VDSS sodba Psp 214/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-06-04

Elizabeta Šajn Dolenc (preds.), Jože Cepec (poroč.), Nada Perić Vlaj

invalid III. kategorije - pravica do nadomestila za invalidnost - delo za krajši delovni čas od polnega

ZPIZ-1 za pridobitev pravice do nadomestila za invalidnost ne določa pogoja, da mora invalid delo ves čas premestitve opravljati v polnem delovnem času. Časovna razbremenitev oz. časovni element (opravljanje dela v polnem ali v skrajšanem delovnem času) ni podlaga za priznanje pravice, še manj za ustavitev izplačevanja nadomestila za invalidnost. Ker je bila tožnica tudi v obdobju po 18. 6. 2011 zavarovana za polni delovni čas 40 ur tedensko, s tem da je koristila krajši delovni čas v obsegu 10 ur tedensko iz naslova pravic, ki ji gredo po ZSDP (iz naslova starševstva), tožena stranka ni imela podlage za izdajo izpodbijane odločbe, s katero je tožnici ustavila izplačevanje nadomestila za invalidnost z 18. 6. 2011.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

1. Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo odpravilo odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2014 in št. ... z dne 24. 2. 2014 ter odločilo, da se tožnici nadomestilo za invalidnost izplačuje tudi od 19. 6. 2011 do 30. 4. 2014 ter, da je toženka dolžna s posebno odločbo, v roku 30 dni po pravnomočnosti sodbe odločiti o višini te pravice. Štelo je, da Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 106/99 s spremembami, v nadaljevanju: ZPIZ-1) za pridobitev pravice do nadomestila za invalidnost ne določa pogoja, da mora invalid delo ves čas premestitve opravljati v polnem delovnem času. Pogoj je zaposlitev na drugem ustreznem delovnem mestu, torej z upoštevanjem vseh omejitev po odločbi o invalidnosti, ne pa tudi delo v polnem delovnem času. Ugotovilo je, da tožnica dela na delovnem mestu z ustreznimi omejitvami po 30 ur tedensko, ob tem, ko je 10 ur tedensko zavarovana kot upravičenka do sorazmernega dela plačila prispevkov za socialno varnost zaradi dela s krajšim delovnim časom zaradi starševstva. To pa ni razlog, zaradi katerega tožnici ne bi bilo mogoče priznati pravice do nadomestila za invalidnost, niti ni podlage za ustavitev navedene pravice.

2. Pritožuje se toženka. Meni, da je sodišče napačno uporabilo materialno pravo. Drugo delovno mesto v smislu 94. člena ZPIZ-1 mora biti v skladu s pogoji oz. z omejitvami, določenimi v odločbi, s katero je bila zavarovancu priznana pravica do premestitve na drugo delovno mesto z omejitvami s polnim delovnim časom, kar pomeni, da je potrebno v primeru tožnice upoštevati tako razbremenitve pri delu kot ustrezen delovni čas, tega v spornem obdobju pri tožnici ni, zato tožnici v tem obdobju ni mogoče priznati pravice do nadomestila za invalidnost oz. ji le-tega ni mogoče izplačevati. Pri tožnici gre za priznanje nadomestila za invalidnost kot zaposleni osebi, na podlagi 4. alineje prvega odstavka ter 3. alineje tretjega odstavka 94. člena ZPIZ-1 v višini 25 % invalidske pokojnine, ki bi ji pripadala na dan nastanka invalidnosti oz. osnove iz 57. člena ZPIZ-1. Pritožba nadalje meni, da nadomestila za invalidnost ni mogoče izplačevati v sorazmernem delu, saj po določbah ZPIZ-1 takšna možnost ni predvidena za zavarovance, ki so v delovnem razmerju, v kolikor delo opravljajo s krajšim delovnim časom od polnega. Takšne pravice (pravice do sorazmernega dela do nadomestila za invalidnost) ZPIZ-1 niti nima in jih med naštetimi pravicami iz 4. člena ZPIZ-1 ni.

3. Tožnica je podala odgovor na pritožbo toženke. V njem navaja, da ne nasprotuje odmeri nadomestila po 94. členu ZPIZ-1 kot ji je to pripadlo z invalidsko odločbo in ne zahteva drugačne odmere, temveč priznanje sorazmernega dela že odmerjenega nadomestila oz. njegovo sorazmerno zmanjšanje glede na delovni čas, za katerega ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi na ustreznem delovnem mestu. Zatrjuje, da gre v konkretnem primeru za pravno praznino, katero je potrebno z uporabo analogije pokriti in s tem zagotoviti enako obravnavanje. V ZPIZ-1 ni opredeljen dejanski stan, kjer se invalid III. kategorije, ki je sicer zmožen za delo s polnim delovnim časom, zaposli za krajši delovni čas. Navedeno pravno praznino bi zapolnilo sodišče z izdajo posamičnega upravnega akta. Zakon namreč ne vsebuje določila, ki bi zavarovancu, kakor je sama, bodisi onemogočalo pravico do nadomestila, bodisi mu omogočalo priznanje sorazmernega dela nadomestila. Tožnica, ki dela na ustreznem delovnem mestu krajši delovni čas od polnega ima še nadalje pravico do nadomestila za invalidnost in bi ji to moralo biti odmerjeno sorazmerno, z uporabo analogije četrtega odstavka 153. člena ZPIZ-1, ki se uporablja za brezposelnega zavarovanca, ki je upravičen do nadomestila za invalidnost in se zaposli s krajšim delovnim časom od polnega ter ohrani sorazmerni del invalidskega nadomestila v ustreznem odstotku. Sam krajši delovni čas ne spremeni delovnega mesta v neustreznega, saj se obremenitev dejansko zmanjša in ne more negativno vplivati na delovno zmožnost zavarovanca, torej tudi tožnice. Pravica, ki jo tožnica po Zakonu o starševskem varstvu in družinskih prejemkih uveljavlja ni v koliziji s pravicami, ki jih ima kot invalidkinja. Po stališču toženke uživanje pravice iz naslova starševskega varstva onemogoča uživanje pravice iz invalidskega zavarovanja. Tožnica meni, da se njen pravni položaj ne bi smel poslabšati na podlagi odločitve, da bo izkoristila pravico, ki ji pripada po zakonu.

5. Pritožbeno sodišče je opravilo preizkus izpodbijane prvostopenjske sodbe v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami - v nadaljevanju: ZPP). Pri tem preizkusu pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa tudi ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

6. Spor v predmetni zadevi se nanaša na to, da je toženka tožnici z odločbo z dne 24. 2. 2013 ustavila izplačevanje nadomestila za invalidnost z dnem 18. 6. 2011. Toženka je iz matične evidence zavarovancev ugotovila, da je zavarovanka od 19. 6. 2011 dalje zavarovana kot zaposlena za krajši delovni čas od polnega, 30 ur tedensko, zavarovanki pa pripada pravica do nadomestila za čas, ko je zaposlena na drugem delu s polnim delovnim časom 40 ur tedensko.

7. Med strankama dejansko stanje ni sporno. Tožnica je po odločbi toženke z dne 3. 10. 2007 delovni invalid III. kategorije invalidnosti zaradi posledic bolezni in ji je priznana pravica do premestitve na drugo delovno mesto, kjer ni izpostavljena kemičnim dražljivcem kože, s polnim delovnim časom od 25. 1. 2007 dalje. Po odločbi toženke z dne 18. 5. 2010 ji je bila priznana pravica do nadomestila za invalidnost od 1. 5. 2010 dalje. Pravica do nadomestila za invalidnost je bila tožnici priznana in odmerjena kot zaposleni osebi, v skladu s 4. alinejo prvega odstavka ter 3. alinejo tretjega odstavka 94. člena ZPIZ-1 v višini 25 % invalidske pokojnine, ki bi ji pripadala na dan nastanka invalidnosti oz. osnove iz 57. člena ZPIZ-1. Tožnica je od 19. 6. 2011 dalje zaposlena in zavarovana za krajši delovni čas od polnega 30 ur tedensko, za 10 ur tedensko pa je zavarovalka kot upravičenka do sorazmernega dela plačila prispevkov za socialno varnost, zaradi dela s krajšim delovnim časom, zaradi starševstva.

8. Iz navedenega dejanskega stanja je torej razvidno, da je tožnica tudi od 19. 6. 2011 dalje zaposlena na ustreznem delovnem mestu, saj se delovno mesto, za katero ima tožnica sklenjeno pogodbo o zaposlitvi ni spremenilo. Z delodajalcem (Splošno bolnišnico A. v B.) je tožnica sklenila le aneks k pogodbi o zaposlitvi, da bo ista dela opravljala krajši delovni čas 30 ur na teden, za določen čas, od 19. 6. 2011 do 9. 6. 2015, na delovnem mestu „srednja medicinska sestra v negovalni enoti“, zaradi starševstva. Po odločbi Centra za socialno delo B., z dne 5. 8. 2011, je namreč tožnica upravičena do plačila prispevkov za socialno varnost zaradi dela s krajšim delovnim časom zaradi starševstva v obsegu 10 ur tedensko v času od 19. 6. 2011 do 9. 6. 2016. Tožnica je tako torej tudi v obdobju po 18. 6. 2011 zavarovana za polni delovni čas 40 ur tedensko, s tem, da koristi krajši delovni čas v obsegu 10 ur tedensko iz naslova pravic, ki ji gredo po Zakonu o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (Ur. l. RS, št. 110/06 - UPB2 in naslednji - v nadaljevanju ZSDP).

9. Prvostopenjsko sodišče je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo, da toženka nima podlage za izdajo izpodbijane odločbe, s katero je tožnici ustavila izplačevanje nadomestila za invalidnost z 18. 6. 2011. ZPIZ-1 za pridobitev pravice do nadomestila za invalidnost ne določa pogoja, da mora invalid delo ves čas premestitve opravljati v polnem delovnem času. Časovna razbremenitev oz. časovni element (opravljanje dela v polnem ali v skrajšanem delovnem času) v primeru kot je ta, ni podlaga, ne za priznanje pravice, še manj za ustavitev izplačevanja.

10. Pravilno navaja tožnica v odgovoru na pritožbo, da bi v primeru kot je njen, zaradi tega, ko je koristila pravice iz ZSDP-ja pa ji je toženka ustavila izplačevanje nadomestila za invalidnost iz tega razloga, bila v diskriminatornem položaju. Pri tožnici je dejansko do takšne diskriminacije s strani tožene stranke tudi prišlo. V nobenem primeru uživanje pravic iz naslova starševskega varstva, v primeru kakor je pri tožnici, ne more pripeljati do tega, da onemogoči uživanje pravice iz invalidskega zavarovanja. Napačno je tudi zavzemanje in interpretacija tožene stranke, da ustrezno drugo delovno mesto pomeni pri invalidih, ki opravljajo delo z omejitvami s polnim delovnim časom, da je delo v krajšem delovnim časom od polnega delovnega časa, neustrezno delo. Pritožbeno sodišče se v zvezi s tem v celoti strinja s stališčem, zavzetim v sodbi sodišča prve stopnje.

11. Na podlagi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo toženke, v skladu s 353. členom ZPP kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.