VDSS sodba in sklep Pdp 1500/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-08-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis  (preds.), Silva Donko (poroč.), Biserka Kogej Dmitrovič

odpravnina - izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca - varstvo pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem na delovnem mestu - odškodnina v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka

Tožnica je v tem individualnem delovnem sporu vtoževala odpravnino, določeno za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, in odškodnino v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka, na podlagi drugega odstavka 112. člena ZDR, ker je toženi stranki podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 7. alinei prvega odstavka 112. člena ZDR (ker ji tožena stranka ni zagotovila varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem na delovnem mestu). Tožena stranka je dokazala, da očitanih ravnanj (vodja igralnega salona naj bi o vsakem njenem koraku poročal tožničini nadrejeni, njeni nadrejeni so bili do nje nespoštljivi, jo žalili, ipd.) ni mogoče šteti za trpinčenje na delovnem mestu, saj ni šlo za ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno ali žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti tožnici na delovnem mestu ali v zvezi z delom, kot to določa četrti odstavek 6.a člena ZDR. Ker tožnica pri toženi stranki ni bila izpostavljena nadlegovanju ali trpinčenju, iz izvedenega dokaznega postopka pa ne izhaja niti, da bi tožena stranka opustila izvedbo ustreznih ukrepov in ustvarila nevzdržno delovno okolje, odpovedni razlog iz 7. točke drugega odstavka 112. člena ZDR ni podan. Zato tožnica ni upravičena do odpravnine in odškodnine v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka.

I. Pritožba se zavrne ter se potrdita izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati zakonske zamudne obresti od zneska 617,48 EUR, ki tečejo od 2. 7. 2010 do 27. 10. 2011, višji zahtevek (razlika zamudnih obresti od zneska 750,00 EUR od 1. 7. 2010 dalje) pa je zavrnilo. Odločilo je, da je tožena stranka dolžna obračunati bruto znesek iz naslova nadurnega dela v letu 2010, odvesti davke in prispevke, tožnici pa plačati neto znesek 182,24 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 2. 2011 do plačila ter obračunati bruto znesek iz naslova odškodnine za neizrabljen dopust, odvesti davke in prispevke, tožnici pa plačati neto znesek 534,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 2. 2011 do plačila (točka I izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 12.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 2. 2011 do plačila, obračunati odškodnino za izgubljeno plačilo za čas odpovednega roka, odvesti davke in prispevke, tožnici pa izplačati  znesek 838,12 EUR ter izplačati odpravnino v neto znesku 502,80 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 2. 2011 do plačila (točka II izreka). S sklepom je zavrglo tožbo v delu, v katerem tožnica zahteva ugotovitev, da tožena stranka ni zagotovila varstva pred nadlegovanjem in trpinčenjem na delovnem mestu, zaradi česar je tožnica izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, in da je tožnici na podlagi njene izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi dne 3. 2. 2011 prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki (točka III izreka) ter ustavilo postopek zaradi delnega umika tožbe glede plačila glavnice regresa za letni dopust za leto 2010 v bruto znesku 750,00 EUR (točka IV izreka). Odločilo je, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti pravdne stroške v znesku 942,76 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila (točka V izreka).

2. Tožnica se pritožuje zoper II. in V. točko izreka sodbe ter III. točko izreka sklepa iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadaljnji). Navaja, da je sodišče kršilo določbo 181. člena ZPP, ker tožnica ni postavila samostojnega ugotovitvenega zahtevka, temveč ga je uveljavila v povezavi z restitucijskimi zahtevki. Dajatveni zahtevki so v neposredni povezavi z ugotovitvijo izvajanja trpinčenja nad tožnico in opustitvijo ukrepov za njegovo preprečevanje. Sodišče je dokazno oceno sprejelo na podlagi izpovedi prič, ki so v interesnem razmerju s toženo stranko. Takšna interesna povezava naj bi po mnenju tožnice vplivala na objektivnost in resničnost izpovedb. Tožnica meni, da bi moralo sodišče verjeti izpovedi priče A.A.. Njeno izpoved je sodišče popolnoma razvrednotilo, saj ni pojasnilo, zakaj ji ne verjame. V tem delu je sodba pomanjkljiva, zato je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sprejeta dokazna ocena, ki temelji na izpovedih interesno povezanih prič, je vprašljiva glede na izvedensko mnenje prof. dr. B.B.. Na podlagi tega mnenja je sodišče ugotovilo nastanek pravno priznane škode in vzročne zveze kot dveh elementov odškodninske obveznosti tožene stranke. Tožnica je zbolela zaradi konkretnih ravnanj in pritiskov na delovnem mestu, kar je sodišče prezrlo pri odločitvi. Tožnica očita sodišču, da se je pri svoji dokazni oceni osredotočilo zlasti na ponavljajoča ravnanja, ne da bi upoštevalo vse okoliščine konkretnega primera in sistematičnega ravnanja tožene stranke. Če bi sodišče pri naravi spora upoštevalo interesno povezavo prič, bi prišlo do celovitejše dokazne ocene niza protipravnih ravnanj tožene stranke. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je vložila odgovor na pritožbo, v katerem prereka navedbe tožnice in ocenjuje njeno pritožbo kot neutemeljeno. Predlaga zavrnitev pritožbe in priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Sodišče prve stopnje je s sklepom utemeljeno zavrglo tožbo s tožbenim zahtevkom za ugotovitev, da tožena stranka ni zagotovila varstva pred nadlegovanjem in trpinčenjem na delovnem mestu, zaradi česar je tožnica izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Ta del tožbe se namreč glasi na ugotovitev dejstva, kar pa skladno z določbo 181. člena ZPP ne more biti predmet ugotovitvene tožbe niti vmesnega ugotovitvenega zahtevka, ker ne gre za ugotovitev obstoja pravic, pravnega razmerja ali (ne)pristnosti kakšne listine, kot je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje. Z ugotovitveno tožbo oziroma vmesnim ugotovitvenim zahtevkom je mogoče zahtevati ugotovitev (ne)obstoja celotnega, kompleksnega pravnega razmerja ali le posamezne pravice oziroma upravičenja, ni pa možno zahtevati z ugotovitveno tožbo zgolj ugotovitve (ne)obstoja določenih dejstev. Sodišče namreč v izrek sodbe ne sprejme ugotovitve o dejanskem stanju, marveč le ugotovitev o pravni posledici, ki izvira iz ugotovljenega dejanskega stanja (prim. sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. II Ips 257/2009 z dne 13. 12. 2012). Vprašanje izpolnitve obveznosti delodajalca iz 45. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) oziroma zagotavljanja varstva delavca pred nadlegovanjem ali trpinčenjem je dejanske narave in se ugotavlja v okviru presoje utemeljenosti postavljenih dajatvenih zahtevkov. Zato ni podana relativna bistvena kršitev določbe prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z določbo 181. člena ZPP. Pravilna je tudi odločitev o zavrženju tožbe s tožbenim zahtevkom na ugotovitev, da je tožnici na podlagi njene izredne odpovedi dne 3. 2. 2011 prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki, saj je bila tožba vložena prepozno. Na podlagi tretjega odstavka 204. ZDR lahko delavec zahteva ugotovitev nezakonitosti odpovedi, drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi v roku 30 dni od vročitve oziroma od dneva, ko je zvedel za kršitev pravice, pred pristojnim delovnim sodiščem. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožnici delovno razmerje prenehalo na podlagi vročitve njene izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi 3. 2. 2011, tožbo pa je vložila 11. 4. 2011.

7. Ni podana v pritožbi uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bili razlogi sodbe med seboj v nasprotju in ker se sodišče prve stopnje ni oprlo na izpoved priče A.A. in C.C.. Sodišče prve stopnje je v dokaznem postopku upoštevalo izpovedbe vseh zaslišanih prič in zato ne drži očitek pritožnice, da sodišče ni upoštevalo izpovedbe prič A.A.. Opredelilo se je do vseh spornih vprašanj, prav tako tudi do izpovedi A.A. o tem, da naj bi nadrejeni D.D. v septembru 2009, ko je bila tožnica v bolniškem staležu, na sestanku izjavil, da se bo potrudil, da tožnice ne bo več nazaj na delo, saj so njeno izpoved v tem delu zanikali D.D., E.E. in F.F.. Izpodbijana sodba je torej ustrezno obrazložena z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi razlogi ter jo je mogoče v celoti preizkusiti, pritožbeni očitki pa v resnici izpodbijajo dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje.

8. Tožnica v pritožbi očita tudi kršitev določbe 8. člena ZPP, vendar pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je ocena dokazov pred sodiščem prve stopnje celovita, logična in izkustveno sprejemljiva ter se z njo pritožbeno sodišče strinja. Če bi bila dokazna ocena vsebinsko neprepričljiva, bi šlo za zmotno ugotovitev dejanskega stanja. Za zmotno ugotovitev dejanskega stanja gre tudi v primeru, ko iz izvedenih dokazov izhaja drugačno dejansko stanje, kot ga ugotovi sodišče. V takem primeru ne gre, kot uveljavlja pritožnica, za absolutni bistveni kršitvi določb pravdnega postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

9. Na podlagi drugega odstavka 112. člena ZDR je delavec v primeru odpovedi zaradi ravnanj iz prvega odstavka istega člena upravičen do odpravnine, določene za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in do odškodnine najmanj v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka. Tožnica je dne 3. 2. 2011, potem ko je predhodno pisno opomnila toženo stranko na izpolnitev obveznosti in o kršitvah pisno obvestila inšpektorja za delo, podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga po 7. alinei prvega odstavka 112. člena ZDR, ker delodajalec ni zagotovil varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem na delovnem mestu v skladu s 45. členom tega zakona. Ta v prvem odstavku določa, da je delodajalec dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je po določbi drugega odstavka 45. člena ZDR dokazno breme na strani delodajalca, ki je po tretjem odstavku 45. člena ZDR v primeru nezagotavljanja varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem v skladu s prvim odstavkom tega člena delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da je tožena stranka dokazala, da očitanih ravnanj ni mogoče šteti za trpinčenje na delovnem mestu, saj ni šlo za ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno ali žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti tožnici na delovnem mestu ali v zvezi z delom, kot to določa četrti odstavek 6.a člena ZDR.

10. Sodišče prve stopnje je prepričljivo obrazložilo ugotovitev, da tožnica ni bila izpostavljena nadlegovanju oziroma trpinčenju. Tožnica izpostavlja, da je vodja igralnega salona D.D. o vsakem njenem koraku z elektronskim sporočilom poročal njeni nadrejeni, kar naj bi bilo za tožnico nevzdržno oziroma naj bi predstavljalo pikolovstvo. Vendar pa je bilo v dokaznem postopku ugotovljeno, da ta očitek ni resničen oziroma ne pomeni trpinčenja na delovnem mestu v smislu določbe 6.a člena ZDR, saj je bil D.D. odgovoren za predpisano izvajanje posameznih procesov pri prirejanju posebnih iger na srečo in da je bil ob ugotovljenih kršitvah s strani nadzornega organa tudi sam kaznovan. D.D. je glede ugotovljenih kršitev po elektronski poti obveščal nadrejene, ki so nato ukrepali. Iz izvedenih dokazov je razvidno, da takšno ravnanje ni bilo usmerjeno le proti tožnici, temveč so bili po elektronski pošti nadrejeni obveščeni tudi o kršitvah ostalih delavcev. Zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je šlo v tem primeru za ustaljen postopek nadzora nad delom pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je natančno ugotovilo vse okoliščine glede posameznih očitkov, v zvezi s tem se pritožbeno sodišče v celoti sklicuje na pravilne ugotovitve sodišča prve stopnje in jih v izogib ponavljanju ne navaja znova. Tudi če bi šteli za resnično, da je bil med delavci tožene stranke in njenim poslovodjo konflikt glede članstva v sindikatu, to še ne bi ustrezalo zakonski opredelitvi trpinčenja na delovnem mestu v tem smislu, da bi bilo sistematično in ponavljajoče se negativno ali žaljivo ravnanje usmerjeno proti tožnici na delovnem mestu ali v zvezi z delom.

11. Sodišče prve stopnje se je opredelilo tudi do izpovedi priče A.A. na način, da je očitke, ki naj bi izhajali iz njene izpovedi, zavrnilo z ustrezno argumentacijo, ki jo je utemeljilo na dokazih, ki jih je štelo za bistvene in ki dokazujejo, da ni šlo za mobbing tožnice. Ni mogoče šteti, da je dokazna ocena pomanjkljiva, nepravilna oziroma dvomljiva, ker naj bi sodišče dalo prednost pričam, ki so interesno povezane s toženo stranko. Dokazna ocena temelji na objektivni ter nepristranski oceni dokazov, ki jih je sodišče prve stopnje izvedlo in svojo odločitev ustrezno utemeljilo. Zato pritožbeno povzemanje delov izpovedi priče A.A. ne more vplivati na pravilnost ugotovitev sodišča prve stopnje v zvezi z dogodki, na katere se ti deli izpovedi nanašajo.

12. Glede na navedene ugotovitve sodišča prve stopnje je tožena stranka dokazala, da je ravnala v skladu s prvim odstavkom 45. člena ZDR. Ob pravilni ugotovitvi, da tožnica pri toženi stranki ni bila izpostavljena nadlegovanju ali trpinčenju, iz izvedenega dokaznega postopka pa ne izhaja niti, da bi tožena stranka opustila izvedbo ustreznih ukrepov in ustvarila nevzdržno delovno okolje, je utemeljen materialnopravni zaključek sodišča prve stopnje, da ni podan odpovedni razlog iz 7. točke drugega odstavka 112. člena ZDR in da tožnica ni upravičena do odpravnine in odškodnine v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka.

13. Ravnanja tožene stranke in njenih zaposlenih torej ne ustrezajo zakonski definiciji mobbinga. Pravilna je zato ugotovitev sodišča prve stopnje, da ni podana protipravnost ravnanja tožene stranke, zaradi česar tudi niso podani pogoji za odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jo uveljavlja tožnica. Za takšno obveznost morajo namreč biti kumulativno podani vsi elementi - protipravno ravnanje, nastanek škode, vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo ter krivda povzročitelja. Če manjka le eden izmed elementov, odškodninske obveznosti ni. Zato ni potrebe, da bi se pritožbeno sodišče tudi konkretno opredelilo do obrazložitve sodišča prve stopnje glede vzročne zveze in s tem v zvezi upoštevanjem mnenja sodne izvedenke. Tudi sicer ni jasno, kako bi izvedenec psihiatrične stroke lahko iz zdravstvene dokumentacije ugotovil vsa relevantna dejstva glede mobbinga tožnice, kot zmotno meni pritožnica. Zdravstvena dokumentacija namreč sama po sebi ne dokazuje in ne more dokazovati obstoja konkretnih protipravnih ravnanj delodajalca v smislu mobbinga. Sodišče je tisto, ki mora v dokaznem postopku takšna dejstva ugotavljati, pri čemer obveznost povračila škode lahko zajema le tisto škodo, ki je v vzročni zvezi s škodljivim dejstvom oziroma protipravnostjo. Če te ni, ni mogoče govoriti o obstoju pravno relevantne vzročne zveze.

14. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP in 2. točke 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno ter potrdilo izpodbijana dela sodbe in sklepa sodišča prve stopnje.

15. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnica v pritožbenem postopku ni uspela, zato v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije stroške pritožbe. Ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k razjasnitvi zadeve, tožena stranka v skladu s prvim odstavkom 155. člena ZPP sama krije stroške te vloge.

ZPP člen 181. ZDR člen 6a, 6a/4, 45, 45/1, 45/2, 45/3, 112, 112/1, 112/1-7, 112/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.