VDSS sodba Pdp 665/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-10-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Samo Puppis  (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - elementi delovnega razmerja - ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi

Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri toženi stranki za obdobje po prenehanju delovnega razmerja, ker je ugotovilo, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 4. 7. 2014, tožnik pa v postopku ni uveljavljal tudi ugotovitve nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi oziroma nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja s tem datumom.

Tožnik je v spornem obdobju delo opravljal po navodilih zakonitega zastopnika določene družbe in navodil za delo od tožene stranke ni prejemal. Poleg tega je tožniku tudi delo odrejal zakoniti zastopnik določene družbe, ki mu je za opravljeno delo izplačal  določeno plačilo, tožnik pa je delo opravljal pretežno v korist te družbe. To pa pomeni, da med tožnikom in toženo stranko ni bilo vzpostavljenega razmerja, ki je kot delovno razmerje opredeljeno v prvem odstavku 4. člena ZDR-1. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zaključilo, da med tožnikom in toženo stranko tudi v obdobju od 1. 10. 2013 do 4. 7. 2014 ni obstajalo razmerje, ki bi imelo elemente delovnega razmerja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka izpodbijane sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za ugotovitev, da je bil tožnik v delovnem razmerju pri toženi stranki za nedoločen čas od 1. 10. 2013 do 22. 11. 2014. V II. točki izreka je zavrnilo njegov tožbeni zahtevek, na podlagi katerega naj bi mu bila dolžna tožena stranka izdati pogodbo o zaposlitvi za opravljanje dela svetovalec za pravne in kadrovske zadeve za nedoločen čas od 1. 10. 2013 do 22. 11. 2014 s plačo v višini 1.727,11 EUR bruto mesečno ter regresom za prehrano med delom in za prihod na in iz dela, vse z izplačilom najpozneje do 15. dne v mesecu za pretekli mesec ter priznati druge pravice iz delovnega razmerja, vse v roku 8 dni. V III. točki izreka je zavrnilo tudi njegov tožbeni zahtevek, na podlagi katerega naj bi ga bila dolžna tožena stranka prijaviti v socialna zavarovanja in za čas od 1. 10. 2013 do 22. 11. 2014 urediti vpis delovne dobe pri matični evidenci Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije, vse v roku 8 dni. V IV. točki izreka je odločilo, da vsaka stranka sama nosi svoje stroške postopka.

2. Zoper navedeno sodbo, smiselno pa zoper njen zavrnilni del in zoper odločitev, da tožnik sam krije svoje pravdne stroške, se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov in zaradi kršitve ustavnih pravic ter predlaga pritožbenemu sodišču, da njegovi pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim senatom. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje kršilo 8. in 15. točko drugega odstavka 339. člena ZPP. Ugotavljalo je le tista dejstva, ki so bila v korist toženi stranki, neživljenjsko pa je, da je verjelo izpovedbi tožene stranke in priče A.A., ki sta oče in sin, saj sta bili njuni izpovedbi zaradi sorodstvenega razmerja neverodostojni. Ker sodišče prve stopnje ni zaslišalo prič B.B. in C.C., ki ju je predlagal tožnik, je kršilo 22. člen Ustave RS, saj je bil tožnik neenakopravno obravnavan. Poleg tega je predsednica senata tožnika ves čas naroka žalila in mu onemogočala postavljanje vprašanj toženi stranki in priči. Tožnik je bil večkrat označen kot „zakotni pisač“, kar je priznala tudi sodnica D.D. v poročilu z dne 19. 3. 2015. Tožnik tega prekrška niti kaznivega dejanja ni storil. Zapisnikarica je tožniku vsilila podpis zapisnika glavne obravnave po več kot tri ure trajajoči neprimerni obravnavi senata sodišča. Tožnik je zapisnik podpisal, zapisnik mu je bil takoj nato odvzet, zato 17. 3. 2015 ni mogel ugovarjati nobene kršitve. Te je ugovarjal le ustno, česar pa senat ni želel upoštevati. Glede na to je uveljavljal kršitev procesnih pravic z dopisom z dne 18. 3. 2015, torej takoj, ko je bilo to mogoče (člen 286. b ZPP). Tožnik še vedno vztraja pri zaslišanju B.B. in C.C., sklicujoč se na šesti odstavek 236. a člena ZPP in v zvezi s tem uveljavlja bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da ga je predsednica senata motila posredno (z gestikulacijami) in neposredno pri postavljanju vprašanj toženi stranki in priči. Navaja, da je želel toženi stranki in priči postaviti več vprašanj (ki jih v pritožbi tudi opredeljuje), vendar pa mu je sodni senat to preprečil. Poleg tega je predsednica senata postavila tožniku več vprašanj (ki jih prav tako opredeljuje v pritožbi), vendar pa to ni zabeleženo v zapisniku. Glede na to je razvidno, da je sodba sodišča prve stopnje selektivno obrazložena. Dejansko stanje je nepopolno ugotovljeno. Sodišče prve stopnje se v obrazložitvi izpodbijane sodbe sklicuje na sodno prakso Vrhovnega sodišča RS, pri čemer pa ni opravilo testa istovetnosti dejanskega stanja. Dejansko stanje v zadevah, ki jih našteva sodišče prve stopnje, ni bilo enako tožnikovi zadevi. Ne drži ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik opravljal delo za toženo stranko do 4. 7. 2014, ko mu je tožena stranka onemogočila opravljanje dela, saj iz zapisnika z dne 17. 3. 2015 na dveh mestih izhaja povsem nekaj drugega (5. in 11. stran zapisnika). Sodišče je nekritično sprejelo tudi izjavo priče, da je tožnika za delo plačeval A.A. mlajši s svojega osebnega računa in v gotovini, pri čemer iz sodbe ni razvidno, da je sodišče prve stopnje preverilo račune, s katerih je tožnik prejel plačilo za delo. To predstavlja tudi absolutno bistveno kršitev določb postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini zapisnika in med samim zapisnikom. Sodišče prve stopnje pa je tudi zmotno uporabilo materialno pravo. Tožnik je izpolnjeval vse pogoje iz prvega odstavka 4. člena ZDR-1, sodišče prve stopnje pa prav tako ni upoštevalo določbe 12. člena ZDR-1, drugega odstavka 13. člena ZDR-1, četrtega odstavka 17. člena ZDR-1, niti 18. člen ZDR-1. Kršene pa so bile tudi tožnikove ustavne pravice, saj je sodišče prve stopnje v zadevi razsodilo pristransko in v korist tožene stranke. Tožniku je bila kršena pravica do poštene obravnave, izpodbijana sodba ne vsebuje argumentirane obrazložitve, sodna praksa je bila obravnavana arbitrarno, izpodbijana sodba pa temelji na domnevah in nepreverjenih podatkih.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožnik navaja v pritožbi, in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

5. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožnika o bistveni kršitvi določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, ker ni zaslišalo predlaganih prič B.B. in C.C.. Sodišče prve stopnje je zavrnilo izvedbo dokaza z zaslišanjem B.B., ki naj bi vedela povedati, da je tožnika dnevno srečevala, ker je ugotovilo, da dejstvo, da je tožnik na delo prihajal v poslovne prostore družbe E. d.o.o., ni bilo niti sporno, niti bistveno. Glede na to, da je tožnik v tem individualnem delovnem sporu uveljavljal ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri toženi stranki (F.F. s.p.) in ne pri družbi E. d.o.o., tudi po zaključku pritožbenega sodišča dejstvo, da je tožnik prihajal v poslovne prostore družbe E. d.o.o., ni odločilno dejstvo za presojo utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka. Ker je bilo v postopku ugotovljeno, da je tožnika poznala tudi predlagana priča C.C. (ta priča je bila zaposlena v družbi E. d.o.o., kar je razvidno tudi iz priloge B8), zaslišanja navedene priče, ki naj bi potrdila, da je poznala tožnika, ni bilo potrebno izvesti, saj tudi to dejstvo ni odločilno dejstvo za presojo utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka. Sodišče ni dolžno izvesti vseh dokazov, ki jih predlagajo stranke, temveč le tiste, ki so pomembni za ugotovitev odločilnih dejstev. Ker dejstva, ki naj bi jih tožnik dokazoval z zaslišanjem predlaganih prič B.B. in C.C., niso bila odločilna, sodišče prve stopnje ni storilo absolutne bistvene kršitve določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker navedenih prič ni zaslišalo (svojo odločitev glede neizvedbe teh dokazov pa je tudi ustrezno obrazložilo). Prav tako pa z opustitvijo izvedbe navedenih dokazov ni bil kršen 22. člen Ustave RS (Ur. l. RS/I, št. 33/1991 in nadalj.), ki določa, da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih. Glede na obrazložitev v izpodbijani sodbi o razlogih, zaradi katerih je sodišče prve stopnje zavrnilo izvedbo dokaza z zaslišanjem B.B. in C.C., je neutemeljen tudi pritožbeni očitek tožnika, da je bilo zaslišanje navedenih prič zavrnjeno zaradi vnaprejšnje dokazne ocene. Kot je bilo že ugotovljeno, sodišče teh dokazov ni izvedlo zato, ker je ugotovilo, da se z njimi ne bi ugotavljala odločilna dejstva, ne pa zato, ker bi štelo, da navedeni priči o določenih dejstvih ne bi mogli oziroma vedeli izpovedati oziroma ker njuni izpovedbi ne bi mogli spremeniti dokazne ocene. Ob tem ne gre prezreti tega, da tožnik niti v pritožbi ne pojasni, katera odločilna dejstva naj bi se ugotavljala z zaslišanjem predlaganih prič (razen tistih dejstev, do katerih pa se je opredelilo že sodišče prve stopnje, ko je izvedbo teh dokazov zavrnilo).

6. Tožnik si zmotno razlaga tudi določbo šestega odstavka 236. a člena ZPP, ki se nanaša na primere, ko sodišče lahko odloči, da se bo namesto zaslišanja priče le prebralo njegovo pisno izjavo, ki je pridobljena v skladu z določbami od prvega do petega odstavka 236. a člena ZPP. Po citirani določbi pa sodišče mora izvesti zaslišanje priče, če tako zahteva katera od strank. Le v tem primeru mora torej sodišče izvesti zaslišanje priče, če stranka tako zahteva. Ker pisnih izjav prič B.B. in C.C. po členu 236. a ZPP v spisu ni (saj teh izjav nista predložili niti stranki, niti ju ni pridobilo sodišče prve stopnje) na podlagi šestega odstavka 236. a člena ZPP navedenih prič sodišču prve stopnje ni bilo treba zaslišati.

7. S pritožbenimi navedbami, ki se nanašajo na zapisnik glavne obravnave z dne 17. 3. 2015 tožnik smiselno uveljavlja relativno bistveno kršitev določb postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 123. člena ZPP. Tudi ta kršitev po zaključku pritožbenega sodišča ni podana. Zapisnik o glavni obravnavi se sestavlja tako, da predsednik senata ali z njegovim dovoljenjem stranka ali njen pooblaščenec glasno narekuje zapisnikarju, kaj naj zapiše v zapisnik (prvi odstavek 124. člena ZPP). Stranke imajo pravico prebrati zapisnik ali zahtevati, naj se jim prebere, in ugovarjati zoper vsebino tega zapisnika. Tožnik je zapisnik podpisal, zoper njegovo vsebino pa ni ugovarjal, zato velja domneva, da je resnično, kar je v tem zapisniku zapisano (zapisnik o glavni obravnavi ima naravo javne listine). Ker tožnik za potrditev svojih pritožbenih navedb o tem, da sporni zapisnik ne vsebuje zapisa vseh relevantnih dejstev in procesnih ravnanj sodišča in strank, ni ponudil ustreznih dokazov (na primer svojega zaslišanja oziroma zaslišanja drugih navzočih na naroku) ta pritožbeni očitek ni utemeljen. Tožnik je sicer kot dokaz tej svoji trditvi predlagal fotokopijo dopisa uradu prvostopenjskega sodišča z dne 18. 3. 2015, fotokopijo zadeve št. Su 9/2015, fotokopijo poročila opr. št. Pd 185/2014 z dne 19. 3. 2015, vendar pa na podlagi navedenih listin ni mogoče zaključiti, da bi bile njegove pritožbene navedbe, ki se nanašajo na sestavo zapisnika, utemeljene. Z ozirom na določbo 124. člena ZPP, bi lahko tožnik zoper vsebino zapisnika ugovarjal na samem naroku za glavno obravnavo, vendar tega ni storil, zapisnik pa je tudi podpisal.

8. S pritožbenimi navedbami, da izpodbijana sodba ni vsebinsko argumentirana, oziroma da temelji na domnevah in nepreverjenih podatkih, tožnik smiselno uveljavlja bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta je med drugim podana, če sodba ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi ta pritožbeni očitek ni utemeljen. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo in obrazložilo vsa dejstva, ki so bila pravno relevantna za ugotovitev neutemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka.

9. Iz izpodbijane sodbe nadalje izhaja, da je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov ugotavljalo tako obstoj tistih odločilnih dejstev, ki jih je v potrditev utemeljenosti tožbenega zahtevka navajal tožnik, kot tudi obstoj tistih odločilnih dejstev, s katerimi je tožena stranka zatrjevala neutemeljenost tožnikovega tožbenega zahtevka. To pa pomeni, da ne drži pritožbeni očitek tožnika, da je sodišče prve stopnje ugotavljalo le tista dejstva, ki so bila v korist toženi stranki.

10. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri toženi stranki za obdobje od 1. 10. 2013 do 22. 11. 2014 (posledično pa tudi njegov tožbeni zahtevek za izdajo pogodbe o zaposlitvi z vsebino, kot iz tega zahtevka izhaja), delno zato, ker je ugotovilo, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 4. 7. 2014, tožnik pa v postopku ni uveljavljal tudi ugotovitve nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi oziroma nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja s tem datumom (niti z datumom 22. 11. 2014, ki ga kot zaključek delovnega razmerja uveljavlja v tožbenem zahtevku). Glede na navedeno je sodišče prve stopnje tožnikov tožbeni zahtevek za obstoj delovnega razmerja po 4. 7. 2014 že iz tega razloga pravilno zavrnilo, kar je v skladu z uveljavljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča RS (na primer odločba Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 45/2014 z dne 17. 6. 2014, opr. št. VIII Ips 228/2014 z dne 27. 1. 2015), na katero se sicer utemeljeno sklicuje že sodišče prve stopnje. Ker tožnik in tožena stranka po 4. 7. 2014 nista bila več v pravnem razmerju, ki bi lahko imelo elemente delovnega razmerja, bi moral tožnik po tem datumu zahtevati tudi ugotovitev nezakonitega prenehanja delovnega razmerja oziroma ugotovitev nezakonitega prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Ker tožnik navedenega ni storil, je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da je njegov tožbeni zahtevek za obdobje po 4. 7. 2014 že iz tega razloga neutemeljen. V zvezi z ugotovitvijo datuma prenehanja opravljanja dela se tožnik neutemeljeno sklicuje na vsebino zapisnika z dne 17. 3. 2015, saj je tožnik na naroku za glavno obravnavo tega dne jasno navedel, da je delo pri toženi stranki opravljal do 4. 7. 2014, da je način dela, kot ga je opisal v svoji izpovedbi, trajal do 4. 7. 2014, oziroma da je opravljal vloge in druga dela za toženo stranko do 4. 7. 2014 (stran 2, 5, 6 zapisnika). Glede na to, da je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da tožnik dela po 4. 7. 2014 ni več opravljal, smiselno zatrjevana bistvena kršitev določb postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.

11. V postopku je sodišče prve stopnje nadalje ugotovilo, da med tožnikom in toženo stranko tudi v obdobju od 1. 10. 2013 do 4. 7. 2014 ni obstajalo razmerje, ki bi imelo elemente delovnega razmerja. Ugotovilo je namreč, da je tožnik delo opravljal po navodilih A.A. mlajšega, zakonitega zastopnika družbe E. d.o.o. (kar sicer izhaja tudi iz obširne listinske dokumentacije, ki jo je v spis vložil tožnik) in da navodil za delo od tožene stranke ni prejemal. Poleg tega je bilo ugotovljeno tudi, da je tožniku delo odrejal zakoniti zastopnik družbe E. d.o.o., mu za opravljeno delo izplačal tudi določeno plačilo, tožnik pa je delo opravljal pretežno v korist družbe E. d.o.o.. To pa pomeni, da med tožnikom in toženo stranko ni bilo vzpostavljenega razmerja, ki je kot delovno razmerje opredeljeno v prvem odstavku 4. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013). V zvezi s plačili, ki jih je tožnik prejel od zakonitega zastopnika družbe E. d.o.o., pa tožnik sodišču prve stopnje neutemeljeno očita nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, ker ni preverilo računov, s katerih je tožnik plačilo prejel. Iz podatkov spisa namreč ne izhaja, da bi bil takšen dokazni predlog podan. Ob upoštevanju zgoraj navedenega tožnik sodišču prve stopnje neutemeljeno očita zmotno uporabo materialnega prava v zvezi s 4. členom ZDR-1, 12. členom ZDR-1, 13. členom ZDR-1, 17. členom ZDR-1 in 18. členom ZDR-1. Pritožbeno sodišče ob tem ugotavlja še, da je neutemeljena tudi pritožbena navedba tožnika o kršitvi njegovih ustavnih pravic, do katerih naj bi prišlo zaradi pristranskega ravnanja sodišča prve stopnje in zaradi arbitrarnega obravnavanja sodne prakse ter pravnih predpisov. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo vsa odločilna dejstva, do ugotovitve teh dejstev pa je prišlo na podlagi pravilne dokazne ocene izvedenih dokazov. Tega, da je sodišče prve stopnje tožnikov tožbeni zahtevek zavrnilo zato, ker je ugotovilo, da za ugotovitev obstoja delovnega razmerja med tožnikom in toženo stranko niso bili izpolnjeni zakonsko določeni pogoji, pa ni mogoče pripisati zatrjevani pristranskosti prvostopenjskega sodišča.

12. Pritožbeno sodišče na preostale pritožbene navedbe tožnika ne odgovarja, ker za odločitev o njegovi pritožbi niso odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP).

13. Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tožnikovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

14. Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožnika ni odločilo, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.