodišče prve stopnje navedenih določb ni upoštevalo in je tožniku prisodilo tudi neto zneske regresov za letni dopust (oziroma njihovih sorazmernih delov) za leta 2009, 2011, 2012 in 2013 v nominalni višini, je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP v tem delu pritožbi tožene stranke (v okviru preizkusa pritožbe po uradni dolžnosti) ugodilo in izpodbijani del sodbe spremenilo tako, kot to izhaja iz izreka.

13. V preostalem delu pa je pritožba neutemeljena. Med postopkom na prvi stopnji je bilo med strankama nesporno, to pa izhaja tudi iz dokazov (denimo iz izpisa zdravstvenih zavarovanj - A 6), da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen (tudi) od 28. 10. 2007 do 9. 3. 2009. Pritožbena navedba, da tožnik v letu 2009 pri toženi stranki sploh ni bil zaposlen, je tako protispisna. Tožniku za leto 2009 torej pripada sorazmerni del regresa za letni dopust v znesku 98,20 EUR bruto, ta znesek mora tožena stranka obračunati, odvesti akontacijo dohodnine ter tožniku plačati ustrezni neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva prenehanja delovnega razmerja v letu 2009, to je 10. 3. 2009 dalje do plačila.

14. Glede preostalega dela sodbe tožena stranka v pritožbi ne podaja nobenih konkretnih trditev. Pritožbeno sodišče je zato opravilo uradni preizkus tega dela odločitve in ugotavlja, da procesne kršitve niso podane, materialno pravo pa je bilo pravilno uporabljeno.

15. Glede na to, da je tožena stranka deloma uspela s svojim zahtevkom, je bilo treba spremeniti odločitev o stroških. Sodišče prve stopnje je tožniku pravilno priznalo naslednje stroške postopka: nagrado za postopek po tar. št. 3100 Zakona o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2008 – ZOdvT) v višini 136,50 EUR, nagrado za narok po tar. št. 3102 ZOdvT v višini 126,00 EUR, pavšalni znesek materialnih stroškov po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR ter 22 % DDV po tar. št. 6007 ZOdvT v višini 62,15 EUR. Priznalo mu je tudi kilometrino za udeležbo na naroku v višini 10,08 EUR (relacija E. - G. - E.) in sodno takso v višini 70,00 EUR, skupno torej 424,73 EUR. Tožena stranka stroškov postopka ni priglasila. Ker je tožnik s svojim zahtevkom uspel v deležu 64 %, mu pripadajo stroški skladu z uspehom v višini 271,83 EUR, to pa mu je dolžna povrniti tožena stranka, zato je pritožbeno sodišče III. točko izpodbijane sodbe spremenilo tako, da je znesek stroškov znižalo na ta znesek (5. alineja 358. člena ZPP).

16. Ker je sodišče prve stopnje pri odločanju o tožnikovem tožbenem zahtevku delno zmotno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke delno ugodilo in na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo, v preostalem pa je njeno pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno ter v nespremenjenem delu potrdilo izpodbijano sodbo, saj glede tega dela sodbe niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi, niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

17. Tožena stranka sama krije priglašene stroške odgovora na pritožbo, saj je tožena stranka s pritožbo delno uspela, v preostanku pa odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in tako ni bil potreben za postopek (prvi odstavek 165. in 155. člena ZPP). Ker tožena stranka ni priglasila stroškov pritožbe, pritožbeno sodišče o njih ni odločalo.

ZPIZ-2 člen 144. ZDoh člen 2, 15, 37, 41. ZPSV člen 3, 6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.