VDSS sodba Pdp 577/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-12-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

Tožena stranka (delodajalec) tožnici v spornem obdobju ni izplačala plače, zato je tožbeni zahtevek iz tega naslova utemeljen.

Plača se prisodi delavcu v bruto znesku, od katerega je treba plačati davke in prispevke, delavcu pa mora delodajalec izplačati neto znesek glede na predpise, ki urejajo plačilo dohodnine in prispevkov, to je ZDoh-2, ZPIZ-2 in drugi zakoni, ki urejajo plačilo prispevkov za socialno varnost ter ZPSV.

I. Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama nosi svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da je tožena stranka dolžna tožniku obračunati plačo za oktober 2012 v bruto znesku 763,06 EUR, za november 2012 v bruto znesku 763,06 EUR in za december 2012 v bruto znesku 254,35 EUR ter plačati vse davke in prispevke ter tožniku izplačati ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Kar je tožnik zahteval več ali drugače, tj. plačilo neto zneskov za vse mesece v višini 700,00 EUR mesečno, je  zavrnilo (I. točka izreka). Odločilo je, da tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka, dolžna pa je povrniti stroške za zastopanje tožnika v znesku 344,65 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper prvi odstavek I. točke in II. točko izreka sodbe sodišča prve stopnje se pravočasno po pooblaščencu pritožuje tožena stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga zavrnitev tožbenega zahtevka, podredno pa razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Meni, da je sodišče prve stopnje kršilo načelo dispozitivnosti, ker ni odločilo v mejah postavljenega zahtevka. Tožnik je namreč zahteval plačilo neto plače in na tej osnovi še obračun in odvod davkov in prispevkov. Sodišče prve stopnje pa je toženi stranki naložilo obračun določene bruto plače in na tej osnovi še obračun in odvod davkov in prispevkov ter izplačilo neto plače. Glede na to, da je prvostopenjsko sodišče odločilo mimo zahtevka, sodba sodišča prve stopnje tudi nima bistvenih razlogov. Sodišče prve stopnje ni obrazložilo, kako je ugotovilo, da neto znesek 700,00 EUR v tožnikovem primeru dejansko predstavlja vsaj 763,06 EUR bruto. Poleg tega za navedeno ugotovitev tožnik ni podal trditvene podlage. Četudi je minimalna plača v predmetnem obdobju znašala 763,06 EUR bruto, je tožnik ni zahteval. Zgolj zaradi obveznosti po Zakonu o minimalni plači, pa sodišče prve stopnje ne more samo prilagoditi tožnikovega zahtevka njegovemu materialnopravnemu upravičenju. Meni, da je tožbeni zahtevek neprimeren za obravnavo v delu, ki se nanaša na obračun in odvod davkov ter prispevkov, saj se ti ne obračunavajo od neto, temveč od bruto zneska. Navaja, da je odločitev o stroških postopka v nasprotju s 154. členom ZPP. Tožnik namreč ni uspel v celoti. Tudi sicer pa je tožnik priglasil nagrado za postopek zgolj v višini 89,70 EUR, sodišče prve stopnje pa mu jo je prisodilo v znesku 136,50 EUR. Prav tako je sodišče prve stopnje tožniku priznalo DDV v višini 22 %, čeprav je tožnik v tožbi priglasil zgolj 20 % DDV.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo pravočasno odgovarja, prereka vse navedbe tožene stranke in predlaga zavrnitev pritožbe kot neutemeljene, potrditev sodbe sodišča prve stopnje in naložitev plačila pritožbenih stroškov toženi stranki. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere opozarja pritožba, niti tistih, na katere pazi po uradni dolžnosti. Pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje ter tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo smiselno zatrjuje pritožba, ni podana. Sodba ima razloge o odločilnih dejstvih in ti razlogi niso nejasni ali med seboj v nasprotju, izrek sodbe ni nerazumljiv in ne nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo lahko v celoti preizkusilo.

7. V predmetnem individualnem delovnem sporu tožnik zahteva izplačilo plač za oktober, november in december 2012. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da sta stranki 15. 10. 2012 sklenili pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, s pričetkom dela 1. 10. 2012, in sicer za delovno mesto natakar za opravljanje del strežba v lokalu. Tožena stranka je tožnika iz zavarovanja odjavila 10. 12. 2012. Iz pogodbe o zaposlitvi izhaja, da sta se stranki dogovorili za plačo v višini 700,00 EUR. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da tako določena plača predstavlja bruto znesek. Pravilno je ugotovilo, da ta znesek ni v skladu s 126. členom Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. –  ZDR-1), ki določa, da mora biti pri višini plače upoštevan predpisani minimum. Minimalna plača je v skladu z Zakonom o minimalni plači (Ur. l. RS, št. 13/2010 in nasl. – ZMinP) v oktobru, novembru in decembru 2012 znašala 763,06 EUR.

8. Sodišče prve stopnje je utemeljeno verjelo tožniku, ki je zatrjeval in izpovedal, da od tožene stranke ni prejel nobenega plačila. Tožena stranka namreč ni dokazala, da bi tožniku karkoli nakazala. Ni predložila potrdil o plačilu navedenih zneskov, niti dokazila o plačilu prispevkov in davkov za sporno obdobje za tožnika.

9. Sodišče prve stopnje je tožniku priznalo plačo za oktober 2012 in november 2012 v višini celotne mesečne minimalne plače, za december 2012 pa le v višini ene tretjine plače, ker je tožniku delovno razmerje 10. 12. 2012 prenehalo. Toženi stranki je naložilo obračun in plačilo prispevkov in davkov za tožnika, nato pa izplačilo ustreznih neto zneskov, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. dne v mesecu za pretekli mesec. Pravilno je zavrnilo del zahtevka, ki se nanaša na plačilo neto zneska v višini 700,00 EUR za vsak mesec, in na plačo v obdobju po 10. 12. 2012.

10. Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je prvostopenjsko sodišče kršilo načelo dispozitivnosti, ker ni odločilo v mejah postavljenega zahtevka. Sodišče prve stopnje tožniku ni prisodilo več, kot je zahteval. Tožnik je namreč zahteval, da se iz zneskov posameznih neto plač, ki jih je zahteval (za vsak mesec v višini 700,00 EUR) izračuna bruto znesek ter od njega obračuna ustrezne davke in prispevke. Sodišče prve stopnje pa mu je prisodilo bruto zneske 763,06 EUR ter toženi stranki naložilo, da po plačilu vseh davkov in prispevkov tožniku izplača ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Navedeno pomeni, da je sodišče prve stopnje odločilo v mejah postavljenega zahtevka in tožniku prisodilo celo manj, kot je zahteval. Prisojeni bruto zneski 763,06 EUR zagotovo predstavljajo manj kot 700,00 EUR neto, kolikor je tožnik zahteval. Plača se namreč prisodi delavcu v bruto znesku, od katerega je treba plačati davke in prispevke, delavcu pa mora delodajalec izplačati neto znesek glede na predpise, ki urejajo plačilo dohodnine in prispevkov, to je Zakon o dohodnini (Ur. l. RS, št. 117/2006 in nasl. – ZDoh-2), Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 96/2012 in nasl. – ZPIZ-2) in drugi zakoni, ki urejajo plačilo prispevkov za socialno varnost ter Zakon o prispevkih za socialno varnost (Ur. l. RS, št. 5/1996 in nasl. – ZPSV).

11. Prav tako niso utemeljene pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje tožniku priznalo previsoke stroške postopka. Tožnik je namreč na zadnjem naroku za glavno obravnavo 7. 4. 2015 v spis vložil stroškovnik, iz katerega izhaja, da je priglasil nagrado za postopek po tarifni št. 3100 Zakona o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2008 in nasl. – ZOdvT) v višini 136,50 EUR, nagrado za narok po tar. št. 3102 v višini 126,00 EUR, pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tarifni št. 6002 v višini 20,00 EUR ter 22 % DDV, kar skupaj znaša 344,65 EUR. Sodišče prve stopnje mu je navedene stroške priznalo v skladu z ZOdvT.

12. Ker uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Tožnik krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj ti za rešitev v predmetni zadevi niso bili potrebni (prvi odstavek 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.