VDSS sodba Pdp 236/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-07-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Silva Donko (poroč.), Ruža Križnar Jager

V konkretnem primeru je za izplačilo vtoževanega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule dovolj, da je tožnik konkurenčno klavzulo spoštoval. Iz besedila aneksa, ki je konkurenčno klavzulo določil, ne izhaja, da bi tožnik moral dokazovati prejete ponudbe, ki jih je moral zavrniti zaradi spoštovanja konkurenčne klavzule. Prav tako tudi ni bilo določeno, da bi moral tožnik imeti ustanovljeno podjetje za opravljanje dejavnosti ali da bi moral toženo stranko obvestiti, da zaradi spoštovanja klavzule ne more opravljati določenega dela.

Bistvo določbe o konkurenčni klavzuli v aneksu je bilo, da tožnik po prenehanju pogodbe o zaposlitvi ne sme opravljati del in sklepati poslov iz delovnega področja ali dejavnosti tožene stranke na trgu, zaradi teh prepovedi in omejitev pa je po prenehanju pogodbe o zaposlitvi upravičen do mesečnega denarnega nadomestila. Edini pogoj, ki je bil določen za izplačevanje denarnega nadomestila, je bil, da tožnikova plača po prenehanju delovnega razmerja ni primerljiva s prejšnjo. Ta pogoj pa je bil v tožnikovem primeru izpolnjen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe (I. in III. točka izreka).

Stranki sami krijeta stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je dolžna tožena stranka tožniku obračunati nadomestilo iz naslova konkurenčne klavzule za mesece april 2010 do marec 2012 v višini 1.106,58 EUR mesečno, od njih odvesti prispevke in akontacijo dohodnine in mu jih izplačati v neto znesku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto zneska nadomestila, ki tečejo od 5. dne v naslednjem mesecu za pretekli mesec do plačila (I. točka izreka).  Kar je tožnik zahteval več, je sodišče prve stopnje zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 1.548,77 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po preteku paricijskega roka dalje do plačila (III. točka izreka).

Zoper I. točko izreka navedene sodbe (ugodilni del) in zoper odločitev o stroških (III. točka izreka) se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podredno pa, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Materialnopravno zmoten je zaključek sodišča, da je toženka dolžna tožniku izplačati vtoževano nadomestilo, če delavec spoštuje konkurenčno klavzulo in po prenehanju delovnega razmerja ne opravlja konkurenčne dejavnosti, pri čemer ni pomembno, ali se delavec upokoji, se zaposli pri drugem delodajalcu oziroma opravlja dejavnost sam. Napačen je zaključek, da tožniku ni potrebno dokazovati, da je imel možnost skleniti delovno razmerje ali drugače opravljati konkurenčno dejavnost. Tožnik bi moral konkretno zatrjevati oz. dokazati, da bi brez upoštevanja konkurenčne klavzule dejansko začel opravljati dejavnost in katero, oziroma se zaposlil in kje. Tožnik bi moral toženko tudi obvestiti, da spoštuje konkurenčno klavzulo in da zato ne more opravljati določenega dela, a tega ni storil.

V V. točki aneksa št. 1 k individualni pogodbi z dne 25. 5. 2005, ki je po mnenju tožene stranke ničen, je navedeno, da tožnik ne sme opravljati toženki konkurenčne dejavnosti ob prenehanju delovnega razmerja, če to ne izključuje možnosti primerne druge zaposlitve in v kolikor bi to vplivalo na interese delodajalca. Tožnik je imel možnost pri toženki nadaljevati delovno razmerje kot svetovalec direktorja, saj mu je bila dolžna omogočiti zaposlitev v primeru, če ni bil več izbran za direktorja-poveljnika. Toženka je ves čas postopka trdila, da kakršnokoli delo tožnika ne bi bilo v nasprotju z njenimi interesi. Tožnik bi ne glede na konkurenčno klavzulo lahko opravljal kakršnokoli dejavnost, če bi to želel in nameraval. A tega namena ni imel, saj nenazadnje tudi po prenehanju veljavnosti konkurenčne klavzule ne opravlja nikakršnega dela. Tožnik toženkine osnovne dejavnosti (gašenje požarov in varstvo pred naravnimi in drugimi nesrečami) ne bi mogel opravljati zaradi neizpolnjevanja potrebnih pogojev. Glede dopolnilnih dejavnosti, ki jih toženka opravlja, pa je pojasnila, da je ne bil motila morebitna dejavnost na tem področju in tudi ne bi bili kršeni njeni interesi. Tožnik ni zatrjeval, da bi imel ustanovljeno kakršnokoli podjetje za opravljanje takšne dejavnosti. Morebitno upravičenost do nadomestila iz naslova konkurenčne klavzule pa je potrebno strožje presojati v primeru upokojitve, saj je vsaka pokojnina nižja od prejšnje plače. Izpolnjen ni niti osnovni pogoj - da bi konkurenčna klavzula tožniku onemogočala zaslužek.

Tožena stranka še poudarja, da je aneks št. 1 ničen, ker ga je podpisal predsednik sveta brez sklepa sveta toženke. Do te okoliščine pa se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Zaslišati bi bilo potrebno tudi predsednika sveta A.A. in ostale člane sveta. Napačen je tudi zaključek sodišča, da je tožena stranka zatrjevala plačilo nadomestila za konkurenčno klavzulo v času zaposlitve tožnika pri njej. Tožena stranka je namreč tožniku izplačevala dodatek k plači, katerega namen je bil le povišanje plače. Ta dodatek je bil nato ukinjen, zaradi česar je tožnik vztrajal na podpisu aneksa s konkurenčno klavzulo. Protispisen je zaključek sodišča o obljubi tožene stranke tožniku na seji sveta tožene stranke 10. 2. 2010, da mu bo izplačano nadomestilo za konkurenčno klavzulo. Dogovor v prilogi A9 je pripravil tožnik, a ga tožena stranka ni sprejela niti ga ni podpisala, kar protispisno ugotavlja sodišče. Poseben postopek za ugotavljanje ničnosti aneksa št. 1 ni potreben, saj se lahko zainteresirana stranka na ničnost sklicuje v drugem postopku. Podredno tožena stranka še navaja, da bi moralo sodišče pri odločanju o morebitnem nadomestilu upoštevati tudi tožnikovo pokojnino.

Tožnik je v odgovoru na pritožbo tožene stranke poudaril, da je Aneks št. 1 pripravila pravna služba Občine B. in da je predsednik sveta zavoda ostale člane dne 22. 3. 2006 seznanil s podpisom tega aneksa, česar pa nihče izmed prisotnih članov sveta ni problematiziral. Tudi v preteklosti svet zavoda ni sprejemal sklepov o vsebini pogodb o zaposlitvah z direktorji. Člani sveta zavoda tudi niso spremenili konkurenčne klavzule v letu 2009 ali na seji 10. 2. 2010, ko so sklenili, da se realizirajo tožnikove pravice po individualni pogodbi in aneksih, in sicer skladno s predloženim dogovorom, a je nato tožena stranka od tega dogovora odstopila. Ni pa tožena stranka spremenila konkurenčne klavzule ali od nje odstopila. Tožnik je predsedniku sveta zavoda C.C. izročil zahtevek, v katerem je navedel, da zanj pomeni konkurenčna klavzula poseg v ustavne pravice, zaradi česar je omejen pri načrtovanju poklicnega udejstvovanja. Tožnik v odgovoru na pritožbo navaja tudi sodno prakso v zvezi s konkurenčno klavzulo. Tožnik še poudarja, da dogovor o izplačilu pogodbenih obveznosti in sporazum tožene stranke nista bila podpisana, zato tudi ne vplivata na konkurenčno klavzulo. Tožena stranka sicer nikoli ni zavezala tožnika, da ji predloži dokaz o možnosti zaposlitve oziroma da jo prosi za soglasje za opravljanje dela. Tožnik pa je dokazal, da je spoštoval konkurenčno klavzulo. Starostno se je predčasno upokojil zaradi omejitev po konkurenčni klavzuli.  Navedel je tudi, katere ponudbe za delo je dobil. V kolikor bi ponudbe sprejel, bi to vplivalo na delovanje tožene stranke, saj je ta več kot 75 % letnih prihodkov pridobila z dopolnilnimi storitvami na trgu, medtem ko osnovna dejavnost gašenja predstavlja le 20 % delež. Tudi po sodni praksi VS RS ni potrebno dokazovati možnosti zaposlitve (opr. št. VIII Ips 207/2006).

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, na katere opozarja pritožba.

Sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev postopka po 14. in 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Sodba je ustrezno obrazložena in vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi v zvezi z odločitvijo, zakaj aneks št. 1 ni ničen. Sodišče prve stopnje je sicer res napačno štelo, da je dogovor v prilogi A9, ki ga je dejansko pripravil in predlagal tožnik, pripravila in podpisala tožena stranka, a ta pomota ne predstavlja take kršitve določb pravdnega postopka, ki bi vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno povzelo vsebino sklepa sveta tožene stranke dne 10. 2. 2010, da tožniku pripadajo vse pravice iz pogodbe o zaposlitvi in aneksov. Po oceni pritožbenega sodišča zato bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ni podana.

Prvostopenjsko sodišče tudi ni kršilo načela kontradiktornosti s tem, ko ni izvedlo dokaza z zaslišanjem predsednika in ostalih članov sveta zavoda. Po določbi 2. odstavka 213. člena ZPP o tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev, odloča sodišče. Skladno z določbo 2. odstavka 287. člena ZPP senat zavrne predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo, in navede v sklepu, zakaj jih je zavrnil. Sodišče prve stopnje je ravnalo v skladu s citiranimi določbami, saj je v izpodbijani sodbi naštelo izvedene dokaze ter navedlo, da zasliševanje ostalih predlaganih prič ne bi prispevalo k odločitvi, bi pa postopek podaljšalo. Navedlo je še, da zaslišanje predsednika in članov sveta tožene stranke ni bilo izvedeno, ker so o dogajanju na sejah predloženi listinski dokazi, hkrati pa iz predložene pogodbe o zaposlitvi in aneksov izhaja volja pogodbenih strank. Tudi po oceni pritožbenega sodišča resnična volja strank glede obstoja konkurenčne klavzule izhaja iz že izvedenih dokazov, zato zaslišanje navedenih prič ne bi bilo smotrno in tudi ne bi pripomoglo k ugotovitvi drugačnega dejanskega stanja ter drugačni odločitvi.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, in pravilno uporabilo materialno pravo, zato je sprejeta odločitev v celoti pravilna.

V tem delovnem sporu tožnik vtožuje nadomestilo iz naslova konkurenčne klavzule za čas od  aprila 2010 do aprila 2012, ki je bila določena s V. členom aneksa št. 1 k individualni pogodbi o zaposlitvi z dne 25. 5. 2005. Skladno s tem členom tožnik dve leti po prenehanju veljavnosti te pogodbe o zaposlitvi v primeru prenehanja delovnega razmerja po lastni volji ali krivdi tožnika (če to ne izključuje možnosti primerne druge zaposlitve) ni smel za svoj ali tuj račun opravljati del in sklepati poslov iz delovnega področja ali dejavnosti tožene stranke na trgu, kot je to opredeljeno z vpisom v sodni register oz. z drugimi akti, ki opredeljujejo dejavnost tožene stranke, v kolikor bi to vplivalo na interese delodajalca. Tako oblikovana konkurenčna klavzula je bila skladna s takrat veljavnim Zakonom o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in spremembe; v nadaljevanju: ZDR), ki je v 38. členu določal osnovne pogoje za ta institut. Tožnik je imel sicer sklenjeno individualno pogodbo o zaposlitvi  z dne 25. 5. 2005 za delovno mesto poveljnik-direktor z veljavnostjo štirih let. Z aneksom št. 2 iz maja 2009 sta se stranki dogovorili, da se tožnik imenuje na vršilca dolžnosti poveljnika-direktorja tožene stranke za čas od 16. 5. 2009 do imenovanja oziroma nastopa funkcije novega poveljnika direktorja tožene stranke, vendar največ za eno leto. Z aneksom št. 2 sta se dogovorili, da se tožniku določijo enake pravice, obveznosti in odgovornosti, kot jih ima po individualni pogodbi in aneksu št. 1. V tem členu je bilo še navedeno, da se te pravice in obveznosti nanašajo tako na čas opravljanja vršilca dolžnosti kot tudi po prenehanju opravljanja teh nalog.

Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da je bil aneks št. 1 z dne 16. 3. 2006 veljavno sklenjen. Sodišče prve stopnje je pravilno povzelo 19. člen statuta tožene stranke, skladno s katerim poveljnik-direktor sklene pogodbo o zaposlitvi z zavodom, ki jo v imenu zavoda (tožene stranke) sklene predsednik sveta zavoda. Pritožbeno sodišče še poudarja, da iz 1. odstavka 19. člena in 25. člena statuta izrecno izhaja, da poveljnika-direktorja zavoda imenuje in razrešuje svet zavoda, pristojnosti sveta zavoda pa so eksplicitno naštete v 25. členu. Ta določa, da svet zavoda opravlja tudi druge naloge, če tako določa statut, akt o ustanovitvi ali drugi predpisi. Tožena stranka ni predložila nikakršnega predpisa, iz katerega bi izhajalo, da bi moral podpis aneksa predhodno odobriti svet zavoda. Takratni predsednik sveta zavoda A.A. je sicer ostale člane sveta na seji dne 22. 3. 2006 seznanil, da je s soglasjem ustanovitelja s tožnikom podpisal aneks k že obstoječi pogodbi o zaposlitvi, na kar prisotni niso imeli pripomb. Veljavnost aneksa št. 1 pa je bila nenazadnje (ponovno) potrjena s sprejemom aneksa št. 2, ki ga je v imenu tožene stranke podpisal (nov) predsednik sveta C.C.. Pritožbeno sodišče se zato v celoti strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je določilo o konkurenčni klavzuli iz aneksa št. 1 veljavno.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je bila konkurenčna klavzula nepotrebna, ker tožnik osnovne dejavnosti tožene stranke zaradi neizpolnjevanja pogojev niti ne bi mogel opravljati, na področju njenih dopolnilnih dejavnosti pa je morebitna dejavnost tožnika ne bi motila in tudi ne bi bili kršeni njeni interesi. Tožena stranka in tožnik sta namreč konkurenčno klavzulo dogovorila z aneksom št. 1 z dne 16. 3. 2006, ohranila pa sta jo veljavi tudi s sprejemom aneksa št. 2. V tem je bilo še posebej poudarjeno, da se pravice in obveznosti iz pogodbe in aneksa št. 1 nanašajo tudi na čas po prenehanju opravljanja nalog v.d. poveljnik-direktor. Tožena stranka tudi nikoli ni odstopila od te klavzule oziroma tožniku ni predlagala dogovora o prenehanju veljavnosti te klavzule, kar bi bilo sicer možno na podlagi 40. člena ZDR. To bi bilo nenazadnje možno vse do prenehanja tožnikovega delovnega razmerja dne 31. 3. 2010, vendar tožena stranka v dopisu z dne 11. 3. 2010, v katerem je tožnikovo odpoved označila kot brezpredmetno, ni navedla, da konkurenčna klavzula preneha veljati.

Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da je v konkretnem primeru za izplačilo nadomestila dovolj, da tožnik konkurenčno klavzulo spoštuje. Iz besedila V. člena aneksa št. 1, ki je konkurenčno klavzulo določil, ne izhaja, da bi tožnik moral dokazovati prejete ponudbe, ki jih je moral zavrniti zaradi spoštovanja konkurenčne klavzule. Prav tako tudi ni bilo določeno, da bi moral tožnik imeti ustanovljeno podjetje za opravljanje dejavnosti ali da bi moral toženo stranko obvestiti, da zaradi spoštovanja klavzule ne more opravljati določenega dela, za kar se v pritožbi neutemeljeno zavzema tožena stranka.

Tožena stranka v pritožbi nadalje nepravilno navaja, da v tožnikovem primeru ni bil izpolnjen osnovni pogoj za izplačilo nadomestila, in sicer da bi konkurenčna klavzula tožniku onemogočala zaslužek. ZDR je v 39. členu določal, da mora delodajalec za ves čas spoštovanja prepovedi mesečno izplačevati denarno nadomestilo, če spoštovanje konkurenčne klavzule po drugem odstavku prejšnjega člena onemogoča pridobitev zaslužka, primerljivega delavčevi prejšnji plači. Tožnik je izpovedal, da se zaradi spoštovanja konkurenčne klavzule ni mogel zaposliti na področju dejavnosti, ki bi bila konkurenčna dejavnosti tožene stranke. Pri tem ni pomembno, da tožnik prejema pokojnino, ki je pravica socialnega prava in je odraz tožnikovega minulega dela. Da tudi upokojencem pripada nadomestilo iz naslova konkurenčne klavzule, pa je zavzelo stališče tudi Vrhovno sodišče RS (npr. v zadevi opr. št. VIII Ips 167/2009). Bistvo določbe o konkurenčni klavzuli v aneksu št. 1 je bilo, da tožnik po prenehanju pogodbe o zaposlitvi ne sme opravljati del in sklepati poslov iz delovnega področja ali dejavnosti tožene stranke na trgu, zaradi teh prepovedi in omejitev po je prenehanju pogodbe o zaposlitvi upravičen do mesečnega denarnega nadomestila. Edini pogoj, ki je bil torej določen za izplačevanje denarnega nadomestila, je bil, da tožnikova plača po prenehanju delovnega razmerja ni primerljiva s prejšnjo. Ta pogoj pa je bil v tožnikovem primeru izpolnjen, saj je tožnikova pokojnina (ki je kot navedeno odraz njegovega dela in zaslužka v preteklosti) manjša kot plača za delovno mesto poveljnik-direktor. Glede na obračune plač je tožnikova povprečna plača v mesecih januar - marec 2010 znašala 3.319,75 EUR, od 1. 4. 2010 pa tožnik prejema pokojnino v višini 1.182,83 EUR. Ker je izpolnjen pogoj, da tožnikova plača oz. zaslužek po prenehanju delovnega razmerja ni primerljiv s prejšnjo, tožniku v času od aprila 2010 do aprila 2012 pripada mesečno denarno nadomestilo v višini ene tretjine njegove povprečne mesečne plače v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem pogodbe o zaposlitvi, kar znaša 1.106,58 EUR mesečno. Sodišče prve stopnje je tudi ta obračun opravilo pravilno, zato je izpodbijani del sodbe v celoti pravilen.

Ker niso podani niti pritožbeni razlogi, ki jih je uveljavljal tožnik, niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato mora sama kriti svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Svoje stroške pritožbenega postopka pa krije tudi tožnik, ker njegov odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k reševanju pritožbe (1. odstavek 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.