VDSS sklep Pdp 164/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-05-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Tatjana Prebil

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog - opozorilo na izpolnjevanje obveznosti - opozorilo pred odpovedjo - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - razlogi o odločilnih dejstvih - sodna razveza - odškodnina

Pisno opozorilo pred odpovedjo je pogoj za zakonitost kasnejše redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga. Glede dokaznega bremena je dolžnost delodajalca le, da dokaže obstoj opozorila pred odpovedjo, vsebinsko neutemeljenost pa mora zatrjevati in dokazovati delavec. Ker obstoj pisnih opozoril med strankama ni bil sporen in ker vsebinske neutemeljenosti opozoril tožnica ni zatrjevala (niti ni za to predlagala dokazov), je potrebno šteti, da so vsa tri pisna opozorila utemeljena.

Tožnica je pri toženi stranki delala kot prodajalka v drogeriji. Ker narava dela zahteva vsakodnevno delo z ljudmi, je odnos do strank ključnega pomena. Neprijaznost in neustrežljivost delavcev na takšnih delovnih mestih predstavlja kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, zaradi katere lahko delodajalec delavcu, še posebej, če se kršitev ponavlja, upravičeno odpove pogodbo o zaposlitvi. Ker so tožničin slab odnos do strank zaznali tako njeni sodelavci kot tudi stranke drogerije, to pomeni, da je tožnica kršila temeljno obveznost iz delovnega razmerja, to je, da mora delavec vestno opravljati delo, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi (prvi odstavek 31. člena ZDR).

Pritožbama se ugodi, izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (I., II., prvi odstavek III., IV. in V. točka izreka) se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga tožene stranke tožnici z dne 19. 12. 2012 in jo je razveljavilo (I. točka izreka). Ugotovilo je, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo 2. 2. 2013, ampak ji je na podlagi 118. člena ZDR-1 prenehalo dne 28. 10. 2013 (II. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici v 15 dneh izplača vse pravice iz delovnega razmerja, vključno s plačo za čas od   2. 2. 2013 do 28. 10. 2013 (razen za obdobje, ko je bila v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu) in po obračunu bruto plače plača vse davke in prispevke iz naslova delovnega razmerja ter tožnici izplača neto zneske z zakonitimi zamudnimi obrestmi od vsakega 18. v mesecu za pretekli mesec (prvi odstavek III. točke izreka). Zavrnilo je višji tožbeni zahtevek glede reintegracije tožnice (drugi odstavek III. točke izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici v 15 dneh izplača denarno povračilo v višini dveh bruto plač (IV. točka izreka) in ji v istem roku  povrne stroške postopka v višini 93,44 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka do plačila (V. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pravočasno pritožujeta obe pravdni stranki.

Zoper IV. točko izreka prvostopenjske sodbe se tožnica pritožuje iz pritožbenih razlogov nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Tožnica navaja, da je sodišče prve stopnje svojo odločitev, da tožnici ob sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi prizna denarno povračilo v višini dveh bruto plač, utemeljilo tako, da je tožena stranka tožnici že na podlagi sodbe dolžna poravnati bruto plače za 10 mesecev. Povračilo po Zakonu o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013) je namenjeno varnosti in preživetju delavca po razvezi pogodbe o zaposlitvi. Število mesečnih plač, ki jih je tožena stranka dolžna izplačati do dneva zadnje obravnave, ne more vplivati na odločitev o višini povračila. Namen zakonodajalca ni bil, da se k temu povračilu prištevajo plače, ki jih je delodajalec dolžan izplačati do zadnje glavne obravnave, saj velja, da je bil delavec do takrat zaposlen. Dosojeno povračilo je prenizko, še posebej glede na to, da je tožnica 10 let delala pri toženi stranki, da je stara 41 let, zaradi česar je v dejavnosti trgovine težje zaposljiv kader. Dosojeno povračilo je tudi v očitno nesorazmerju z ustavnima pravicama tožnice do svobode dela in do varstva dela. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni oziroma, podredno, da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja vse tri pritožbene razloge, navedene v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji). Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da je drugo pisno opozorilo z dne 8. 8. 2011 podano izven roka, ki ga določa 19. člen Kolektivne pogodbe dejavnosti trgovine Slovenije (Ur. l. RS, št. 111/2006 in nadaljnji, v nadaljevanju Panožna kolektivna pogodba), in ga zato ni obravnavalo. Tožnica je navedeno pisno opozorilo prejela 9. 8. 2011, kar pomeni, da v roku 15 mesecev ne bi smela storiti nove kršitve. Ta rok se je iztekel 9. 11. 2012, tožnica pa je do tega dne še dvakrat kršila pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja. Prvič je to storila s tem, da ni poskrbela za lepljenje deklaracij na izdelke, za kar je bila utemeljeno pisno opozorjena, kar je pravilno ugotovilo tudi sodišče prve stopnje. Drugič pa je pogodbene obveznosti kršila 21. 10. 2012, ko je storila kršitev, ki ji je bila očitana v izpodbijani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V kolikor bi sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, bi moralo priti do zaključka, da je sodišče prve stopnje tožnici utemeljeno izdalo tudi pisno opozorilo z dne 8. 8. 2011. Tožnica je bila takrat neprijazna do dveh otrok, bratca in sestrice, ki jima ni želela predati artikla, ker sta želela plačati s privarčevanimi kovanci. Zaradi nedopustnega ravnanja tožnice je morala posredovati mama obeh otrok in sama poskrbeti, da jima je artikel prodala druga prodajalka. Pravočasnost drugega opozorila je bistvenega pomena, saj kaže na to, da tožnica ponavlja svoj nedopusten odnos do strank. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da kršitev z dne 21. 10. 2012 ni takšne vrste, da bi pomenila utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je napačno zaključilo, da je tožnica stranko odslovila in ji pri tem povedala, da artikle lahko da v košarico. O tem ni navedb v tožbi in vlogah tožnice, kljub temu da je tožena stranka v svojih vlogah izrecno navajala, da imajo prodajalke navodilo, da v takšnem primeru stranki ponudijo košarico in da tožnica tega navodila ni izpolnila. Navedeno pomeni, da je to dejstvo ostalo neprerekano in ga je potrebno šteti za dokazanega. Tožnica je šele potem, ko tega dejstva ni prerekala in so vse priče izpovedale, da bi tožnica stranki morala ponuditi košaro, svojo izpovedbo prilagodila tako, da je trdila, da je stranki košarico ponudila. Tožničina izpovedba je v tem delu očitno neverodostojna in prilagojena. Ob pravilni dokazni oceni bi sodišče prve stopnje glede na neprerekana dejstva moralo ugotoviti, da tožnica košarice stranki ni ponudila, pač pa jo je zgolj neprijazno odslovila in s tem kršila pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je sicer ugotovilo, da je bila tožnica 21. 10. 2012 neprijazna do stranke, vendar je napačno ocenilo, da gre za neprijaznost, ki se lahko primeri vsakomur in zato ne more biti razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Prijaznost do strank v trenutnih tržnih razmerah ni samo vrlina, ampak nujnost. Tožnica je s svojim neprijaznim ravnanjem zavestno prekršila navodilo tožene stranke, da se morajo vsi delavci do strank vedno vesti prijazno in ustrežljivo. Ne gre za nobeno obrobno kršitev, kot je zmotno ocenilo sodišče prve stopnje. Tožnica je to storila potem, ko je bila pred tem že dvakrat pisno opozorjena na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi v primeru ponovnih kršitev. Takšna neprijaznost se pri tožnici ni pojavila prvič, pač pa so priče A.A., B.B. in C.C. skladno izpovedale, da je bila tožnica redno neprijazna do strank. Sodišče prve stopnje je zmotno povzelo izpovedbo priče B.B., da naj bi bila tožnica zgolj enkrat do dvakrat letno neprijazna do strank, saj je ta v resnici izpovedal, da so se stranke zoper tožnico pritožile enkrat do dvakrat letno, da pa je bila tožnica stalno neprijazna do strank in da so se ostali prodajalci strankam morali opravičevati v njenem imenu. Prav tako je sodišče prve stopnje napačno povzelo izpovedbo priče A.A., da naj se stranke čez tožnico ne bi pritoževale in da naj bi imeli težave z njenim vedenjem samo sodelavci, saj je ta v v resnici izpovedala, da je imela tožnica do strank zelo neprijazen odnos, da je dajala občutek, da ji je stranko težko postreči in da je zavijala z očmi. Ob pravilni dokazni oceni bi sodišče prve stopnje moralo priti do ugotovitve, da tožnica do strank ni bila prijazna in da je bilo takšno vedenje zanjo običajno. Tožena stranka opozarja na sodno prakso, ki naj bi bila razvidna iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. VIII Ips 172/2011 z dne 6. 2. 2012. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da tožničin zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Obe stranki sta odgovorili na pritožbi nasprotnih strank. Prerekali sta pritožbene navedbe in predlagali, da pritožbeno sodišče zavrne pritožbo nasprotne stranke in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje storilo zatrjevane bistvene kršitve določb postopka in kršitve, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Poleg navedenega je sodišče prve stopnje tudi zmotno uporabilo materialno pravo in nepopolno oziroma zmotno ugotovilo dejansko stanje.

Tožena stranka v pritožbi navaja, da bi sodišče prve stopnje moralo ocenjevati tudi utemeljenost pisnega opozorila z dne 8. 8. 2012 in ker izpodbijana sodba o tem nima razlogov, se je ne da preizkusiti. Po vsebini tožena stranka sodišču prve stopnje očita absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pritožbeno sodišče ocenjuje očitek kot neutemeljen. Ob ugotovitvi, da je bilo pisno opozorilo z dne 8. 8. 2012 podano izven roka, ki bi omogočal njegovo upoštevanje pri redni odpovedi iz krivdnega razloga, sodišče ni dolžno ugotavljati utemeljenosti tega pisnega opozorila in o tem navajati razlogov. Res pa je, da to stališče sodišča prve stopnje temelji na zmotni uporabi materialnega prava, kot bo razloženo kasneje.

Nadalje tožena stranka v pritožbi sodišču prve stopnje na dveh mestih očita, da je napačno povzelo izpovedbo prič. Najprej, da priča B.B. ni izpovedala, da je bila tožnica zgolj enkrat ali dvakrat letno neprijazna do strank, pač pa, da so se stranke zoper tožnico le enkrat ali dvakrat letno pritožile, tožnica pa je bila stalno neprijazna do strank in da so se ostali zaposleni morali strankam opravičevati v tožničinem imenu. Iz izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje (v drugem odstavku 11. točke obrazložitve) izhaja, da je priča B.B. ocenila, da neprijaznost in neustrežljivost ni ponavljajoč se dogodek, pač pa enkraten oz. kvečjemu dvakraten dogodek letno. Pritožbeno sodišče po vpogledu v zapisnik z naroka za glavno obravnavo (dne 28. 10. 2013; list. št. 41) ugotavlja, da je navedena priča izpovedala, da je bilo kar nekaj pritožb s strani strank, enkrat oz. dvakrat letno. Glede na navedeno je potrebno pritrditi toženi stranki in ugotoviti, da je sodišče prve stopnje napačno povzelo izpovedbo priče B.B., saj ta res ni izpovedala, da je bila tožnica le enkrat oz. dvakrat letno neprijazna do strank, pač pa, da je bilo toliko pritožb zoper njeno delo, na kar kaže tudi nadaljnja njegova izpovedba, da so se morali drugi zaposleni opravičevati strankam v tožničinem imenu, zato da ne bi vpisovale pritožb v knjigo pritožb (list. št. 42). S tem je sodišče prve stopnje zagrešilo kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana, če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini zapisnikov in samimi temi zapisniki.

Pritožba nadalje navaja, da je sodišče prve stopnje napačno povzelo tudi izpovedbo priče A.A. Vendar pri tem ne gre za nasprotje v smislu 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj sodišče prve stopnje ne povzema, kaj je priča A.A. izjavila, temveč v tretjem odstavku 10. točke obrazložitve izpodbijane sodbe napravi zgolj napačno dokazno oceno, da na podlagi izpovedbe priče A.A. ugotavlja, da se stranke čez tožnico niso pritoževale. Takšna dokazna ocena je očitno vsaj delno napačna, saj je priča izpovedovala o pritožbi italijansko govoreče stranke zoper tožnico, kasneje pa tudi o pritožbi matere otrok, katerim je tožnica odklonila sprejem drobiža. Res pa je, da je priča izpovedala tudi, da se ji (to je priči) sicer nobena stranka ni pritožila zoper tožnico.

Bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je podana, ker izpodbijana sodba sploh nima razlogov glede očitka iz redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, da je tožnica preslišala večkratno klicanje stranke, ki je potrebovala pomoč pri nakupu. Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila namreč podana iz dveh razlogov, in sicer zato, ker je tožnica neutemeljeno in neprijazno zavrnila prošnjo stranke, če lahko pusti nekaj izdelkov na blagajni, in zato, ker je tožnica večkratno klicanje stranke, ki je potrebovala pomoč pri nakupu, preprosto preslišala. Sodišče prve stopnje se z drugim razlogom, to je očitkom, da je tožnica preprosto preslišala večkratno klicanje stranke, ki je potrebovala pomoč pri nakupu, sploh ni ukvarjalo. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da prvi očitek (to je, da je tožnica neutemeljeno in neprijazno zavrnila prošnjo stranke, če lahko pusti nekaj izdelkov na blagajni) ni utemeljen, bi sodišče prve stopnje moralo preveriti, ali je morda utemeljen drugi očitek in šele nato bi lahko zaključilo, da je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, v kolikor bi ugotovilo, da tožnica ni storila navedene kršitve ali pa da ta ne more biti utemeljen razlog za odpoved. Gre torej za odločilno dejstvo, ki ga sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, in je zato podana navedena bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Zaradi navedenega pa je tudi dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno.

Tožena stranka v pritožbi sodišču prve stopnje utemeljeno očita, da je zmotno uporabilo materialno pravo s tem, ko je napačno štelo, da je drugo pisno opozorilo z dne 8. 8. 2011 podano izven roka, ki ga določa 19. člen Panožne kolektivne pogodbe. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je bilo tožnici s strani tožene stranke dne 8. 8. 2011 dano pisno opozorilo (priloga A2 in B2), ki ga je tožnica prejela dne 9. 8. 2011 (priloga A6). Četrti odstavek 19. člena Panožne kolektivne pogodbe določa, da mora delodajalec najkasneje v 60 dneh od ugotovitve kršitve in najkasneje v šestih mesecih od nastanka kršitve pisno opozoriti delavca na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi, če bo delavec ponovno kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja v petnajstih mesecih od prejema pisnega opozorila. V prvem odstavku 83. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) je namreč vsebovano izrecno pooblastilo, da se v kolektivni pogodbi dejavnosti lahko določi tudi daljši rok od prejema pisnega opozorila, v katerem delavec ne sme ponavljati kršitev, vendar pa ta rok ne sme biti daljši od dveh let. V primerjavi z enoletnim rokom iz ZDR Panožna kolektivna pogodba določa daljši, 15-mesečni, rok, v katerem lahko delodajalec delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec ponovno krši obveznosti iz delovnega razmerja. Ker je tožnica pisno opozorilo prejela 9. 8. 2011, se je 15-mesečni rok skladno z določbo drugega odstavka 62. člena Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.) iztekel 9. 11. 2012. Ker je bila tožnici pogodba o zaposlitvi odpovedana zaradi dogodka z dne 21. 10. 2012, torej pred iztekom 15-mesečnega roka, pritožbeno sodišče ugotavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati tudi pisno opozorilo z dne 8. 8. 2011 in je tako zmotno uporabilo materialno pravo.

Ob tem pritožbeno sodišče opozarja, da je sodišče prve stopnje brez potrebe izvajalo dokazni postopek za ugotavljanje vsebinske utemeljenosti pisnega opozorila z dne 13. 2. 2012. Sodna praksa(1) se je namreč že postavila na stališče, da mora delodajalec dokazati le obstoj pisnega opozorila, medtem ko mora delavec zatrjevati in dokazovati njegovo vsebinsko neutemeljenost. Tožnica je v predmetni zadevi zatrjevala, da so pisna opozorila z dne 12. 4. 2011, dne 8. 8. 2011 in dne 13. 2. 2012 neutemeljena, vendar zgolj zato, ker so ji bila dana v času, ko je imela sklenjeno prejšnjo pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto vodja oddelka multimedija. Ker obstoj pisnih opozoril med strankama ni bil sporen in ker vsebinske neutemeljenosti opozoril tožnica ni zatrjevala (niti ni za to predlagala dokazov), je potrebno šteti, da so vsa tri pisna opozorila utemeljena. Ob upoštevanju 15-mesečnega roka iz četrtega odstavka 19. člena Panožne kolektivne pogodbe pa je v predmetni zadevi kot relevantni potrebno upoštevati pisni opozorili z dne 8. 8. 2011 in z dne 13. 2. 2012.

Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da neprijazna beseda, ton glasu ali pogled ne zadošča za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožnica je pri toženi stranki delala kot prodajalka v drogeriji. Ker narava dela zahteva vsakodnevno delo z ljudmi, je odnos do strank ključnega pomena. Neprijaznost in neustrežljivost delavcev na takšnih delovnih mestih brez dvoma predstavlja kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, zaradi katere lahko delodajalec delavcu, še posebej, če se kršitev ponavlja, povsem upravičeno odpove pogodbo o zaposlitvi. Slab odnos delavcev do strank zagotovo vpliva na poslovanje delodajalca, saj pri strankah povzroča nezadovoljstvo ter s tem vpliva na njihovo željo po kupovanju izdelkov in širjenje slabe vesti o delodajalcu pri drugih potencialnih kupcih. Vse navedeno je za delodajalce (s področja trgovine) bistvenega pomena. Okoliščina, da naj bi imela tožnica v letu 2011 in 2012 osebne težave, ne more vplivati na presojo utemeljenosti odpovednega razloga. Ker je narava dela prodajalca takšna, da zahteva vsakodnevni stik z ljudmi, minimum vedenjske ustreznosti zahteva spoštljiv odnos do strank. Seveda ni mogoče od delavca, ki dela na takšnem delovnem mestu, ves čas pričakovati nadpovprečne ustrežljivosti in prijaznosti, saj so nihanja v razpoloženju del človekove narave in morajo zato biti s strani delodajalca tolerirana. Vendar pa kadar slabo razpoloženje in počutje delavca vpliva na njegovo delo v takšni meri, da to začne opažati okolica in da zaradi tega dela ne opravlja več kvalitetno, to (lahko) pomeni kršitev njegovih obveznosti iz pogodbe o zaposlitvi in drugih obveznosti iz delovnega razmerja. Ker so tožničin slab odnos do strank zaznali tako njeni sodelavci kot tudi stranke drogerije, to prav gotovo pomeni, da je tožnica kršila temeljno obveznost iz delovnega razmerja, to je, da mora delavec vestno opravljati delo, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi (prvi odstavek 31. člena ZDR).

Sodišče prve stopnje sploh ni ugotavljalo dejanskega stanja v zvezi z očitkom, da naj bi tožnica 21. 10. 2012 namerno preslišala večkratno klicanje stranke, ki je potrebovala pomoč pri nakupu, čeprav je tožena stranka tudi glede te kršitve predlagala zaslišanje prič A.A., C.C. in B.B. Vse te priče je sodišče prve stopnje sicer zaslišalo, vendar jih o tej drugi kršitvi ni ničesar vprašalo. Pri tem je očitno, da bi priča A.A. lahko izpovedala o tem, kaj ji je nezadovoljna stranka povedala in kaj je potem ona povedala naprej poslovodkinji C.C., slednja pa bila izpovedala, kaj natančno ji je A.A. neposredno po dogodku povedala kot vsebino pritožbe nezadovoljne stranke.

Pritožba utemeljeno graja dokazni zaključek sodišča prve stopnje, da iz izpovedbe priče A.A. izhaja, da se stranke čez tožnico niso pritoževale in da so z njenim vedenjem imeli težavo zgolj njeni sodelavci. Priča A.A. je sicer res izpovedala, da se ji sicer nobena stranka ni pritožila čez tožnico, kar se je očitno nanašalo le na to, da se je nanjo neposredno s pritožbo obrnila stranka, ki govori italijansko. Ta izjava pa ne pomeni, da pritožb sicer ni bilo, saj je priča A.A. izpovedala tudi o pritožbi matere otrok, ki jim tožnica ni hotela vzeti zgolj kovancev za plačilo artikla. Sicer pa je priča B.B. izpovedal, da je bilo kar nekaj pritožb s strani strank, da so tudi sodelavci sami opazili njen negativen odnos do dela in da so se morali strankam opravičevati v tožničinem imenu, kar je potrdila tudi priča C.C. Glede na navedeno je očitno, da iz izvedenih dokazov izhaja kvečjemu zaključek, da je tožničin neprimeren odnos motil tudi stranke.

Povsem neprepričljiva je tudi dokazna ocena, da je tožnica stranki, ki je želela   21. 10. 2012 odložiti nabrane artikle, ponudila košarico, kar je bil pri toženi stranki dogovorjen način postopanja v takšnih primerih. Ne le, da je tožnica o tem izpovedala šele potem, ko je tožena stranka v odgovoru na tožbo navedla, da je najmanj, kar bil lahko tožnica storila to, da bi ji ponudila košarico. V kolikor bi bilo res, kar je tožnica izpovedovala na zaslišanju, bi to lahko pravočasno navedla do prvega naroka za glavno obravnavo, ne pa da je počakala na zadnji narok za glavno obravnavo in šele potem, ko je bila že zaslišana priča A.A. o tem izpovedala v svojem zaslišanju. Tudi ni logično, zakaj bi se stranka pritoževala čez tožničino ravnanje, če bi tožnica v resnici ravnala tako, kot zatrjuje.

Pritožba tožnice je utemeljena že zaradi ugoditve pritožbi tožene stranke. Tožnica namreč izpodbija le odločitev sodišča prve stopnje glede višine denarnega povračila po 118. členu ZDR. Sodišče prve stopnje je tožnici dosodilo denarno povračilo v višini dveh bruto plač, tožnica pa meni, da je to povračilo prenizko. Sodišče prve stopnje se je za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi odločilo na pobudo tožene stranke, kar pomeni, da tožnica v tej smeri ni oblikovala tožbenega zahtevka, zato odločitev o plačilu denarnega povračila tudi ne vsebuje zavrnilnega dela. Ne glede na navedeno pa je pritožba tožnice utemeljena, saj bo sodišče prve stopnje v novem postopku znova odločalo o zakonitosti izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi in v kolikor bo znova ugotovilo, da je bila ta odpoved nezakonita, bo glede na pravnomočnost odločitve sodišča prve stopnje, da zavrne reintegracijski zahtevek, ponovno moralo odločati o višini denarnega povračila, pri čemer ne bo omejeno le na višino dveh bruto plač tožnice, temveč na z zakonom predpisano mejo 18 plač tožnice. Sicer pa tudi ni pravilno, da je sodišče prve stopnje denarno povračilo dosodilo opisno, saj je znano, koliko so znašale tožničine plače v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in je zato denarno povračilo potrebno dosoditi v opredeljenem znesku.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi prvega odstavka 356. člena ZPP in 355. člena ZPP pritožbi ugodilo in izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožbeno sodišče je namreč ugotovilo, da sta podani bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, da je sodišče prve stopnje nepopolno oziroma zmotno ugotovilo dejansko stanje ter da je zmotno uporabilo materialno pravo. Narava bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je takšna, da je s pritožbeno obravnavo sploh ni možno odpraviti. Tudi sicer bi bilo neracionalno v  pritožbeni obravnavi ponovno izvesti vse izvedene dokaze, sodišče prve stopnje pa bo lahko le prebralo zapisnike o izvedenih dokazih in dopolnilno zaslišalo tiste priče, ki bodo lahko izpovedale o drugi očitani kršitvi tožnice, storjeni 21. 10. 2012, ko naj bi tožnica namerno preslišala večkratno klicanje stranke, ki je potrebovala pomoč pri nakupu.

V novem postopku bo sodišče prve stopnje ponovno ocenilo, ali je tožnica v resnici neprijazno in neutemeljeno zavrnila prošnjo stranke, ki je želela na pult odložiti nabrane izdelke. V zvezi s tem bo tudi dopolnilno zaslišalo pričo A.A. glede tega, ali je tožnica stranki res ponudila košarico. Z dopolnilnim zaslišanjem prič A.A., C.C. in B.B. ter tožnice bo sodišče prve stopnje v novem postopku tudi ugotovilo, ali je utemeljen očitek iz izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, da je tožnica 21. 10. 2012 preslišala večkratno klicanje stranke, ki je potrebovala pomoč pri nakupu.  Po tako dopolnjenem postopku bo sodišče prve stopnje znova odločilo o tožbenem zahtevku, pri čemer se bo v izpodbijani sodbi moralo opredeliti do vseh odločilnih dejstev.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP, ki določa, da pridrži sodišče odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo, če razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, in zadevo vrne v novo sojenje.

Op. št. (1): Glej npr. sodbo VDSS, opr. št. Pdp 65/2010 z dne 21. 7. 2010, in sodbi VS RS, opr. št. VIII Ips 476/2008 z dne 8. 9. 2009 ter VIII Ips 474/2006 z dne 10. 4. 2007.

ZDR člen 31, 31/1, 82, 82/1, 83, 83/1, 88, 88/1, 88/1-3, 118, 118/1. ZPP člen 339, 339/2, 339/2-14, 339/2-15.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.