VDSS sodba Pdp 470/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-11-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti - zagovor - pravica do zagovora - kršitev pravice do zagovora

Bistvo pravice do zagovora (tudi v primeru redne odpovedi iz razloga nesposobnosti) je v zagotovitvi možnosti sodelovanja in vplivanja na potek in rezultat odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Določba 2. odstavka  85. člena ZDR-1 o pravici delavca do zagovora je namenjena njegovi obrambi, in sicer tako, da lahko v postopku pred odpovedjo pogodbe zaposlitvi sodeluje ter delodajalca seznani s svojimi ugovori. Da pa bi se delavec lahko uspešno zagovarjal, mu mora biti predhodno jasno predočeno, katere so tiste nepravilnosti pri njegovem delu, ki utemeljujejo zaključek o njegovi nesposobnosti, ter omogočen primeren rok za pripravo obrambe. Tožnici v vabilu na zagovor in pisnem obvestilu o očitanem razlogu nesposobnosti ni bilo jasno predočeno, katere so tiste nepravilnosti pri njenem delu, ki utemeljujejo zaključek o nesposobnosti. Splošno opredeljene nepravilnosti pa tožnici niso omogočile, da bi se lahko pripravila na zagovor in tam vsebinsko odgovorila na očitke o konkretnih pomanjkljivostih pri delu. Tudi če je tožena stranka  kršitve tožnici nato ustno predstavila na samem zagovoru, se tožnica na zagovor vsebinsko ni mogla pripraviti v smislu izjave o očitanih kršitvah, oziroma ni imela možnosti opravičiti svojega ravnanja. To pa pomeni, da je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti nezakonita, kot je pravilno presodilo sodišče prve stopnje.

I. Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu potrdi.

II. Tožnica sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 11. 2013 nezakonita in se razveljavi (I. točka izreka), da je tožnici delovno razmerje prenehalo 31. 5. 2014 in je tedaj tudi prenehala veljati pogodba o zaposlitvi za določen čas z dne 10. 7. 2013, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna priznati tožnici vse pravice iz delovnega razmerja ter ji obračunati zapadle plače od 6. 11. 2013 do 31. 5. 2014, razen za čas treh mesecev, ko je tožnica na zavodu za zaposlovanje prejemala denarno nadomestilo; od posameznih zapadlih mesečnih bruto plač v znesku 1.300,00 EUR obračunati in odvesti davke in prispevke ter tožnici izplačati neto plače skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi; višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo (III. točka izreka). Dalje je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnico prijaviti v obvezno zavarovanje za čas od 6. 11. 2013 do 31. 5. 2014, razen za obdobje prejemanja denarnega nadomestila na zavodu za zaposlovanje, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo (IV. točka izreka). Toženi stranki je naložilo tudi, da tožnici plača odškodnino v višini 2.600,00 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, višji tožbeni zahtevek v zvezi s tem pa je zavrnilo (V. točka izreka). Sklenilo je, da je tožena stranka dolžna povrniti tožnici pravdne stroške v višini 765,31 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (VI. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe in stroškovni del pravočasno vlaga pritožbo tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe tako, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podrejeno njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovljen postopek. Kot neutemeljene graja zaključke sodišča prve stopnje, da se tožnica ni mogla pripraviti na zagovor, saj se je zagovora brez pripomb oziroma zahtev po njegovi preložitvi udeležila in ocenila očitane nepravilnosti kot pavšalne. Sklicuje se na zapisnik zagovora, iz katerega je razvidno, da je tožnica podala pisni zagovor in da na ustnem zagovoru ni imela česa dodati, torej je pravico do zagovora izkoristila na tak način. Kot zgrešenega graja zaključek sodišča prve stopnje, da je bila tožnici kršena pravica do obrambe in zagovora, ker naj ne bi mogla komentirati konkretnih kršitev. Sodišče je po njenem mnenju spregledalo, da je odpovedni razlog nesposobnosti, zaradi katerega je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožnici, treba ločevati od krivdnega razloga, kjer je poudarjen krivdni element, medtem ko je pri nedoseganju pričakovanih rezultatov dela kot razlog nesposobnosti podana bistveno premajhna zmožnost delavca za pravočasno, strokovno in kvalitetno opravljanje dela. Po njenem mnenju je sodišče nepravilno sledilo dokaznemu standardu za dokazovanje obstoja krivdnega razloga. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da je tožena stranka predhodni postopek izvedla pomanjkljivo, saj postopek pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni dokazni postopek. Meni, da delodajalec v času podaje odpovedi sam presodi, ali razpolaga z zadostnimi dokazi za utemeljitev razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi, v primeru spora pred sodiščem namreč nosi dokazno breme. Navaja, da v sodnem postopku lahko delodajalec dokaže utemeljenost odpovednega razloga tudi z dokazi, ki jih pridobi šele po odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Glede na to je po mnenju tožene stranke sodišče prve stopnje nepravilno zaključilo, da tožena stranka v vabilu in odpovedi ni navedla niti enega konkretnega razloga, niti ni katerega od razlogov časovno opredelila. Sodišče prve stopnje po mnenju tožene stranke to napačno razume kot dokaz neutemeljenosti odpovednega razloga. Trdi, da v sodnem postopku ni uveljavljala drugih razlogov za odpoved, kot jih je navajala v odpovedi, zadostila pa je tudi zahtevi, da mora v odpovedi navesti odpovedni razlog in ga pisno obrazložiti. Po njenem mnenju ni odločilno, da v obrazložitvi ni navedla datumov očitanih nepravilnosti, saj je priča A.A. delo tožnice kot pristojna oseba spremljala, v odpovedi pogodbe o zaposlitvi pa so na kratko povzete njene ugotovitve. Izpodbija zaključek sodišča, da tožena stranka ni navedla, kdaj so se očitane nepravilnosti zgodile, saj tudi iz obrazložitve sodbe izhaja, da se očitane napake pri delu nanašajo na čas znotraj šestih mesecev glede na podano odpoved pogodbe o zaposlitvi. Navaja, da je tožnico večkrat opozarjala na nepravilno delo in ji omogočala popravke, kar so potrdile zaslišane priče. Zatrjuje kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj izpodbijana sodba po njenem mnenju ne vsebuje razlogov o vseh odločilnih dejstvih, in sicer glede odgovornosti tožnice, njenih pooblastil in posledic njihovega nespoštovanja. Sodišču prve stopnje očita, da je spregledalo, da je bila tožnica zaposlena kot poslovodja, zaradi česar je bila zadolžena za konkretno poslovalnico, kar pomeni, da njo bremeni nepravočasno, nestrokovno in nekvalitetno izpolnjevanje del in nalog. Dalje navaja, da je sodišče prve stopnje nepravilno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z višino vtoževanega prikrajšanja pri plači. Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo, da tožnica ni podala nobenih konkretnih trditev glede vtoževanega zneska 1.300,00 EUR bruto plače, niti o načinu obračuna, ki ga povzema sodišče prve stopnje. Ker tožnica ni obrazložila temelja in izračuna višine, tožena stranka ni mogla graditi svoje obrambe glede na tako trditveno podlago, sodišče prve stopnje pa bi moralo tožbeni zahtevek po temelju in višini zavrniti, kolikor presega pogodbeno dogovorjeni znesek osnovne plače tožeče stranke. Graja tudi odločitev sodišča prve stopnje glede prisojene odškodnine, saj je po njenem prepričanju iz dejanskih navedb razvidno, da tožnica ne vtožuje odškodnine na podlagi 118. člena ZDR-1, temveč odškodnino za domnevni mobbing, ki ga očita sodelavki A.A.. Navaja, da gre za dva različna temelja z dvema različnima dokaznima postopkoma, zato je sodišče neutemeljeno prisodilo tožnici odškodnino po 118. členu ZDR-1, saj tožnica tudi na ugovor tožene stranke svojih trditev ni konkretizirala, zato bi moralo sodišče ob pomanjkanju dokazov in trditev tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine na podlagi 118. člena ZDR-1 kot neutemeljen zavrniti.

3. Pritožba je bila vročena tožnici, ki nanjo po pooblaščencu odgovarja, predlaga zavrnitev pritožbe v celoti in naložitev plačila stroškov pritožbenega postopka toženi stranki v plačilo. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Prav tako ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, dejstva v zvezi z odgovornostmi tožnice, njenimi pooblastili in posledicah njihovega nespoštovanja pa niso pravno relevantna dejstva v predmetni zadevi, zato se do njih sodišču prve stopnje ni bilo treba opredeljevati.

6. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje presojalo zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti z dne 5. 11. 2013 na podlagi 2. alineje prvega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. – ZDR-1). Ugotovilo je, da pisno obvestilo z dne 25. 10. 2013 o očitanem razlogu nesposobnosti, ki ga je tožena stranka hkrati z vabilom na zagovor izročila tožnici, ne vsebuje konkretnih ravnanj in časovne opredelitve ravnanj, ki se tožnici v odpovedi očitajo. Glede na to je zaključilo, da tožnici pravica do zagovora dejansko ni bila omogočena na način, da bi lahko na očitke delodajalca odgovorila. Ne glede na ugotovitev, da je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi že zato nezakonita, je sodišče prve stopnje v dokaznem postopku presojalo utemeljenost odpovedi pogodbe o zaposlitvi tudi vsebinsko in ugotovilo, da tožena stranka v postopku ni dokazala utemeljenosti odpovednega razloga.

7. V drugem odstavku 85. člena ZDR-1 je določeno, da mora pred redno odpovedjo iz razloga nesposobnosti ali krivdnega razloga in pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi delodajalec delavca pisno seznaniti z očitanimi kršitvami oziroma z očitanim razlogom nesposobnosti in mu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od treh delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči. Citirana zakonska ureditev ima podlago v Konvenciji Mednarodne organizacije dela št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Zakon o ratifikaciji, Ur. l. SFRJ, Mednarodne pogodbe št. 4/1984, v zvezi z aktom o nasledstvu, Ur. l. RS, št. 15/1992 – Konvencija 158 MOD). Ta v 7. členu določa pravico do zagovora pred prenehanjem delovnega razmerja zaradi razlogov v zvezi z obnašanjem delavca ali njegovim delom, razen če od delodajalca ni pričakovati, da mu zagovor omogoči.

8. Skladno s citiranimi določbami in s sodno prakso je tudi v primeru redne odpovedi iz razloga nesposobnosti bistvo pravice do zagovora v zagotovitvi možnosti sodelovanja in vplivanja na potek in rezultat odpovedi pogodbe o zaposlitvi (sodba in sklep Vrhovnega sodišča RS št. VIII Ips 255/2009 z dne 23. 3. 2010). Res je, da pri postopku pred odpovedjo ne gre za formalni postopek, temveč ZDR-1 predpisuje le pogoje oziroma dodatne zahteve, ki so namenjene varstvu delavca kot šibkejše stranke v postopku. Ena od takih zahtev je tudi dolžnost delodajalca, da delavcu omogoči zagovor. Opustitev te dolžnosti ima za posledico nezakonitost odpovedi. Citirana določba drugega odstavka 85. člena ZDR-1 o pravici delavca do zagovora je namenjena njegovi obrambi, in sicer tako, da lahko v "postopku" pred odpovedjo pogodbe zaposlitvi sodeluje ter delodajalca seznani s svojimi ugovori. Da pa bi se delavec lahko uspešno zagovarjal, mu mora biti predhodno jasno predočeno, katere so tiste nepravilnosti pri njegovem delu, ki utemeljujejo zaključek o njegovi nesposobnosti, ter omogočen primeren rok za pripravo obrambe.(1)

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da tožnici v vabilu na zagovor in pisnem obvestilu o očitanem razlogu nesposobnosti z dne 25. 10. 2013 (listina A 3) ni bilo jasno predočeno, katere so tiste nepravilnosti pri njenem delu, ki utemeljujejo zaključek o nesposobnosti, saj je bilo navedeno le, da "del in nalog ne opravlja, kot se od nje pričakuje, saj dela ne opravlja pravočasno, strokovno in kvalitetno" ter da "je bilo ugotovljeno, da tožnica kljub vsem naporom usmerjanja, pomoči in dodatnega šolanja ni sposobna za opravljanje in izvajanje del poslovodje". Tako splošno opredeljene nepravilnosti niso omogočile tožnici, da bi se lahko pripravila na zagovor in na njem vsebinsko odgovorila na očitke o konkretnih pomanjkljivostih pri njenem delu. Tožnica je v svojem pisnem zagovoru z dne 30. 10. 2013 (listina A 4) upravičeno opozorila, da iz vabila na zagovor ni razvidno, kaj konkretno se tožnici sploh očita oziroma na podlagi katerih dejstev tožena stranka zaključuje, da je tožnica nesposobna za opravljanje dela na delovnem mestu poslovodje. Šele v odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 11. 2013 so razvidni posamezni konkretnejši očitki tožnici (npr. prepozno izločanje poškodovanega blaga iz prodaje ter priprava na ocenitev vrednosti, prepozno izvajanje dnevnih blagajniških informacij, napačno seštevanje delovnih ur, nepravilna sestava urnika, nestrokovno vodenje in slaba komunikacija s sodelavci v trgovini ter spoštovanje navodil nadrejenih), kar pa je v razmerju do pravice delavca do zagovora pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi prepozno. Tudi če je tožena stranka tovrstne kršitve tožnici nato ustno predstavila na samem zagovoru (kar iz zapisnika o zagovoru z dne 30. 10. 2013 niti ne izhaja), oziroma če jih je omenjala na eventualnih prejšnjih razgovorih, se tožnica na zagovor vsebinsko ni mogla pripraviti v smislu izjave o očitanih kršitvah, oziroma ni imela možnosti svoje ravnanje opravičiti (kar kot smisel zagovora izhaja celo iz same odpovedi). Že ta kršitev je razlog, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti z dne 5. 11. 2013 nezakonita in se pritožbenemu sodišču zato ni treba opredeljevati do ugotovitev sodišča prve stopnje o tem, da zatrjevani odpovedni razlog ni podan.

9. Z opredelitvijo vsebine pravice do zagovora v prejšnji točki obrazložitve je pritožbeno sodišče vsebinsko odgovorilo na večino pritožbenih navedb tožene stranke, ki napačno razume pravico do zagovora delavca pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi zaradi razloga nesposobnosti. Temu je treba dodati, da tožena stranka zmotno meni, da je tožnica svojo pravico do zagovora oziroma obrambe izkoristila, ker je brez pripomb oziroma zahtev po preložitvi zagovora na zagovor prišla in predložila pisni zagovor. Če delodajalec delavcu vroči vabilo na zagovor, iz katerega ne izhajajo konkretne pomanjkljivosti, ki se delavcu očitajo, delavčevo kasnejše ravnanje (udeležba, zavrnitev udeležbe ali neopravičena neudeležba na zagovoru, pisno ali ustno zagovarjanje, ...) ali opustitve na morejo sanirati te kršitve delodajalca. Nenazadnje pa je tožnica v samem pisnem zagovoru opozorila na to in navedla, da na tako pavšalne očitne lahko poda le splošen odgovor.

10. Nerazumljiva je pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje sledilo dokaznemu standardu, kot se zahteva pri redni odpovedi iz krivdnega razloga, moralo pa bi upoštevati drugačen (nižji) dokazni standard, ki velja pri redni odpovedi iz razloga nesposobnosti. Sodišče prve stopnje je v zvezi s pravico do zagovora kot podlago za odločanje pravilno uporabilo določbo drugega odstavka 85. člena ZDR-1, materialno pravo v zvezi s tem, ali je bila tožnici omogočena pravica do zagovora, pa je tudi pravilno uporabilo. Kar zadeva uporabo dokaznega standarda, iz izpodbijane sodbe izhaja, da je svojo odločitev sodišče prve stopnje sprejelo s stopnjo prepričanja, kar je skladno z ZPP dokazni standard, ki se zahteva za meritorno odločanje. Dejstvo, da je treba trditve o pravno relevantnih dejstvih (praviloma) dokazati s stopnjo prepričanja, pomeni, da je izključen vsak razumen dvom v njihovo resničnost oziroma da v resničnost trditev ne bo dvomil noben razumen, v življenjskih zadevah izkušen človek. V veljavni zakonodaji ni podlage za znižanje oziroma prilagajanje dokaznega standarda v primeru odločanja o omogočanju pravice do zagovora delavca pred redno odpovedjo iz razloga nesposobnosti.

Kolikor se s to pritožbeno navedbo tožena stranka zavzema za to, da pred zagovorom pred odpovedjo iz razloga nesposobnosti delodajalcu delavca ni potrebno seznaniti s konkretnimi kršitvami in mu tako omogočiti, da nanje odgovori, pa je tako zavzemanje nasprotno zakonu in ustaljeni sodni praksi. Glede na to, da je odpoved nezakonita že zaradi kršitve pravice tožnice do zagovora, se do pritožbenih navedb, ki se nanašajo na utemeljenost odpovednega razloga, pritožbeno sodišče ne opredeljuje.

11. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sicer drži, da postopek pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni dokazni postopek in da delodajalec lahko v času odpovedi sam presodi, ali razpolaga z zadostnimi dokazi za utemeljitev razloga za odpoved, le-te pa seveda lahko pridobi tudi po odpovedi (tako izhaja iz sodbe Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1161/2006 z dne 28. 6. 2007, ki jo je tožena stranka upoštevala pri pisanju pritožbe), vendar pa vse navedeno ne vpliva na dejstvo, da morajo biti delavcu v vabilu na zagovor predočeni konkretni očitki, da mu je omogočena zakonska možnost obrambe. Namen zakonske zahteve po zagovoru ni niti dokazovanje utemeljenosti očitanega niti ugotavljanje dejanskega stanja(2) , pač pa možnost in pravica delavca, da se izjavi o očitkih in eventualno pojasni svoja ravnanja. V predmetni zadevi tožena stranka te zahteve ni izpolnila. Pravilno sicer opozarja, da za uresničitev pravice do zagovora ni nujno, da bi bile očitane nepravilnosti v vabilu na zagovor točno časovno opredeljene, vendar pa to na dejstvo, da je bila zaradi nekonkretiziranih očitkov v vabilu na zagovor pravica tožnice do zagovora kršena, ne vpliva.

12. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba glede nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja v zvezi z višino vtoževanega prikrajšanja pri plači. Tožnica je zahtevala za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja bruto plačo v znesku 1.300,00 EUR mesečno. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da tožena stranka ni nasprotovala uveljavljani višini bruto plače 1.300,00 EUR, ki nenazadnje izhaja že iz pogodbe o zaposlitvi med strankama. Tožnica je s tem, ko je postavila tožbeni zahtevek glede višine plače, zadostila trditvenemu bremenu, s sklicevanjem na določbe pogodbe o zaposlitvi pa tudi dokaznemu. Glede na to, da tožena stranka teh trditev niti ni prerekala (posledično pa tudi ni predlagala nobenih dokazov za drugačno višino plače), gre za priznano dejstvo, zato pritožbene navedbe o tem, da bi morala tožnica pojasniti svoj izračun plače, niso utemeljene. Ob tem je sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe tudi pojasnilo, zakaj je štelo za utemeljen zahtevek tožnice za plačilo plač v mesečni višini 1.300,00 EUR, glede na domnevno nejasne določbe pogodbe o zaposlitvi. Neutemeljena je pritožbena navedba, da tožena stranka ni mogla graditi svoje obrambe v zvezi z zatrjevano višino plače glede na pomanjkljivo trditveno podlago tožnice. Tožena stranka bi v postopku pred sodiščem prve stopnje glede na postavljeni zahtevek in trditve tožnice lahko prerekala višino vtoževane plače in postavila trditve o drugačni (nižji) višini pripadajoče mesečne plače, česar pa ni storila. Trditve, da bi moralo sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek po temelju in višini zavrniti, kolikor presega pogodbeno dogovorjeni znesek osnovne plače tožnice, tožena stranka prvič podaja šele v pritožbi, in ne navaja upravičenih razlogov, zaradi katerih tega ni navajala že v postopku pred sodiščem prve stopnje, zato gre za nedovoljene pritožbene novote (337. člen ZPP).

13. Pritožbena navedba, da tožnica glede na njene dejanske navedbe ni vtoževala odškodnine na podlagi 118. člena ZDR-1, temveč odškodnino za domnevni mobbing, je protispisna. Tožnica je v pripravljalni vlogi in spremembi tožbe z dne 21. 3. 2014 izrecno navedla, da je nadaljevanje delovnega razmerja s toženo stranko nemogoče, da je glede na ravnanje tožene stranke, opisano v tožbi in pripravljalni vlogi, vanjo izgubila vsakršno zaupanje ter zato predlaga, da skladno s 118. členom ZDR-1 sodišče ugotovi trajanje delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje in ji prisodi ustrezno denarno nadomestilo v znesku 5.200,00 EUR. Takšno višino denarnega povračila je že tedaj utemeljevala z ravnanjem tožene stranke oziroma njene zaposlene A.A., poleg tega pa je v pripravljalni vlogi z dne 26. 6. 2014 navajala okoliščine, s katerimi je še dodatno utemeljevala zahtevano višino denarnega povračila. Sodišče prve stopnje je zato pravilno odločalo o zahtevku tožnice po 118. členu ZDR-1 in ji prisodilo denarno povračilo na tem pravnem temelju. Ker tožena stranka višini odmerjenega denarnega povračila v pritožbi ni posebej nasprotovala, je pritožbeno sodišče v okviru preizkusa izpodbijanega dela sodbe po uradni dolžnosti ugotovilo, da je sodišče prve stopnje tudi v zvezi s tem pravilno uporabilo materialno pravo.

14. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (353. člen ZPP).

15. Tožnica sama krije stroške odgovora na pritožbo, saj odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in tako ni bil potreben za postopek (prvi odstavek 165. člena in 1. odstavek 155. člena ZPP).

(1) Prim. tudi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča št. Pdp 1059/2008 z dne 15. 7. 2009.

(2) Sodba pritožbenega sodišča št. Pdp 1189/2014 z dne 26. 2. 2015, sodba Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 43/2013 z dne 27. 5. 2013.

ZDR-1 člen 85, 85/2, 89, 89/1, 89/1-2. Konvencija Mednarodne organizacije dela (MOD) številka 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca člen 7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.