VDSS sodba in sklep Pdp 330/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-08-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Samo Puppis (poroč.), Silva Donko

prepoved trpinčenja na delovnem mestu - mobbing - odškodninska odgovornost delodajalca

Zatrjevana ravnanja tožene stranke ne predstavljajo trpinčenja na delovnem mestu, ki je v četrtem odstavku 6.a člena ZDR opredeljeno kot vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom.  Dejstvo, da tožnica občasno nima dela oziroma da ni polno zaposlena ob ugotovitvi, da je zaposlena zgolj za štiri ure dnevno, ne predstavlja ravnanja, ki bi imelo znake trpinčenja na delovnem mestu. Tudi dejstvo, da kot edina zaposlena nima dostopa do evidenc zaposlenih, ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu, saj  tožnica za opravljanje svojega dela ne potrebuje dostopa do teh evidenc. Znakov trpinčenja na delovnem mestu nima niti kazenska ovadba zoper tožnico in preverjanje utemeljenosti bolniškega staleža tožnice, kar je oboje zakonska možnost (celo dolžnost) tožene stranke, za sum kršitve povračila potnih stroškov oziroma bolniškega staleža pa je imela tožena stranka utemeljene razloge. Tožena stranka prepovedi trpinčenja na delovnem mestu ni kršila z zatrjevanim nepošiljanjem tožnice na dodatna izobraževanja, saj je bil razlog za zavrnitev tožnice v njenem štiriurnem delovniku. Tudi samo dejstvo, da tožnici ni bilo priznano 100 - odstotno nadomestilo v času bolniške odsotnosti (bilo pa ji je priznano 80 oziroma 90 - odstotno nadomestilo), ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu, saj tožnica toženi stranki na njeno, sicer neupravičeno zahtevo, ni predložila dokazila o poškodbi. Zato tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine iz naslova trpinčenja na delovnem mestu ni utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdita izpodbijani del sodbe (II. točka izreka) in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo toženi stranki naložilo, da tožnici v roku 15 dni za obdobje od 2. 9. 2011 do 11. 11. 2011 zaradi poškodbe pri delu oziroma na poti z dela obračuna 100 % nadomestilo plače, znižano za že obračunano nadomestilo plače med začasno zadržanostjo od dela, od teh bruto zneskov plača predpisane davke in prispevke ter tožnici izplača dobljeno neto nadomestilo plače; v presežku je tožbeni zahtevek iz tega naslova zavrnilo (prvi in drugi odstavek I. točke izreka sodbe). Zavrnilo je tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati odškodnino zaradi kršitve pravic iz pogodbe o zaposlitvi v znesku 15.000,00 EUR z zahtevanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka sodbe). S sklepom je zavrglo tožbo v delu, v katerem je tožnica zahtevala ugotovitev, da njeno delovno mesto, kot ga opravlja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 5. 2011 in aneksa k pogodbi o zaposlitvi z dne 5. 7. 2011, ni primerno zdravstvenim omejitvam, kot so navedene v odločbi Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije (v nadaljevanju: ZPIZ), št. ... z dne 23. 2. 2011; zavrglo je tudi del tožbe, v kateri je tožnica zahtevala razporeditev na drugo delovno mesto, ki bo primerno njeni izobrazbi, delovnim izkušnjam in zdravstvenim omejitvam iz navedene odločbe ZPIZ ter sklenitev pogodbe o zaposlitvi za to drugo delovno mesto (I. točka izreka sklepa). Tožnici je naložilo, da toženi stranki v roku osmih dni povrne stroške tega postopka v višini 1.067,50 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka do plačila (II. točka izreka sklepa).

2. Tožnica vlaga pritožbo zoper II. točko izreka sodbe in zoper sklep sodišča prve stopnje, in sicer iz pritožbenih razlogov bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter izpodbijani del sodbe in izpodbijani sklep spremeni tako, da tožbenim zahtevkom ugodi v celoti, stroške postopka pa naloži v plačilo toženi stranki, oziroma podredno, da izpodbijani del sodbe in izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, pritožbeni stroški pa so nadaljnji stroški postopka. Navaja, da je v pripravljalni vlogi z dne 7. 3. 2014 obrazložila svoj tožbeni zahtevek za povračilo nematerialne škode zaradi poslabšanja zdravstvenega stanja, kar je posledica protipravnega ravnanja tožene stranke, to je razporeditve na neustrezno delovno mesto. Za ugotovitev navedenih dejstev sodišče prve stopnje ni izvedlo nobenega dokaza, čeprav je tožnica predložila zdravstveno dokumentacijo, predlagala zaslišanje dr. A.A. in psihologinje, postavitev izvedenca medicinske stroke in druge dokaze, navedene v VII. točki pripravljalne vloge z dne 7. 3. 2014. Zavrnitve dokaznih predlogov sodišče prve stopnje tudi ni obrazložilo. Tožnica je pojasnila in priče so izpovedale, da delovno mesto, na katerem je zaposlena, ne ustreza zahtevam in pravicam, ki izhajajo iz odločbe ZPIZ, št. ..., zaradi česar je prišlo do poslabšanja zdravstvenega stanja tožnice. Navaja okoliščine, ki kažejo na to, da to delovno mesto ni primerno. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bil opravljen ogled njenega delovnega mesta, saj to iz listine pod prilogo B19 ne izhaja. Z zvezi z ugotovitvami o zatrjevanem mobingu sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo materialnega prava. Tožnici tožena stranka ne daje dela, kljub znanju in usposobljenosti ni polno zasedena in je edina na celem oddelku, ki nima dostopa do evidenc MFERAC. Tožena stranka je v obdobju štirih mesecev kar trikrat izvedla preverjanje bolniškega staleža tožnice, zoper tožnico pa je bila podana tudi kazenska ovadba. Tožnici ne odzdravljajo in z njo ne komunicirajo. Ne pošiljajo je na izobraževanja, mobing pa je tudi okoliščina, da ji ni bilo priznano 100 % nadomestilo med bolniško odsotnostjo po prometni nesreči. Sojenje je bilo več kot očitno pristransko. Sodišče prve stopnje svoje odločitve ni utemeljilo, ni podalo dokazne ocene, zaslišanim pričam pa je verjelo brez kakršnekoli kritične distance. Priče so na zaslišanje prišle z zapisnikom prejšnjega naroka za glavno obravnavo, torej so se seznanile z izpovedmi drugih prič in tožnice. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožnica je po vložitvi pritožbe vložila še tri vloge, in sicer dne 16. 2. 2015, dne 19. 2. 2015 in dne 22. 6. 2015. Ker pa so bile vložene po izteku pritožbenega roka, to je dne 2. 2. 2015, pritožbeno sodišče vlog in listin, ki so bile vlogam priložene, ni upoštevalo. Nova (relevantna) dejstva in dokazi zanje, za katere naj bi tožnica izvedela po izteku zakonskega pritožbenega roka, bi lahko bili ob izpolnjevanju pogojev iz 394. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.) in naslednjih razlog za obnovo postopka(1) , ne more pa jih uspešno uveljavljati v pritožbenem postopku.

4. Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo tožnice. Prerekala je njene pritožbene navedbe in predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje. Priglaša pritožbene stroške.

5. Tudi tožena stranka je po vložitvi odgovora na pritožbo dne 18. 6. 2015 vložila še dopolnitev odgovora na pritožbo, ki pa je pritožbeno sodišče prav tako ni upoštevalo, saj je bila vložena po izteku roka za odgovor na pritožbo (drugi odstavek 344. člena ZPP).

7. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in na katere opozarja tožnica v pritožbi, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

8. V tem individualnem delovnem sporu tožnica poleg obračuna in plačila 100 % nadomestila plače med začasno zadržanostjo od dela (zoper odločitev sodišča prve stopnje o tem zahtevku ni pritožbe), zahteva odškodnino zaradi kršitve pravic iz pogodbe o zaposlitvi ter ugotovitev, da delovno mesto, na katero je bila tožnica prerazporejena, ni primerno njenim zdravstvenim omejitvam, razporeditev na drugo ustrezno delovno mesto in sklenitev pogodbe o zaposlitvi za to drugo delovno mesto. Sodišče prve stopnje je tožbo v delu, v katerem zahteva ugotovitev neprimernosti delovnega mesta, razporeditev na drugo delovno mesto in sklenitev pogodbe o zaposlitvi za to drugo delovno mesto, zavrglo, ker je ugotovilo, da je bila vložena prepozno. Tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine pa je presojalo po vsebini in ker je po izvedbi predlaganih dokazov ugotovilo, da tožena stranka ni kršila zakonske prepovedi zatrjevanega trpinčenja na delovnem mestu, je tožbeni zahtevek zavrnilo.

9. Tožnica se izrecno pritožuje tudi zoper sklep sodišča prve stopnje o zavrženju dela tožbe (I. točka izreka sklepa), čeprav pritožba nima navedb o tem, zakaj je navedeni sklep sodišča prve stopnje nepravilen oziroma nezakonit. Pritožbeno sodišče je zato izpodbijano odločitev sodišča prve stopnje preverilo zgolj v okviru preizkusa po uradni dolžnosti.

Sodišče prve stopnje je kot zahtevo za uveljavljanje pravic iz delovnega razmerja iz drugega odstavka 100a. člena Zakona o obrambi (ZObr; Ur. l. RS, št. 82/1994 in nadalj.) štelo dopis tožnice z dne 11. 2. 2011 (B30), ki ga je tožena stranka prejela dne 21. 2. 2011, temu dejstvu pa tožnica v pritožbi ne oporeka. Iz dokaznega postopka ne izhaja, da bi tožena stranka o tej tožničini zahtevi odločila. Osmi odstavek 100a. člena ZObr določa, da v primeru, če delavec ni zadovoljen z odločitvijo o zahtevi (ali ugovoru) ali če minister oziroma pooblaščena oseba ne odloči v 60 dneh od vložitve zahteve (ali ugovora), lahko delavec v nadaljnjih 30 dneh zahteva varstvo pravic pri pristojnem sodišču. Ker je tožnica tožbo v tem individualnem delovnem sporu vložila šele 28. 10. 2011, je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je bila tožba vložena po izteku roka iz osmega odstavka 100a. člena ZObr, zato jo je v tem delu utemeljeno zavrglo. Pritožbeno sodišče ob tem dodaja, da bi bila tožba v zvezi z nedenarnim tožbenim zahtevkom vložena prepozno tudi v primeru, če bi bilo kot zahtevo za uveljavljanje pravic šteti tožničino vlogo z dne 20. 5. 2011 (B36), kar sicer tožnica niti ne zatrjuje. Glede na to, da je iz dohodnega žiga na tej vlogi razvidno, da jo je tožena stranka prejela isti dan, torej 20. 5. 2011, da niti iz navedb strank niti iz izvedenih dokazov ne izhaja, da bi tožena stranka na to vlogo odreagirala s kakršnokoli odločitvijo, je treba ugotoviti, da bi bila tudi v tem primeru tožba vložena po izteku roka iz osmega odstavka 100a. člena ZObr in zato prepozna.

Pritožbeno sodišče pri tem dodaja, da s tožbenim zahtevkom za ugotovitev, da delovno mesto ni primerno tožničinim zdravstvenim omejitvam, tožnica zahteva ugotovitev dejstva, kar glede na določbo prvega odstavka 181. člena ZPP ni dopustno in je prav tako razlog za zavrženje tožbe. Enako nedopusten je tožbeni zahtevek za sklenitev pogodbe o zaposlitvi za drugo delovno mesto, saj sodišče za vsebinsko odločanje o tem zahtevku nima pravne podlage. Delovno sodišče je v individualnem delovnem sporu pristojno le za odločanje o pravicah in obveznostih iz delovnega razmerja (prvi odstavek 5. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadalj.) oz. za presojo zakonitosti odločitev delodajalca, zato sodišče delodajalcu ne more nalagati sklepanja pogodb o zaposlitvi(2).

10. Tožnica v pritožbi sodišču prve stopnje očita več absolutnih in relativnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, za katere pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da niso podane. Po presoji pritožbenega sodišča pa niso podane niti absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti.

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje ni obrazložilo zavrnitve dokaznih predlogov, da je s tem podana smiselno očitana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je namreč razloge za zavrnitev dokazov v obrazložitvi sodbe in sklepa konkretizirano navedlo v 3. in 19. točki obrazložitve.

Tožnica sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da izpodbijana sodba in sklep nimata razlogov o odločilnih dejstvih, kar po vsebini pomeni očitek absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je po presoji pritožbenega sodišča v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo vse razloge o odločilnih dejstvih. Natančneje se pritožbeno sodišče do navedenega pritožbenega očitka ne more opredeliti, saj pritožba sodišču prve stopnje to kršitev očita zgolj pavšalno.

Nadalje pritožba sodišču prve stopnje očita neustrezno dokazno oceno izvedenih dokazov, kar pomeni očitek relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP. Tudi ta očitek ni utemeljen, saj je dokazna ocena izvedenih dokazov sodišča prve stopnje ustrezna, sodišče prve stopnje je kritično ocenilo vsak izvedeni dokaz posebej in tudi v povezavi z drugimi izvedenimi dokazi. Tožnica v zvezi s tem smiselno navaja, da bi sodišče prve stopnje moralo pri oceni izpovedi zaslišanih prič upoštevati, da so imele ob zaslišanju s seboj zapisnike prejšnjih narokov za glavno obravnavo, kar kaže na to, da so bile seznanjene z izpovedmi prej zaslišanih prič in tožnice. Samo dejstvo, da so bile priče seznanjene z vsebino prej izvedenih narokov, še ne more vplivati na verodostojnost teh prič. Drugih okoliščin, zaradi katerih sodišče prve stopnje pričam ne bi smelo verjeti, pa pritožba ne navaja. Tudi sama seznanitev prič z vsebino zapisnikov prejšnjih narokov za glavno obravnavo ne pomeni kršitve določb ZPP. Relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka bi lahko bila podana le, če bi priče ob zaslišanju brale iz zapisnikov. Iz zapisnikov narokov za glavno obravnavo v predmetni zadevi je razvidno, da je z zapisnikom prejšnjega naroka za glavno obravnavo ob zaslišanju razpolagala zgolj priča B.B. (poleg nje je sodišče prve stopnje zaslišalo še štiri priče), ki pa je zapisnik na opozorilo predsednika senata odstranila, zato sodišču prve stopnje kršitve določb pravdnega postopka ni mogoče očitati. Sicer pa pritožba sploh ne navaja, zakaj bi lahko takšna kršitev vplivala na zakonitost in pravilnost izpodbijane odločitve (prvi odstavek 339. člena ZPP).

Tožnica v pritožbi sodišču prve stopnje očita tudi pristranskost pri sojenju v obravnavani zadevi, pri čemer ta očitek smiselno utemeljuje s kršitvami določb pravdnega postopka, ki naj bi jih storilo sodišče prve stopnje, z nestrinjanjem z dokazno oceno sodišča prve stopnje in tudi z zatrjevano zmotno uporabo materialnega prava. Kot je obrazloženo zgoraj oziroma bo pojasnjeno v nadaljevanju, noben od teh očitkov ni utemeljen, zato o kakršnikoli pristranskosti sodišča prve stopnje ni mogoče govoriti. Ob tem je treba dodati, da tudi v primeru morebitnih kršitev, ki predstavljajo pritožbene razloge po določbah ZPP, sodišču praviloma ni mogoče očitati pristranskosti, saj morajo za utemeljenost tega očitka obstajati zares tehtni razlogi.

Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek opustitve izvedbe predlaganih dokazov, ki po vsebini pomeni očitek relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 287. člena ZPP. Tožnica v pritožbi navaja, da bi sodišče prve stopnje moralo vpogledati v predloženo zdravstveno dokumentacijo, angažirati izvedenca medicinske stroke in zaslišati pričo A.A. ter izvesti druge dokaze za ugotovitev, da je pri tožnici prišlo do poslabšanja zdravstvenega stanja. Glede na to, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožena stranka ni kršila prepovedi trpinčenja na delovnem mestu, torej, da ni ravnala protipravno, izvedba dokazov, s katerimi bi bilo mogoče ugotavljati nastanek in obseg tožničine škode, ni bila potrebna. Tudi če bi tožnica odškodnino uveljavljala iz razloga, ker je tožena stranka ni razporedila na ustrezno delovno mesto (kar pa glede na tožničine navedbe o dejstvih ni mogoče zaključiti, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju), protipravnost ravnanja tožene stranke ne bi bila podana, saj je ZPIZ podal dopolnilno mnenje, iz katerega izhaja, da je ponujeno delovno mesto „višji svetovalec za organizacijo - prilagojeno delovno mesto“ za tožnico ustrezno (A3). Zato tudi v tem primeru izvedba dokazov, s katerimi bi se ugotavljala tožničina škoda, ne bi bila potrebna. Izvedba navedenih dokazov bi bila smiselna in potrebna zgolj v primeru vsebinskega odločanja o tožbenem zahtevku za razporeditev na ustrezno delovno mesto, do česar pa zaradi zavrženja tožbe kot prepozne v tem delu ni prišlo.

11. Sodišče prve stopnje je o odškodninskem tožbenem zahtevku odločalo na podlagi zatrjevane kršitve prepovedi trpinčenja na delovnem mestu (četrti odstavek 6.a člena in 45. člen Zakona o delovnih razmerjih - ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.). V pritožbi tožnica smiselno navaja, da odškodnine ne zahteva zgolj zaradi kršitve prepovedi trpinčenja na delovnem mestu, pač pa tudi zaradi razporeditve na delovno mesto, ki ne ustreza njenim zdravstvenim omejitvam iz odločbe ZPIZ, št. ... z dne 23. 2. 2011. S to odločbo je bila tožnica razvrščena v III. kategorijo invalidnosti in ji je bila priznana pravica do dela na drugem delovnem mestu z omejitvami (izmenoma stoje in sede s hojo, brez daljših statičnih obremenitev, s krajšim delovnim časom - štiri ure dnevno). Tožnica v pritožbi navaja, da podlaga, na kateri tožnica utemeljuje svoj odškodninski tožbeni zahtevek, izhaja iz navedb v pripravljalni vlogi z dne 7. 3. 2014. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnica niti v tožbi niti v kasnejših pripravljalnih vlogah ni niti izrecno niti smiselno navedla, da odškodnino zahteva tudi zato, ker jo je tožena stranka razporedila na delovno mesto, ki zanjo ni bilo primerno glede na zdravstvene omejitve iz odločbe ZPIZ. Tudi iz njenega tožbenega zahtevka izhaja, da odškodnino zahteva „zaradi kršitve pravic iz pogodbe o zaposlitvi“, kar pa prerazporeditev na drugo delovno mesto in sklenitev pogodbe o zaposlitvi za drugo delovno mesto ne more biti. Sodišče prve stopnje zato ni kršilo materialnega prava, ker je odškodninski tožbeni zahtevek presojalo zgolj z vidika kršitve prepovedi trpinčenja na delovnem mestu.

12. Pravilen je dejanski zaključek sodišča prve stopnje, da je bil opravljen ogled delovnega mesta tožnice s strani Inšpektorata Republike Slovenije za delo, saj to dejstvo izhaja iz zapisnika o opravljenem inšpekcijskem nadzorstvu dne 19. 8. 2011 (B19), kot je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje.

13. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov presodilo, da zatrjevano ravnanje tožene stranke ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu, ki je v četrtem odstavku 6.a člena ZDR opredeljeno kot vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Tožnica v pritožbi vztraja, da bi sodišče prve stopnje moralo v ravnanjih tožene stranke prepoznati znake trpinčenja na delovnem mestu. Pri tem izpostavlja, da tožnici tožena stranka ne daje dela, da ni polno zaposlena, da kot edina zaposlena nima dostopa do evidence zaposlenih MFERAC, da je tožena stranka večkrat preverjala utemeljenost bolniškega staleža, da je bila zoper njo podana kazenska ovadba, da tožnici ne odzdravljajo in z njo ne komunicirajo ter da trpinčenje na delovnem mestu predstavlja tudi to, da ji ni bilo priznano 100 % nadomestilo za čas bolniške odsotnosti.

Pritožbeno sodišče se strinja tako z dejanskimi kot pravnimi zaključki sodišča prve stopnje tudi glede zatrjevanega trpinčenja na delovnem mestu. Dejstvo, da tožnica občasno nima dela oziroma da ni polno zaposlena (v tem si pritožbene navedbe nasprotujejo) ob ugotovitvi, da je zaposlena zgolj za štiri ure dnevno, zaradi česar je logično, da sedaj nalog ne opravlja več v enakem obsegu in težavnosti kot prej, ne predstavlja ravnanja, ki bi imelo znake trpinčenja na delovnem mestu. Pri tem je treba zaključiti, da si navedbe tožnice celo nasprotujejo, saj po eni strani navaja, da nima (dovolj) dela, po drugi strani pa navaja, da mora zaradi dela na novem delovnem mestu vse štiri ure presedeti v prisilni drži za računalnikom. Tudi dejstvo, da kot edina zaposlena nima dostopa do evidenc zaposlenih MFERAC, ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da dostopa do teh evidenc za opravljanje svojega dela ne potrebuje. Neutemeljena je zato pritožbena navedba, da ne obstaja razlog, da tožnica dostopa do evidenc nima in da ga nihče od zaposlenih ni znal pojasniti. Celo tožnica sama je izpovedala, da dostopa do evidenc pri svojem delu ne potrebuje. Znakov trpinčenja na delovnem mestu nima niti kazenska ovadba zoper tožnico in preverjanje utemeljenosti bolniškega staleža tožnice, kar je oboje zakonska možnost (celo dolžnost) tožene stranke, za sum kršitve povračila potnih stroškov oziroma bolniškega staleža pa je imela tožena stranka utemeljene razloge, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov. Prepovedi trpinčenja na delovnem mestu po oceni pritožbenega sodišča tožena stranka ni kršila niti z zatrjevanim nepošiljanjem tožnice na dodatna izobraževanja, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil razlog za zavrnitev tožnice v njenem štiriurnem delovniku, sicer pa je bilo v postopku ugotovljeno, da je tožnica na nekaterih izobraževanjih bila. Ne drži niti pritožbena navedba, da trpinčenje na delovnem mestu predstavlja neprimerno komuniciranje zaposlenih tožene stranke s tožnico, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo nasprotno, tožnica pa v pritožbi ne navaja, zakaj so te dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje zmotne. Tudi samo dejstvo, da tožnici ni bilo priznano 100-odstotno nadomestilo v času bolniške odsotnosti (bilo pa ji je priznano 80 - oziroma 90-odstotno nadomestilo), ne predstavlja trpinčenja na delovnem mestu, saj je potrebno upoštevati, da tožnica toženi stranki na njeno, sicer neupravičeno, zahtevo ni predložila dokazila o poškodbi.

14. Do pritožbene navedbe, da trpinčenje predstavlja tudi izjava C.C., da je težko najti delo za pol človeka, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje, ker tega dejstva tožnica ni zatrjevala že v postopku pred sodiščem prve stopnje, v pritožbi pa ne navaja, zakaj ga brez svoje krivde ni mogla navesti pravočasno (prvi odstavek 337. člena ZPP).

15. Pritožbeno sodišče tako ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP v zvezi z 2. točko 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe (II. točka izreka) in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

16. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, ker v postopku ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP). Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj odgovor ni bistveno prispeval k rešitvi zadeve (prvi odstavek 155. člena ZPP).

(1) Glej sodbo Vrhovnega sodišča, opr. št. II Ips 92/2014 z dne 16. 10. 2014.

(2) Tako tudi sodba pritožbenega sodišča, opr. št. Pdp 509/2014 z dne 26. 3. 2015.

ZObr člen 100a, 100a/8. ZPP člen 181, 181/1. ZDSS-1 člen 5, 5/1. ZDR člen 6a, 45.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.