VDSS sodba Pdp 521/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-08-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Metod Žužek

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - neupravičen izostanek z dela - obveščanje delodajalca - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - mobilni delavci - delovni čas

Tožnik je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto voznika tovornega vozila v mednarodnem prometu. Tožena stranka je spoštovala predpisane omejitve glede obsega delovnega časa in trajanja počitka. Tožniku je bilo delo (prevoz blaga v tujo državo) odrejeno, tožnik pa je opravo tega dela zavestno in hote odklonil. S tem je naklepno huje kršil svoje delovnopravne obveznosti, kar je utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da se dovoli sprememba tožbe in razsodilo, da se zavrne tožbeni zahtevek (I. točka izreka) za ugotovitev, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga z dne 7. 10. 2010, s katero je tožena stranka tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz krivdnega razloga, nezakonita in razveljavitev te izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (I/1. točka izreka); za ugotovitev, da je delovno razmerje tožnika trajalo do 16. 5. 2011 in da je tožena stranka dolžna tožniku za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja od dne 7. 10. 2010 do 16. 5. 2011 plačati plačo v mesečni višini 1.317,40 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi, na takšno višino plače obračunati vse obvezne prispevke iz delovnega razmerja in akontacijo dohodnine ter tožnika za to obdobje prijaviti v obvezno zavarovanje (I/2. in I/3. točka izreka) ter da je tožena stranka dolžna tožniku plačati odškodnino zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v višini 5.269,60 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila (I/4. točka izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (II. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožnik iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne uporabe materialnega prava ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi modificiranemu tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno prvostopno obravnavanje, v obeh primerih pa naloži toženi stranki v plačilo vse stroške tožnika, vključno s pritožbenimi stroški, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožnik se ne strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita v delu, v katerem se tožniku očita, da dne 27. 9. 2010 ni opravil prevoza in je torej podana kršitev po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR. Iz pogodb o zaposlitvi izhaja, da tožnik kot delavec sklepa pogodbo za opravljanje dela s polnim delovnim časom 40 ur tedensko. Niti ena pogodba o zaposlitvi pa z ničemer ne opredeli veljavnosti in uporabe ZDCOPMD, ki ga je očitno pri svoji odločitvi upoštevalo sodišče prve stopnje. V kolikor se v pogodbi o zaposlitvi navaja 40-urni delovni čas, potem sodišče prve stopnje ne more kar tako šteti, da je tožnik kot delavec naklepno ali iz hude malomarnosti huje kršil svoje delovne obveznosti, če po nesporno opravljenih vsaj 171 ur in 43 minut opravljanja voženj, ki jih je že opravil v septembru 2010, dne 27. 9. 2010 ni odšel še na naslednjo vožnjo na Hrvaško. Tožnik je bil prepričan, da tega prevoza glede na število opravljenih poti za toženo stranko v mesecu septembru 2010 in glede na že opravljene delovne ure ni bil dolžan opraviti. Tožnik tudi nikoli ni prejel Pravilnika o izvajanju notranje kontrole niti podpisal strinjanja z njegovo direktno veljavnostjo. V spisu se ne nahaja nikakršno potrdilo, razen kopija o vročitvi, da je tožnik pravilnik prejel. Vendar je tožnik kopijo vročilnice prerekal, saj na njej ni podpisa tožnika, sodišče prve stopnje pa ni izvedlo nobenega dokaza, da bi bil tožnik o Pravilniku kdajkoli pravilno obveščen in da bi se z njegovo veljavnostjo strinjal. Poleg tega iz Pravilnika v ničemer ne izhaja obseg delovnih ur v višini 180 ur mesečno, kar ponovno pomeni, da tožnik, četudi je po 171 urah in 43 minutah zavrnil pot v A. na Hrvaškem, ni ravnal naklepno niti iz hude malomarnosti, da bi bila izredna odpoved utemeljena. Tožena stranka je sama kršila predpise Pravilnika, saj tožnika, ki je bil v hujšem stresnem stanju, glede na 16. člen Pravilnika ne bi smela odrediti na vožnjo. Tožnik je posebej opozarjal, da v delovni čas ne sodi zgolj neposredno in direktno opravljanje voženj tovornega vozila, ampak ves čas, ko je voznik na razpolago delodajalcu, vse z namenom, da se opravi prevoz tovora v cestnem prometu. ZDCOPMD opredeljuje delovni čas v 3. členu, v delovni čas je je vključen čas, ki je posvečen vsem dejavnostim v cestnem prometu (zlasti neposredna vožnja, čas natovarjanja in raztovarjanja, čiščenje in tehnično vzdrževanje vozila, druga dela), in čas, ko voznik ne more prosto razpolagati s svojim časom in mora biti na svojem delovnem mestu, pripravljen prevzeti običajno delo, obenem pa ima nekatere naloge, ki so povezane z njegovim delom, torej zlasti čas, ko čaka na natovarjanje in raztovarjanje. Tožnik je bil v mesecu septembru 2010 na neposredni poti od 3. do 11. 9. 2010, od 12. do 17. 9. 2010 in od 22. do 26. 9. 2010, skupaj torej polnih 20 dni, ko je bil prek celega dneva na razpolago toženi stranki. V tem času pa je najmanj 171 ur in 43 minut neposredno vozil tovorno vozilo, preostali čas pa s svojim časom ni mogel prosto razpolagati, saj je opravljal naloge, povezane z njegovim delom. Jasno torej je, da je bilo tega časa v septembru 2010 bistveno več kot preostalih manjkajočih 7 ur in 17 minut do 180 ur, pri čemer v konkretnem primeru niti sploh ni jasno, ali 180 ur tožnika zavezuje, saj iz pogodbe o zaposlitvi izhaja 40-urni tedenski delovnik. Ponovno je treba spomniti, da je tožnik zaradi načina dela vozil in moral voziti na več kartic. Poudariti je treba, da tožena stranka ni vedela za število ur, ki so jih posamezni vozniki, torej tudi tožnik, za toženo stranko opravili, saj je zakoniti zastopnik na glavni obravnavi izpovedal, da niso vodili rednih mesečnih evidenc glede opravljenih poti in delovnega časa voznika. Tožnik se zato sprašuje, kako je tožena stranka sploh vedela, da je tožnik dne 27. 9. 2010 neupravičeno in v nasprotju s sklenjeno pogodbo o zaposlitvi zavrnil vožnjo v A. na Hrvaškem. Direktor tožene stranke je tožniku ukazal, katero vožnjo mora opraviti, evidenca opravljenih ur pa pri tem sploh ni bila pomembna. Do izračuna izvedenca tožena stranka sploh ni vedela, koliko ur je tožnik opravil, niti tega ni navedla. V konkretnem primeru je tako šele izvedenec dopolnil manjkajočo trditveno podlago tožene stranke, saj bi morala podatek o opravljenih urah sodišču posredovati tožena stranka sama. Tudi ni res, da je bil tožnik pasiven, saj je dne 26. 9. 2010 v popoldanskih urah sam poklical toženo stranko, B.B. mu je pojasnil, kaj mora storiti, v nedeljo pa je prišlo do hujšega nesoglasja po telefonu z disponentom in delodajalcem, zaradi česar tožnik ni bil več sposoben prevzeti odgovornosti glede prevoza in dostave blaga, saj se ni čutil niti fizično niti psihično sposobnega voziti tovornjak. Okoliščine glede škode, ki naj bi toženi stranki nastala, ne izhajajo niti iz vabila na zagovor niti iz izredne odpovedi. Navedbe tožene stranke, da je poslovni partner nato ni več jemal resno in ji ni več zaupal nobenega prevoza, niso potrjene s podatki Ajpesa o letnem prometu, saj se je letni promet tožene stranke v letu 2010 v primerjavi z letom 2009 povečal. Tožnik je v soboto, dne 25. 9. 2010, klical toženo stranko, vendar se ni nihče javil. Naslednji dan je poizkusil ponovno, klical je direktorja in disponenta, ki se nista javila, nato pa je prejel le SMS sporočilo, da ga na črpalki v C. čaka dovolilnica CEMT in denar za prevoz na Hrvaško. Nato je govoril z omenjenima osebama, prišlo je do hujšega nesoglasja zaradi načina dela, zaradi česar se tožnik 27. 9. 2010 ni čutil sposobnega oditi na vožnjo, nato pa je odšel v bolniški stalež. Direktorju je že na sestanku dne 28. 9. 2010 povedal, da odhaja na bolniški stalež, zato niso resnične navedbe, da je od tem tožena stranka izvedela šele, ko je prejela tožbo. Bolniški listi pa se glede na obstoječo prakso izdajajo za nazaj. Sodišče prve stopnje se ni izreklo do navedb tožene stranke, da so dne 29. 10. 2010, ko so pozvali tožnika, da naj se 5. 11. 2010 zglasi na delovno mesto, razveljavili izredno odpoved, ker pa se kljub vabilu tožnik ni odzval, vztrajajo pri izredni odpovedi. Izredna odpoved v konkretnem primeru ni bil sorazmeren ukrep, saj je bilo blago dostavljeno le z zamudo, kar je dokaj običajen pojav, toženi stranki tudi ni nastala nobena škoda, primeren bi bil zgolj disciplinski ukrep opominjevalne narave. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je na pritožbo tožnika odgovorila. Predlagala je, da pritožbeno sodišče pritožbo v celoti zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, toženi stranki pa prisodi tudi povračilo pritožbenih stroškov. Pritožbenih stroškov tožena stranka ne priglaša.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

Tožnik je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto voznika tovornega vozila v mednarodnem prometu. Predmet konkretnega postopka je presoja zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, dane tožniku iz razlogov po 2. in 3. alineji prvega odstavka 111. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.). Tožniku se je očitalo, da najmanj pet dni zaporedoma ni prišel na delo, o razlogih za svojo odsotnost pa ni obvestil delodajalca, čeprav bi to moral in mogel storiti, ter da je neupravičeno odklonil opravo dela, s čimer je kršil svoje obveznosti iz delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi v delu očitanega izostanka z dela ni zakonita. Pritožba vsebuje navedbe glede odločitve sodišča prve stopnje, da je izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita v delu, ki se nanaša na neupravičeno odklonitev dela, s čimer je tožnik naklepno ali iz hude malomarnosti huje kršil svoje delovnopravne obveznosti (2. alineja prvega odstavka 111. člena ZDR). Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bilo tožniku delo, to je prevoz blaga na Hrvaško dne 27. 9. 2010, odrejeno, da tožnik dela ni opravil, da ni izkazal zatrjevane psihične utrujenosti in da je delo neupravičeno odklonil, saj tožena stranka ni kršila predpisanih omejitev delovnega časa tožnika kot mobilnega delavca.

Delovni čas, odmore in počitke mobilnih delavcev na področju prevozov v cestnem prometu urejata Zakon o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (ZDCOPMD; Ur. l. RS, št. 76/2005 in nadalj.) ter Uredba (ES) št. 561/2006 Evropskega parlamenta in Sveta  z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 (UL L št. 102 z dne 11. 4. 2006, str. 1; v nadaljevanju Uredba). Navedena predpisa sta v primerjavi z ZDR, ki navedeno področje ureja na splošno za vse delavce, specialnejša. ZDCOPMD v prvem odstavku 4. člena določa, da se lahko najdaljši tedenski delovni čas poveča na 60 ur, vendar v teku 4 mesecev ne sme preseči povprečja 48 ur (torej 182 ur v štirih tednih). Prvi odstavek 5. člena ZDCOPMD pa določa, da odmor po opravljenih 6 urah traja najmanj 30 minut, po opravljenih 9 urah pa 45 minut, razen če Uredba zagotavlja večje varstvo. Drugih omejitev delovnega časa ZDCOPMD nima, zato je potrebno glede preostalih situacij uporabiti določbe Uredbe. Določbe Uredbe je potrebno uporabiti tudi glede ureditve tedenskega delovnega časa in trajanja odmora, kar sicer ureja ZDCOPMD, saj evropska zakonodaja skladno z načelom primarnosti prevlada nad nacionalno zakonodajo držav članic in je celo ugodnejša od slovenske ureditve v ZDCOPMD. Za predmetni spor sta relevantni določbi točke (h) prvega odstavka 4. člena Uredbe, ki določa, da traja redni tedenski čas počitka vsaj 45 ur, in tretjega odstavka 6. člena, ki določa, da skupni čas vožnje katerihkoli dveh zaporednih tednov ne sme preseči 90 ur (torej 180 ur v štirih tednih). Sodišče prve stopnje je navedene predpise upoštevalo pri svoji odločitvi.

Tožnik v pritožbi navaja, da v delovni čas mobilnega delavca ne sodi zgolj neposredno in direktno opravljanje voženj tovornega vozila, ampak ves čas, ko je voznik na razpolago delodajalcu z namenom, da se opravi prevoz tovora v cestnem prometu. Tožnik se pri tem sklicuje na 3. člen ZDCOPMD. Pritožbeno sodišče opozarja, da je potrebno upoštevati specifično naravo dela mobilnih delavcev, ki opravljajo prevoz blaga (ali potnikov) v mednarodnem prometu. Ker je narava njihovega dela takšna, da so tudi po več dni skupaj na poti in se tako v vozilu ali v njegovi okolici nahajajo tudi v času počitka, je nujno potrebna drugačna ureditev delovnega časa in počitkov od tiste, ki jo določa ZDR in velja za druge delavce. Tožnik ima sicer prav, ko navaja, da v delovni čas mobilnega delavca ne sodi zgolj in samo vožnja vozila, pač pa tudi druga opravila, ki so povezana s prevozom blaga (ali potnikov), kot je določeno v 1. točki prvega odstavka 3. člena ZDCOPMD. ZDCOPMD omejuje povprečni delovni čas 4 tednov na 192 ur, medtem ko Uredba omejuje čas vožnje štirih tednov na 180 ur. Uredba v čas vožnje (enako kot ZDCOPMD) ne vključuje počitkov (to so neprekinjena obdobja, v katerih lahko voznik svobodno razpolaga s svojim časom) in odmorov (to so obdobja, v katerih voznik ne sme voziti ali opravljati kateregakoli drugega dela in je namenjeno izključno za oddih), ne vsebuje pa določil glede drugih dejavnosti, ki so poleg same vožnje vozila tudi povezane s prevozom blaga (tako kot to ureja ZDCOPMD). Iz tega razloga bi bilo potrebno glede same opredelitve delovnega časa mobilnih delavcev upoštevati tudi določbe ZDCOPMD. Kljub sicer pravilnemu stališču tožnika pa njegov pritožbeni očitek ni utemeljen, saj iz spisovnih podatkov ni razvidno, da bi tožnik v predmetnem sporu podal konkretizirane trditve in predlagal za to dokaze, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, koliko časa je tožnik v času, ko je vozilo stalo (kar je bilo v postopku ugotovljeno z izvedencem prometne stroke), opravljal druga opravila in dejavnosti, povezane z opravljanjem prevoza in ki bi jih bilo prav tako potrebno šteti v njegov delovni čas oz. čas vožnje po Uredbi. Delodajalec je sicer res dolžan voditi splošno evidenco delovnega časa, vendar od njega ni mogoče zahtevati vodenja podrobnejših podatkov od relacij in časovnih okvirov opravljene relacije, saj to konkretno lahko vodi le voznik pri opravljanju konkretne vožnje. Delavec je namreč tisti, ki ima, tako tudi v konkretnem primeru, vse potrebne informacije o tem, kakšne dejavnosti, povezane s prevozom blaga (kot na primer raztovarjanje in natovarjanje, čakanje na meji), je v času, ko je bil na poti po navodilu delodajalca, opravljal. Tožnik bi tako moralo konkretno navesti, kdaj in koliko časa je takšna opravila izvajal, ter za to predlagati tudi dokaze. Takšnih ugotovitev ne more podati niti izvedenec prometne stroke na podlagi tahografov. Ker se, kot omenjeno, počitek in odmori ne vštevajo v delovni čas, niso utemeljene pritožbene navedbe, da bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati, da je bil tožnik v septembru 2010 vsega skupaj 20 dni na poti in v tem času ves čas na razpolago delodajalcu, zaradi česar naj bi več kot presegel predpisano omejitev delovnega časa. Sodišče prve stopnje se je, upoštevaje tožnikovo pomanjkljivo trditveno podlago, pravilno oprlo na ugotovitve izvedenca in pravilno ugotovilo, da tožena stranka ni kršila predpisanih omejitev delovnega časa in počitkov tožnika. Posledično tožnik ni imel pravice odkloniti oprave dela.

Pomanjkljiva je tožnikova trditvena in dokazna podlaga tudi glede zatrjevanja, da je moral voziti na več pomnilniških kartic. Zgolj pavšalne navedbe, da je tožena stranka od tožnika zahtevala, da z uporabo več pomnilniških kartic obide predpise glede omejitev vožnje in časa počitka ne zadostuje za ugotavljanje sodišča o obstoju tovrstnih kršitev predpisov o obsegu delovnega časa in obveznih počitkov. Tožnik bi moral konkretno navesti, v kolikšni meri in kdaj je uporabljal drugo pomnilniško kartico, ter za to predlagati dokaze. Le na ta način bi bilo mogoče v dokaznem postopku konkretno ugotoviti, v kolikšni meri je morda bil prekoračen dovoljen obseg delovnega časa.

V pritožbi se tožnik sklicuje na svojo pogodbo o zaposlitvi in navaja, da mu ni mogoče očitati, da naj bi naklepno (oz. iz hude malomarnosti) kršil obveznosti iz delovnega razmerja, če ni vedel, kakšne so zakonske omejitve delovnega časa oz. je mislil, da obsega njegov delovni čas 40 ur na teden in je torej v septembru 2010 svoj fond že dosegel. Pritožbeno sodišče uvodoma pojasnjuje, da je kršitev delovnopravnih obveznosti zaradi odklonitve dela po naravi stvari lahko le naklepna. Na navedeni očitek pa pritožbeno sodišče odgovarja, da je za ugotovitev naklepnega kršenja delovnopravnih obveznosti zaradi neupravičene odklonitve dela nepomembno, ali je tožnik mislil, da je svoj mesečni obseg zahtevanega delovnega časa že opravil. Pomembno je le dejstvo, da je tožena stranka spoštovala predpisane omejitve glede obsega delovnega časa in trajanja počitka, da je bilo tožniku delo odrejeno, tožnik pa je opravo tega dela zavestno in hote odklonil. Pa tudi sicer ni mogoče slediti tožnikovi navedbi, da je mislil, da njegov delovni čas obsega 40 ur na teden, saj je že glede na naravo njegovega dela jasno, da za mobilne delavce ni mogoče strogo uporabiti navedenega splošnega pravila, ki ga določa ZDR, specialne predpise, ki urejajo to področje, pa je tožena stranka upoštevala, kot je ugotovil izvedenec prometne stroke, D.D.. Dejstvo, da v pogodbi o zaposlitvi ni navedeno, kateri predpisi se še uporabljajo, zato ni pomembno. Prav tako ni pomembno, ali je tožnik prejel oz. bil opozorjen na Pravilnik o izvajanju notranje kontrole (B15), ki obsega delovnega časa in trajanja počitkov celo ne ureja. Omenjeni pravilnik sicer res določa, da voznik, ki je utrujen, bolan, pod učinkom zdravil ali zaradi svojega duševnega stanja nesposoben ali zmanjšano sposoben za varno upravljanje z vozilom, ne sme voziti motornega vozila, delodajalec pa ga ne sme odrediti na vožnjo. Vendar tožnik, ki je v postopku zatrjeval, da dne 27. 9. 2010 ni odšel na pot, ker je bil „psihično utrujen“, navedenega ni uspel dokazati. Glede na dejstvo, da je tožnik bolniški stalež nastopil šele več dni kasneje, to je dne 1. 10. 2010, je dvom v resničnost njegovih navedb upravičen. Iz tega razloga tudi ni mogoče slediti njegovi navedbi, da je tožena stranka kršila določbo pravilnika, ker mu je kljub njegovemu psihičnemu stanju odredila vožnjo. Ker bolniški stalež, ki ga je tožnik nastopil 1. 10. 2010 ne opravičuje njegove odklonitve del, je za predmetni postopek nepomembno, kdaj je bila tožena stranka o bolniškem staležu obveščena.

Nadalje tožnik v pritožbi neutemeljeno navaja, da ni huje kršil delovnopravnih obveznosti, saj je v cestnem prometu zamuda pri prevozu tovora običajna in da toženi stranki ni nastala nobena škoda. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da odklonitev prevoza blaga predstavlja hujšo kršitev delovnopravnih obveznosti tožnika, saj je blago prispelo v namembni kraj z večjo (celo večdnevno) zamudo, kar vsekakor ni običajno, pri čemer je morala tožena stranka angažirati drugega voznika, navedeno pa je brez dvoma porušilo zaupanje med pravdnima strankama in vplivalo na poslovni odnos z naročnikom prevoza kot pogodbenim partnerjem tožene stranke (pri čemer sta zakoniti zastopnik tožene stranke in priča B.B. celo izpovedala, da je prišlo do prekinitve njunega poslovnega sodelovanja). Navedeno tako predstavlja tudi okoliščine, zaradi katerih ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka (prvi odstavek 110. člena ZDR). Nastanek škode pa za utemeljenost odpovednega razloga iz 2. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR ni relevantna.

Pritožbeno sodišče odgovarja še na zavajajočo tožnikovo pritožbeno navedbo, da se sodišče prve stopnje ni izreklo do poziva tožene stranke, da se tožnik vrne nazaj na delo, s čimer naj bi razveljavili dano izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Pojasniti je, da vabila na delovno mesto z dne 29. 10. 2010 (B3) ne gre razumeti v smislu razveljavitve izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pač pa zgolj v smislu poskusa mirne rešitve predmetnega spora. Omenjeno vabilo je bilo namreč dano dne 29. 10. 2010, to je po tem, ko je bila tožba v predmetnem sporu s strani tožnika že vložena (to je dne 21. 10. 2010) in po tem, ko je tožbo tožena stranka tudi že prejela (to je dne 26. 10. 2010). Tožnik je na vabilo sicer odgovoril dne 3. 11. 2010 (A9), vendar se nanj ni odzval, kot izhaja iz navedbe tožene stranke v odgovoru na tožbo (list. št. 10), zato je tožena stranka dne 10. 11. 2010 tudi podala odgovor na tožbo. Očitno je, da je pri zgoraj opisanem ravnanju tožene stranke šlo le za neuspeli poskus nastali spor rešiti po mirni poti in se s tem izogniti morebitni pravdi, ne pa za razveljavitev dane izredne odpovedi ali celo za okoliščino, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da je možno nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama.

Pritožbeno sodišče na preostale pritožbene navedbe (o tem, da tožena stranka ni vodila rednih evidenc delovnega časa in je zato vprašljivo, ali je sploh vedela, da je tožnik neupravičeno odklonil delo ter o tem, da se izpovedba zakonitega zastopnika v delu razlikuje od navedb v vabilu na zagovor in odpovedi) ne odgovarja, ker so za rešitev konkretnega spora irelevantne. Neutemeljene pa so tudi nadaljnje pritožbene navedbe, da tožena stranka tožniku pogodbe o zaposlitvi ni odpovedala zaradi neopravljenega dela, saj navedeno izhaja iz same odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, in navedbe, da je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana iz drugih razlogov, kot so navedeni v vabilu na zagovor, saj slednje drži le glede očitanega neupravičenega izostanka z dela, kar pa je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje (9. točka obrazložitve izpodbijane sodbe).

Tožnik v pritožbi navaja še, da je sodišče prve stopnje napravilo napačen zaključek, da tožnik tožene stranke ni obvestil o tem, da dne 27. 9. 2010 ne bo opravil prevoza blaga na Hrvaško. Po oceni pritožbeni sodišča je sodišča prve stopnje napravilo pravilen dokazni zaključek. Tožnik ni uspel dokazati svojih zatrjevanj, da je s toženo stranko poskušal stopiti v kontakt že 25. 9. 2010 in 26. 9. 2010. Priča B.B. in zakoniti zastopnik tožene stranke sta izpovedala, da je tožnik šele dne 27. 9. 2010, torej na dan, ko bi moral oditi na pot, sporočil, da prevoza ne bo opravil, dan prej pa je tožnik prevzel potrebno dokumentacijo za prevoz na Hrvaško, kar med strankama ni sporno. Glede na to, da je tožnik dokumentacijo za prevoz prevzel, je očitno, da je tega dne še imel namen opraviti prevoz, zato tožnikove navedbe o njegovi aktivnosti v dneh pred tem niti niso pomembne. Dejstvo, da tožnik vse do klica tožene stranke dne 27. 9. 2010 slednje ni obvestil o odklonitvi dela, kaže na resnost njegove kršitve, kar utemeljuje izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi in ne le ukrep opominjevalne narave, kot navaja tožnik v pritožbi.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, ni upravičen do povračila pritožbenih stroškov.

ZDR člen 110, 110/1, 111, 111/1, 111/1-2, 111/1-3. ZDCOPMD člen 3, 3/1, 3/1-1, 4, 4/1, 5, 5/1. Uredba (ES) št. 561/2006 člen 4, 4/1, 6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.