VDSS sodba Pdp 33/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-09-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Samo Puppis  (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

prenehanje delovnega razmerja - vojak - izpolnitev pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine - obvezno dodatno zavarovanje

Ob ugotovitvi, da je tožnik že 29. 5. 2013 izpolnil pogoje za pridobitev poklicne pokojnine v skladu z določili ZPIZ-2 in pokojninskega načrta poklicnega zavarovanja, je imela tožena stranka v določbi enajstega odstavka 92. člena ZObr pravno podlago za ugotovitev prenehanja veljavnosti tožnikove pogodbe o zaposlitvi z dnem 31. 12. 2013. V skladu z navedeno določbo vojaški osebi preneha delovno razmerje na obrambnem področju najkasneje do konca koledarskega leta, v katerem izpolni pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih, ne glede na čas, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba iz naslova obveznega dodatnega zavarovanja. Gre namreč za poseben, z zakonom določen razlog za prenehanje delovnega razmerja. Zato tožbeni zahtevek na odpravo odločbe tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja ni utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka izpodbijane sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za razveljavitev odločbe tožene stranke z dne 20. 12. 2013, poleg tega pa tudi njegov tožbeni zahtevek, na podlagi katerega naj bi ga bila dolžna tožena stranka pozvati nazaj na delo in mu za obdobje od prenehanja delovnega razmerja do pravnomočnosti sodbe obračunati in izplačati za vsak mesec mesečno bruto plačo v znesku 3.529,80 EUR ter k temu dodati še pripadajoče dodatke za delovno dobo, magisterij in druge dodatke in regres za letni dopust v znesku 692,00 EUR bruto, obračunati in zanjo vplačati prispevke za socialno varnost in akontacijo dohodnine, neto plače in neto regres pa izplačati tožeči stranki. V II. točki izreka je odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka.

2. Zoper navedeno sodbo, smiselno pa zoper zavrnitev tožbenega zahtevka in zoper odločitev, da tožnik sam krije svoje pravdne stroške, se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga pritožbenemu sodišču, da njegovi pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti ugodi njegovemu tožbenemu zahtevku oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, v vsakem primeru pa toženi stranki naloži, da tožniku povrne njegove pravdne stroške, vključno s pritožbenimi stroški, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V pritožbi navaja, da mu je tožena stranka izpodbijano odločbo z dne 20. 12. 2013, na podlagi katere je tožniku delovno razmerje prenehalo z dnem 31. 12. 2013 zaradi izpolnjevanja pogojev za starostno upokojitev, podala brez verodostojne informacije oziroma brez pravne podlage o izpolnjevanju pogojev za poklicno upokojitev, saj mu je bila ta odločba izdana na podlagi informativnega obvestila kapitalske družbe (KAD), pri čemer tožena stranka ni ugotavljala pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine. Tožnik v času upokojitve ni izpolnjeval pogojev za starostno upokojitev, saj se pri teh pogojih ne bi smela upoštevati dodana doba. Nepravilno je stališče sodišča prve stopnje, da odločitev o zahtevi za oceno ustavnosti, ki jo je vložil sindikat A., ne predstavlja odločitve o predhodnem vprašanju, zato bi moralo sodišče prve stopnje v smislu 1. točke petega odstavka 206. člena ZPP (pravilno 1. točke prvega odstavka 206. člena ZPP) prekiniti postopek. Tožnik je namreč ves čas navajal, da je zaradi spornih določb onemogočena njegova pravica, da dela do takrat, ko doseže 40 let pokojninske dobe in s tem doseže polno višino starostne pokojnine. Ta njegova pravica pa je bila kršena. Tožnik je predlagal prekinitev postopka zaradi rešitve predhodnega vprašanja tudi v zvezi z zahtevo za presojo ustavnosti in zakonitosti 8. točke 7. člena ZPIZ-2, ki jo je na Ustavno sodišče RS vložil sindikat A., ki se nanaša na dodano dobo. ZPIZ-2 je glede tega v notranjem neskladju. Obrazložitev pojma „dodana doba“ iz omenjene določbe ne drži, saj je v nasprotju s tretjim odstavkom 204. člena ZPIZ-2. V celotnem tretjem delu ZPIZ-2 ni nikjer navedeno, da naj bi se poleg pokojninske dobe brez dokupa upoštevala tudi dodana doba pri ugotavljanju pogojev za starostno upokojitev iz naslova obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja. V 8. točki 7. člena ZPIZ-2 sta glede obrazložitve „dodane dobe“ pomešani dve različni obliki zavarovanj, zato je ta določba zakona v neskladju sama s sabo. To pomeni, da bi moralo tudi sodišče prve stopnje to vprašanje kot predhodno vprašanje postaviti Ustavnemu sodišču RS, vendar se do tega predloga tožnika sploh ni opredelilo niti ga ni sprejelo niti zavrnilo. S tem je naredilo bistveno napako postopka. Napačen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da mu glede ugotovitev KAD in ZPIZ o datumih izpolnjevanja pogojev ni bila kršena pravica do sodnega varstva. Na podlagi teh podatkov je bila namreč tožniku podana izpodbijana odločba. Poleg tega se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb tožnika, zakaj ni upoštevalo ZObr, ki je specialnejši predpis kot ZPIZ-2, zato to predstavlja bistveno kršitev postopka. Tožniku je bila pravica do odmere polne pokojnine onemogočena, zato je bil v razmerju do drugih zavarovancev, ki lahko dosežejo polno pokojninsko dobo, diskriminiran. S tem je bila kršena Ustava RS in Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP). Kršen je bil 14. člen Ustave RS, 22. člen Ustave RS, 2. člen Ustave RS, 15. člen Ustave RS, 153. člen Ustave RS, 14. člen EKČP in 17. člen EKČP. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožnik uveljavlja v pritožbi, in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je popolno in pravilno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je sprejelo tudi materialnopravno pravilno odločitev.

5. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožnika o bistveni kršitvi določb postopka, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, ko ni sledilo njegovemu predlogu za prekinitev postopka zaradi tega, ker naj bi Ustavno sodišče RS na pobudo sindikata A. presojalo ustavnost 8. točke 7. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1; Ur. l. RS, št. 96/2012 in nadalj.) oziroma desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2. Ta odločitev naj bi po tožnikovi trditvi predstavljala predhodno vprašanje za rešitev tega spora. Po tožniku zatrjevana neskladnost omenjenih določb ZPIZ-2 z Ustavo RS (Ur. l. RS/1, št. 33 in nadalj.) ne more predstavljati predhodnega vprašanja v smislu 13. člena ZPP, prav tako pa sodišče ni dolžno prekiniti postopka, če sproži stranka pred Ustavnim sodiščem RS postopek za presojo ustavnosti določene zakonske določbe. 156. člen Ustave RS določa, da mora v primeru, če sodišče pri odločanju meni, da je zakon, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, postopek prekiniti in začeti postopek pred Ustavnim sodiščem RS. Postopek pred sodiščem se nadaljuje po odločitvi Ustavnega sodišča RS. Sodišče prve stopnje mora torej prekiniti postopek (upoštevaje 156. člen Ustave RS) na podlagi 6. točke prvega odstavka 205. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 23. člena Zakona o ustavnem sodišču (ZUstS; Ur. l. RS, št.15/1994 in nadalj.) le v primeru, če bi samo menilo, da je zakon ali del zakona, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven (obenem pa bi moralo v takšnem primeru z zahtevo začeti postopek za oceno njegove ustavnosti), v zvezi s četrtim odstavkom 23. člena ZUstS pa bi ga lahko prekinilo tudi v primeru, če bi Vrhovno sodišče RS z zahtevo začelo postopek za oceno ustavnosti zakona ali dela zakona, ki bi ga sodišče moralo uporabiti pri odločanju. Zgoraj navedeni pogoji za prekinitev postopka v tem individualnem delovnem sporu pa niso bili podani. Do tožnikovega predloga glede prekinitve postopka in do njegovih navedb o protiustavnosti spornih določb ZPIZ-2 se je sodišče prve stopnje jasno opredelilo v 5. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, tako da so neutemeljene tudi pritožbene navedbe tožnika, da izpodbijana sodba glede navedenega nima razlogov. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da določbe ZPIZ-2, ki jih je kot protiustavne izpostavljal tožnik, niso v neskladju z Ustavo RS (s čimer soglaša tudi pritožbeno sodišče), zato sodišču prve stopnje ni bilo potrebno prekiniti postopka po 6. točki prvega odstavka 205. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 23. člena ZUstS.

6. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba tožnika, da mu je bila glede ugotovitev KAD in ZPIZ o tem, kdaj je tožnik izpolnil pogoje za starostno upokojitev, kršena pravica do sodnega varstva. Listini, na kateri se sklicuje tožnik, predstavljata le listini, ki sta bili pomembni za ugotavljanje dejanskega stanja (kar je sicer pravilno zaključilo že sodišče prve stopnje), sporna odločba tožene stranke pa je bila izdana na podlagi določb Zakona o obrambi (ZObr; Ur. l. RS, št. 82/1994 in nadalj.) oziroma ZPIZ-2. Ker je bila ta odločba na podlagi enajstega odstavka 92. člena ZObr dokončna, je tožnik v zvezi z njo začel postopek pred sodiščem, s tem pa mu je bilo omogočeno sodno varstvo, saj se zakonitost te odločbe in njena pravna pravilnost presoja v tem individualnem delovnem sporu. Iz omenjenih listin izhajata datuma izpolnitve pogojev za pridobitev pogojev do starostne pokojnine oziroma za poklicno upokojitev (v zvezi s tema datumoma je sodišče prve stopnje opravilo tudi poizvedbe pri pristojnih organih), v dokaznem postopku pa ni bilo ugotovljeno, da podatki iz teh listin ne bi bili točni.

7. Neutemeljen je nadalje pritožbeni očitek tožnika, da se sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe ni opredelilo do njegovih navedb, zakaj ni upoštevalo ZObr, ki je specialnejši predpis kot ZPIZ-2, s čimer naj bi bistveno kršilo določbe postopka. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je iz obrazložitve izpodbijane sodbe jasno razvidno, da je sodišče prve stopnje pri odločanju o utemeljenosti njegovega tožbenega zahtevka upoštevalo tako enajsti odstavek 92. člena ZObr kot tudi določbo desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2, tako da je tudi ta pritožbeni očitek neutemeljen. Po stališču pritožbenega sodišča je sicer tožena stranka pravilno uporabila materialno pravo, ko je ob sklicevanju na določbo enajstega odstavka 92. člena ZObr tožniku izdala odločbo o tem, da mu pogodba o zaposlitvi preneha veljati z 31. 12. 2013. V postopku je bilo ugotovljeno, da je tožnik izpolnil pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih dne 30. 5. 2013, ko je dopolnil 56 let, 10 mesecev in 19 dni starosti in 40 let pokojninske dobe (dodana doba ob upoštevanju 3 leta, 1 mesec in 8 dni) in da je pogoje za poklicno upokojitev izpolnil 29. 5. 2013. Glede na to je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da je bila izpodbijana odločba tožene stranke z dne 20. 12. 2013 zakonita in izdana v skladu z enajstim odstavkom 92. člena ZObr (v zvezi z 204. členom ZPIZ-2).

8. Po stališču pritožbenega sodišča določba desetega odstavka 413. člena ZPIZ-2 o tem, da se do uskladitve ZObr in Zakona o službi v Slovenski vojski (Ur. l. RS, št. 68/2007 in nadalj.) glede izpolnjevanja pogojev po enajstem odstavku 92. člena ZObr uporabljajo določbe 204. člena ZPIZ-2, ni v neskladju z Ustavo RS. Ustavno sodišče RS je že večkrat zavzelo stališče, da drugačna ureditev delovnopravnih institutov v ZObr (v primerjavi s splošno delovnopravno ureditvijo) sama po sebi ne pomeni kršitve Ustave RS (npr. odločba Ustavnega sodišča RS, opr. št. U-I-101/95 z dne 8. 1. 1998, U-I-163/10 z dne 10. 11. 2011), zato tudi pritožbeno sodišče zaključuje, da ureditev iz enajstega odstavka 92. člena ZObr ni v nasprotju z Ustavo RS. To pa pomeni, da je bilo to določbo sodišče prve stopnje dolžno uporabiti.

9. Pojem dodane dobe v 7. točki 8. člena ZPIZ-2 ni nejasen, prav tako pa je jasna tudi določba enajstega odstavka 92. člena ZObr. Glede na navedeni določbi preneha vojaški osebi delovno razmerje najkasneje do konca leta, v katerem je izpolnil pogoje za pridobitev pravice do starostne pokojnine po splošnih predpisih, pri čemer se upošteva tudi zavarovalna doba s povečanjem oziroma dodana doba iz naslova obveznega dodatnega zavarovanja. Glede na določbo enajstega odstavka 92. člena ZObr se pri presoji izpolnjevanja pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine upošteva tudi dodana doba, tako da so nasprotne pritožbene navedbe tožnika neutemeljene.

10. Kršitev ustavnih pravic, ki jih tožnik navaja v pritožbi, uveljavlja tožnik zgolj pavšalno, prav tako pa zgolj pavšalno zatrjuje kršitve določb EKČP. Kot je bilo že ugotovljeno, posebna ureditev prenehanja delovnega razmerja, ki jo opredeljuje enajsti odstavek 92. člena ZObr v povezavi z 204. členom ZPIZ-2 (glede na 413. člen ZPIZ-2) po stališču pritožbenega sodišča ne pomeni kršitev ustavnih načel enakosti pred zakonom, enakega varstva pravic oziroma drugih ustavnih pravic, kot tudi ne kršitev določb EKČP, zaradi česar je neutemeljena tudi ta tožnikova pritožbena navedba.

11. Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tožnikovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

12. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (154. člen ZPP).

ZUstS člen 23, 23/1, 23/4. ZPP člen 205, 205/1, 205/1-6. ZPIZ-2 člen 8, 8-7, 204, 413, 413/10. ZObr člen 92, 92/11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.