VDSS sodba Pdp 183/2016
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2016-09-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Alenksandra Hočevar Vinski (preds.), Silva Donko (poroč.), Samo Puppis

vračilo preveč izplačanih plač - javni uslužbenci - kombinirano delo - medicinske sestre - upoštevanje napredovanj - ničnost pogodbe o zaposlitvi

Tožena stranka je sklenila aneks k pogodbam o zaposlitvi za t.i. kombinirano delo z veljavnostjo od 1. 8. 2008 dalje, v katerem je bilo določeno, da opravlja 80% dela diplomirane medicinske sestre (80 %) in 20 % dela srednje medicinske sestre. Delovno mesto „E037020 diplomirana medicinska sestra v intenzivni terapiji“ je uvrščeno v 33. plačni razred. Toženi stranki pa je bil (za 80 % delovne obveznosti) določen 36. plačni razred. Kot izhodišče je bil namreč upoštevan 33. plačni razred tega delovnega mesta, od katerega je tožeča stranka, v skladu s 14. členom ZSPJS, zaradi nedoseganja zahtevane izobrazbe odštela dva plačna razreda, nato pa v nasprotju z ZSPJS prištela še pet napredovanj, ki jih je tožena stranka pridobila na delovnem mestu srednje medicinske sestre. Tožena stranka bi torej morala biti uvrščena na delovnem mestu diplomirane medicinske sestre v intenzivni terapiji v 31. plačni razred. Zato tožeča stranka utemeljeno zahteva vrnitev preveč izplačanih plač.

Javni uslužbenec lahko dobi plačo le v višini, kot jo določa zakon oziroma podzakonski akti ali kolektivne pogodbe. Če mu je bila izplačana višja plača od zakonsko določene, mora razliko vrniti. Kdor je na podlagi nične pogodbe že izpolnil svojo obveznost, je izpolnil nekaj, česar ni bil dolžan. Zato ima pravico zahtevati svojo izpolnitev nazaj s kondikcijskim zahtevkom.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da obstoji terjatev tožeče stranke do tožene stranke v višini 5.039,47 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 10. 2013 dalje do plačila (točka I izreka) in da ne obstoji terjatev tožene stranke do tožeče stranke v višini 5.039,47 EUR (točka II izreka). Razsodilo je, da je tožena stranka dolžna v roku 15 dni tožeči stranki plačati znesek 5.039,47 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 10. 2013 dalje do plačila (točka III izreka) ter ji povrniti stroške postopka v znesku 190,00 EUR, v roku 15 dni v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila (točka IV izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se je pravočasno pritožila tožena stranka zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, napačne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, podredno pa, da jo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje spregledalo navedbe in materialnopravno stališče tožene stranke, kar predstavlja kršitev ustavnega načela enakega varstva pravic, izpodbijana sodba pa tudi ne vsebuje vseh bistvenih razlogov. Zato je podana tudi bistvena kršitev določb postopka. Sodišče prve stopnje je pri svoji odločitvi napačno uporabilo materialno pravo, ko je ob sklicevanju na 19. člen ZSPJS ugodilo zahtevku, četudi obstoj napredovanj ni bil sporen, tožeča stranka pa napredovanj tudi ni izpodbijala. Nadalje je sodišče prve stopnje napačno uporabilo 191. člen OZ. Poudarja, da je zadnjo pripravljalno vlogo posredovala sodišču 22. 12. 2015. V njej je pojasnila svoja pravna naziranja, sodišče prve stopnje pa je sodbo na osmih straneh izdalo že 23. 12. 2015, pri čemer iz sodbe ni razvidno, da bi upoštevalo tudi zadnjo vlogo tožene stranke. Navaja, da je bila pred in po prevedbi zaposlena kot medicinska sestra v Centru A. (A.), kjer se obravnava najtežje bolnike. Zato je delo organizirano po primarnem načelu zdravstvene nege, kar pomeni, da ena medicinska sestra oskrbuje bolnika od začetka do konca turnusa. Sestra, ki oskrbuje bolnika, se v medicinskem žargonu imenuje „sestra ob pacientu“, pri čemer je samostojno odgovorna za bolnika, nadzor nad njenim delom pa izvajajo t.i. „timske“ oziroma „nadzorne medicinske sestre“, ki so lahko diplomirane ali srednje medicinske sestre. Tožena stranka je bila v Centru A. „sestra ob pacientu“, pri čemer so sestre v preteklosti, ko še ni bilo ustreznih izobraževalnih programov, imele srednjo (zdravstveni tehnik) oziroma višjo strokovno izobrazbo. Zaradi zahtevnosti dela in razvoja izobraževalnih programov je tožena stranka v zadnjih 10 letih začela na navedeno delovno mesto zaposlovati zgolj in samo diplomirane medicinske sestre, katere so praktične izkušnje pretežno pridobivale od srednjih medicinskih sester. Delo „sestre ob pacientu“ so tako opravljale medicinske sestre s srednjo izobrazbo in večletnimi delovnimi izkušnjami ter diplomirane medicinske sestre. Delo srednjih in diplomiranih medicinskih sester se ni razlikovalo, ker tega primarno načelo zdravstvene nege ni dopuščalo, tako da je npr. srednja medicinska sestra oziroma zdravstveni tehnik po zaključku turnusa predala pacienta naslednji srednji ali diplomirani medicinski sestri. Iz predloga delovne skupine ..., ki ga je potrdil tudi B. svet, izhaja, da je potrebno srednjim medicinskim sestram, ki izpolnjujejo določene pogoje, priznati poklicne aktivnosti in kompetence diplomirane medicinske sestre, po vzoru ureditve, ki jo je zasledoval aneks h Kolektivni pogodbi za zaposlene v zdravstveni dejavnosti (Ur. l. RS, št. 107/2011). V okviru prevedbe je potrebno v skladu 49.a členom ZSPJS in naslednjimi napredovanja upoštevati, zato ne pride do uporabe 19. člena ZSPJS, kot to zmotno šteje sodišče prve stopnje. Ker gre za zakonita napredovanja na istem delovnem mestu in ne za premestitev na drugo delovno mesto, je zahtevek tožeče stranke v celoti neutemeljen. Sodišče prve stopnje se ne opredeli do vprašanja, da naj bi bila prevedba napačna, tako da je podana bistvena kršitev določb postopka. Če bi bilo stališče sodišča prve stopnje, da je bila prevedba pravilna, potem bi moralo tožbeni zahtevek zavrniti, saj je bila tožeča stranka dolžna v okviru prevedbe napredovanja upoštevati ter toženi stranki ni izplačala previsoke plače, tako da je odločitev sodišča prve stopnje materialno zmotna. Opis del in nalog po pogodbi o zaposlitvi, ki jo je imela sklenjeno pred prevedbo, primerljiv z delovnim mestom „DMS v IT III“ in ne z delovnim mestom „SMS v IT III“, četudi se za slednje delovno mesto zahteva srednješolska izobrazba. Podoben problem je podan tudi v drugih poklicih, tako je npr. do spregleda izobrazbe prišlo pri učiteljih, katerim so se  napredovanja upoštevala. Tožena stranka tudi navaja, da se je sama doizobrazila, pri čemer bo v primeru, da izpodbijana sodba obvelja, navkljub več kot dvajsetletnim izkušnjam v slabšem položaju kot na novo zaposlene diplomirane medicinske sestre, saj ji napredovanja ne bodo priznana. Ne strinja se s stališčem sodišča prve stopnje, ki povzema sodno odločbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 192/2015, da v primeru ničnosti določila 190. in 191. člena OZ ne pridejo v poštev. Kondikcijski zahtevek ima obogatitveno naravo, zato je treba uporabiti določbo 190. člena OZ in naslednje. Tožeča stranka je za domnevne nepravilnosti vedela, morala je poznati tudi zakon, tako da vračila ne more zahtevati. V skladu s pravnim mnenjem Vrhovnega sodišča RS, sprejetim na občni seji 18. in 19. 6. 1996, se pravni standard manjšega pomena ne nanaša samo na vsebino prepovedi, ampak tudi na ravnanje tistega, ki prepoved prekrši, česar pa sodišče v izpodbijani sodbi ni presojalo. Tudi druge določbe zakona določajo poseben pristop pri ugotavljanju nezakonitosti, tako da se v primeru drugega odstavka 74. člena ZJU upošteva tudi potek časa in druge pomembne okoliščine. Pritožba še izpostavlja, da zakonodajalec v 3. členu ZSPJS izrecno ni določil sankcije ničnosti, pri čemer pa je mogoče smiselno uporabiti določbo 74. člena ZJU, ki določa, da se pogodba o zaposlitvi v primeru, da javni uslužbenci ne izpolnjujejo pogojev za delovno mesto, razveljavi. Zakon torej določa le sankcijo razveljavitve v primerih, ko je javni uslužbenec zaposlen na delovnem mestu, za katerega ne izpolnjuje pogojev in za katerega dejansko prejema nezakonito plačo oziroma so mu zagotovljene pravice v večjem obsegu kot je to določeno z zakonom.

3. Tožena stranka je predložila še dve dopolnitvi pritožbe in sicer z dne 15. 1. 2016, ki jo je sodišče prejelo 26. 1. 2016 in z dne 6. 4. 2016, ki pa sta bili obe vloženi po poteku pritožbenega roka, ki je potekel z dnem 19. 1. 2016, zato ju pritožbeno sodišče ni upoštevalo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP), po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in ne tistih, ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Ni podana kršitev ustavne pravice do enakega varstva pravic, ki jo pritožba uveljavlja v zvezi s tem, ker naj sodišče prve stopnje ne bi odgovorilo na vse njene navedbe, predvsem tiste iz zadnje pripravljalne vloge z dne 22. 12. 2015. Iz jamstva enakega varstva pravic (22. člen Ustave Republike Slovenije) izhaja med drugim zahteva, da so odločbe, s katerimi je pristojni organ odločil o posameznikovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih, obrazložene. Zoper take odločbe Ustava zagotavlja pravico do pravnega sredstva (25. člen Ustave), to jamstvo pa je lahko učinkovito le, če je odločba v vsaki bistveni točki obrazložena na tako konkreten (ne pavšalen, abstrakten, splošen) način, da je mogoča presoja njene pravne pravilnosti. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev ustrezno argumentiralo z vsemi odločilnimi pravnimi in dejanskimi ugotovitvami. Glede vprašanja, kako se naj sodišče prve stopnje sploh opredeli do posameznih navedb, ki jih ne šteje za odločilne, sta možna dva pristopa, ki pa sta oba dopustna. Sodišče prve stopnje se lahko opredeli do vsake navedbe v smeri, v kateri je zastavljena, ali pa lahko odgovori tudi drugače, bolj posredno, namreč tako, da sledi strukturi odločitve, ki jo je sprejelo, in skoznjo odgovarja na navedbe stranke. Oba pristopa sta dopustna in če se sodišče odloči za enega izmed njih, to ne pomeni niti kršitve 22. niti 25. člena Ustave. Čeprav sodišče prve stopnje ne odgovarja sledeč logiki pripravljalne vloge, pa nanjo v celoti odgovarja po vsebinski plati (prim. stališče Ustavnega sodišča RS v odločbi Up-312/99-16 z dne 14. 11. 2002 o strukturi obrazložitve). Ker je sodišče prve stopnje natančno in prepričljivo obrazložilo, zakaj šteje, da je tožbeni zahtevek utemeljen, je mogoče izpodbijano sodbo v celoti preizkusiti, zato tudi ni podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

7. Tožeča stranka kot delodajalec od tožene stranke zahteva vračilo preveč izplačanih plač v zvezi z napredovanji, ki jih je toženki obračunavala za 80 % delovnega časa, ki ga je opravljala na delovnem mestu diplomirane medicinske sestre, saj na tem delovnem mestu ni bila upravičena do prenosa napredovanj, ki jih je dosegla pred 1. 8. 2008 kot srednja medicinska sestra. Napredovanja pa je tožeča stranka toženki pravilno upoštevala pri plači za 20 % delovnega časa na delovnem mestu srednje medicinske sestre. Tožena stranka, ki je zdravstveni tehnik s V. stopnjo izobrazbe, je bila pred uveljavitvijo novega plačnega sistema v javnem sektorju, torej pred 1. 8. 2008, zaposlena pri tožeči stranki na delovnem mestu „zdravstveni tehnik v intenzivni terapiji III“. Po uveljavitvi novega plačnega sistema sta stranki sklenili aneks k pogodbi o zaposlitvi (A9), tožničino delovno mesto pa je bilo prevedeno v delovno mesto „srednja medicinska sestra v intenzivni terapiji III“ in uvrščeno v 23. plačni razred. Predmet tožbenega zahtevka je nezakonito izplačevanje plače toženi stranki kot srednji medicinski sestri, ki je imela t.i. kombinirano pogodbe, pri katerih so se pri določitvi plačilnega razreda za delo na delovnem mestu diplomirane medicinske sestre upoštevala tudi vsa napredovanja, ki jih je tožena stranka dosegla na delovnem mestu srednje medicinske sestre.

8. Tožena stranka je dne 16. 7. 2009 sklenila aneks k pogodbam o zaposlitvi za t.i. kombinirano delo z veljavnostjo od 1. 8. 2008 dalje, v katerem je bilo določeno, da opravlja 80% dela diplomirane medicinske sestre (80 %) in 20 % dela srednje medicinske sestre, ter v ustreznem deležu delo srednje medicinske sestre, vendar ne manj kot 20 %. V sporni zadevi je odločilno predvsem, ali so bila pri 80 % delovnega časa, oziroma za delovno mesto diplomirane medicinske sestre, zakonito upoštevana tudi napredovanja (za 5 plačnih razredov), ki jih je tožena stranka dosegla pred tem na delovnem mestu za V. stopnjo izobrazbe, to je za na delovnem mestu srednje medicinske sestre.

9. Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS, Ur. l. RS, št. 56/2002 in naslednji) v tretjem odstavku 3. člena določa, da se javnemu uslužbencu v pogodbi o zaposlitvi, odločbi oziroma sklepu ne sme določiti plača v drugačni višini, kot je določena z zakonom, predpisi in drugimi akti, izdanimi na njihovi podlagi ter kolektivnimi pogodbami. V primeru, če je določilo o plači v pogodbi o zaposlitvi, odločbi oziroma sklepu v nasprotju s tretjim odstavkom tega člena, se uporabljajo določbe zakonov, predpisov in drugih aktov, izdanih na njihovi podlagi ter kolektivnimi pogodbami, s katerimi je določena plača javnega uslužbenca ali funkcionarja, kot sestavni del te pogodbe, odločbe ali sklepa. V 3.a členu ZSPJS je urejeno ravnanje v primeru nezakonitosti. V primeru, če delodajalec ugotovi, da je bila javnemu uslužbencu ali funkcionarju v nasprotju s tretjim odstavkom 3. člena ZSPJS določena in izplačana višja plača, kot bi mu pripadala za delo na delovnem mestu po pogodbi o zaposlitvi ali za opravljanje funkcije po odločbi ali sklepu, se za vračilo preveč izplačanih zneskov uporabljajo splošna pravila civilnega prava.

10. Tožeča stranka je na podlagi 3a. člena ZSPJS vložila tožbo za povračilo preveč izplačanega zneska, torej napredovanj, do katerih tožena stranka ni upravičena na delovnem mestu diplomirane medicinske sestre. Neutemeljene so pritožbene navedbe, ki se nanašajo na prevedbo delovnega mesta ob uvedbi novega plačnega sistema. Delovno mesto tožene stranke je bilo ob prehodu v nov plačni sistem prevedeno v delovno mesto „... srednja medicinska sestra v intenzivni terapiji“, ki je uvrščeno v 23. plačni razred, določen pa ji je bil prevedeni plačni razred delovnega mesta (19. plačni razred), prevedeni plačni razred tožene stranke v višini 24. plačni razred in določen plačni razred v skladu z ZSPJS v višini 28. plačni razred, upoštevajoč pet plačilnih razredov napredovanj, ki jih je tožena stranka dosegla do 31. 7. 2008. V zvezi s tem je torej bistveno, da ne gre za vprašanje pravilnosti prevedbe temveč za vprašanje, ali je bilo lahko kasneje, v letu 2009, z aneksom določeno, da tožena stranka tudi za delovno mesto, za katerega ne izpolnjuje pogojev, prejema oziroma se ji upoštevajo dosežena napredovanja. Delovno mesto „... diplomirana medicinska sestra v intenzivni terapiji“ je uvrščeno v 33. plačni razred. Toženi stranki pa je bil (za 80 % delovne obveznosti) določen 36. plačni razred. Kot izhodišče je bil namreč upoštevan 33. plačni razred tega delovnega mesta, od katerega je tožeča stranka, v skladu s 14. členom ZSPJS, zaradi nedoseganja zahtevane izobrazbe odštela dva plačna razreda, nato pa v nasprotju z ZSPJS prištela še pet napredovanj, ki jih je tožena stranka pridobila na delovnem mestu srednje medicinske sestre. Tožena stranka bi torej morala biti uvrščena na delovnem mestu diplomirane medicinske sestre v intenzivni terapiji v 31. plačni razred.

11. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je za odločitev bistvena tudi določba 6. člena Pravilnika o napredovanju delavcev v zdravstvu (Ur. l. RS, št. 41/94 s spremembami), v skladu s katerim zaposleni, ki ne izpolnjujejo predpisanih pogojev za zasedbo delovnega mesta, ne morejo napredovati. Pravilno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da se toženi stranki ne morejo priznati napredovanja po dejanskem delu diplomirane medicinske sestre, zato je bilo tudi utemeljeno zavrnjeno navajanje tožene stranke glede same vsebine dela ter da naj bi prevedbo predstavljal aneks z dne 16. 7. 2009 o tem kombiniranem delovnem mestu in ne aneks z dne 1. 8. 2008. Zaradi neizpolnjevanja pogoja strokovne izobrazbe je bila torej tožena stranka upravičena do izplačila plače v višini 31. plačnega razreda v skladu s 14. členom ZSPJS.

12. Nadalje je zmotno stališče pritožbe, da v tem primeru ni mogoče uporabiti določb o ničnosti. Glede na to, da so določbe ZSPJS o plačah v javnem sektorju, zlasti glede na 3. člen ZSPJS prisilne narave, je potrebno uporabiti določbo 86. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji), ki govori o ničnosti pogodbe in določa, da je pogodba, ki nasprotuje ustavi, prisilnim predpisom ali moralnim načelom, nična, če namen kršenega pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo ali če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega. Pogodbeno določilo, ki določa, da je javni uslužbenec upravičen do višje plače, kot je zakonsko določena, je nično. Nično pogodbeno določilo nima pravnega učinka. Kdor je na podlagi nične pogodbe že izpolnil svojo obveznost, je izpolnil nekaj, česar ni bil dolžan. Zato ima pravico zahtevati svojo izpolnitev nazaj s kondikcijskim zahtevkom. Enako velja za napačen obračun plače, zaradi katerega pride do preplačila plače oziroma do višjega izplačila plač, ki presega plačo, določeno v skladu z ZSPJS. Zato v tem primeru ne pride v poštev določba 191. člena OZ. Javni uslužbenec namreč lahko dobi plačo le v višini, kot jo določa zakon oziroma podzakonski akti ali kolektivne pogodbe. Če mu je bila izplačana višja plača od zakonsko določene, mora razliko vrniti. Kdor je na podlagi nične pogodbe že izpolnil svojo obveznost, je izpolnil nekaj, česar ni bil dolžan. Zato ima pravico zahtevati svojo izpolnitev nazaj s kondikcijskim zahtevkom. Zato tudi ni utemeljeno sklicevanje pritožbe na načelno pravno mnenje, zavzeto na spomladanski občni seji Vrhovnega sodišča v letu 1996.

13. Ker niti ni bila sporna višina neupravičeno izplačanega dela plače, je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je toženi stranki naložilo, da mora tožeči stranki vrniti znesek 5.039,47 EUR, pri čemer je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na izračun oziroma specifikacijo zahtevka, kot je razvidna iz priloge A14.

14. Kot že povedano, sodišče ni upoštevalo navedb, ki se nanašajo na dopolnitev pritožbe, saj so bile podane prepozno, niti ne gre za pravne podlage, ki bi lahko bile relevantne za odločitev v tej zadevi. Glede na navedeno so neutemeljene torej navedbe, da je bilo njeno delovno mesto pred prevedbo primerljivo z delovnim mestom diplomirane medicinske sestre in ne delovnim mestom srednje medicinske sestre.

15. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v skladu z določbo 353. člena ZPP potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Do ostalih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni posebej opredeljevalo, saj niso odločilnega pomena za odločitev o pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP mora namreč sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe oziroma sklepa presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

16. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (drugi odstavek 165. člena ZPP).

ZSPJS člen 3, 3/3, 3a, 14. Pravilnik o napredovanju delavcev v zdravstvu člen 6. OZ člen 86, 191.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.