VDSS sklep Pdp 263/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-09-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

pogodbena kazen - konkurenčna klavzula - kršitev - plačilo pogodbene kazni - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje

Stališče sodišča prve stopnje, da se za pogodbeno kazen za kršitev konkurenčne klavzule delavec in delodajalec ne moreta dogovoriti, če ta možnost ni izrecno omogočena v določilih kolektivne pogodbe, ni pravilno. Avtonomija pogodbenih strank pri sklepanju in prenehanju pogodbe o zaposlitvi ter v času trajanja delovnega razmerja je omejena le z upoštevanjem določb ZDR in drugih zakonov, ratificiranih in objavljenih mednarodnih pogodb, drugih predpisov, kolektivnih pogodb in splošnih aktov delodajalca (prvi odstavek 7. člena ZDR). Glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi se smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če ni s tem ali z drugim zakonom drugače določeno (prvi odstavek 11. člena ZDR). To pomeni, da je v navedenem okviru treba upoštevati tudi načelo prostega urejanja obligacijskih razmerij iz 3. člena OZ, s tem pa tudi možnost dogovora pogodbene kazni v skladu z določbami 247. do 254. člena OZ. Sodišče prve stopnje je tako zaradi napačnega materialnopravnega stališča zahtevek tožeče stranke zavrnilo, čeprav je pravilno ugotovilo, da je tožeča stranka podatke o strankah, njihovih policah in pogojih zavarovanja za posamezno stranko (poslovne zveze) utemeljeno zaščitila s konkurenčno klavzulo. Zaradi napačnega materialnopravnega stališča je ostalo dejansko stanje nepopolno razjasnjeno, zato je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo  vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (355. člen ZPP).

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek na plačilo pogodbene kazni v višini 21.887,10 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od  2. 12. 2013 dalje (I. točka izreka). Odločilo je še, da je tožeča stranka dolžna tožencu povrniti njegove stroške postopka v višini 522,80 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo pravočasno vlaga pritožbo tožeča stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov in predlaga spremembo sodbe tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da se sodba razveljavi in vrne zadeva sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, v vsakem primeru s stroškovno posledico. Kot zmotno graja materialnopravno presojo sodišča prve stopnje, da pogodbeni stranki v času sklepanja pogodbe o zaposlitvi pogodbene kazni za kršitev konkurenčne klavzule nista mogli veljavno urediti, ker po takrat veljavni kolektivni pogodbi pogodbena kazen še ni bila predvidena. Sklicuje se na stališče Vrhovnega sodišča v sodbi št. VIII Ips 211/2009, da se tudi delavec in delodajalec lahko glede na načelo prostega urejanja obligacijskih razmerij dogovorita za pogodbeno kazen v povezavi s kršitvijo konkurenčne klavzule v skladu z določbami 247. do 254. člena OZ. Zatrjuje, da sodišče prve stopnje prihaja samo s seboj v nasprotje, saj tudi ZDR in ZDR-1, ki bi ga moralo sodišče po mnenju tožeče stranke uporabiti v predmetni zadevi, pogodbene kazni ne poznata, torej slednja ne bi mogla biti določena niti v kolektivni pogodbi kot aktu nižje veljave. Sklicuje se tudi na že sprejeto ustaljeno sodno prakso glede uporabe instituta pogodbene kazni v primeru konkurenčne klavzule, četudi ta ni eksplicitno določena v ZDR oziroma ZDR-1. Meni, da se v primeru dogovora o konkurenčni klavzuli delavec in delodajalec v pogodbi o zaposlitvi dogovorita tudi o medsebojnih obveznostih, primeri pa niso našteti taksativno. Navaja, da se je pri tožeči stranki pogodbena kazen v skladu z določbami kolektivne pogodbe iz leta 1998 uredila v aktu o sistemizaciji delovnih mest. Navaja, da iz določb ZDR, ZDR-1 in kolektivne pogodbe iz leta 1998 ne izhaja, da bi zakonodajalec uredil vprašanje možnih (dopustnih) zahtevkov delodajalca v primeru kršitev konkurenčne klavzule. Kot zmotno graja tudi stališče sodišča prve stopnje, da se ni mogoče dogovoriti za pogodbeno kazen v višini, ki bistveno presega druga plačila oziroma odškodnine podobne narave, določene v tedaj veljavni kolektivni pogodbi, saj tovrstnih institutov ni mogoče enačiti. Navaja razloge za dogovarjanje pogodbene kazni in njen namen ter se pri tem sklicuje na sklepa Vrhovnega sodišča št. VIII Ips 3/2011 in VIII Ips 4/2011. Zatrjuje, da ji je zaradi ravnanja toženca nastala škoda v višini približno 82.000,00 EUR, zato je po njenem mnenju višina dogovorjene pogodbene kazni ustrezna, pri čemer predpisi njene višine ne določajo, zato je v domeni pogodbenih strank. Dalje zatrjuje tudi nepravilno ugotovitev dejanskega stanja v delu, v katerem je sodišče prve stopnje zaključilo, da toženec v času trajanja delovnega razmerja pri tožeči stranki ni pridobil nobenih specialnih znanj, saj je to v nasprotju z izpovedjo toženca, da je bil pri tožeči stranki deležen izobraževanj, ki so se nanašala na pospeševanje prodaje, na prodajne veščine in tehnike ter da je bil seznanjen s ceniki in prodajnimi popusti ter izpovedmi prič, da so znanja, ki jih je pridobil toženec v okviru izobraževanj pri tožeči stranki, takšna, da so lastna samo tožeči stranki. Pove, da je priča A.A. izpovedala, da je bil toženec seznanjen s podatki, ki so poslovna skrivnost (o novih produktih, cenikih in prodajnih pogojih) in jih je pri svojem delu pri novem delodajalcu lahko koristno uporabil. Opozarja na izpoved B.B. v zvezi s podatki, ki so jih zastopniki izvedeli na tedenskih sestankih. Trdi, da je bil toženec seznanjen s celotnim paketom zavarovalnih produktov tožeče stranke, tudi s pripadajočim cenikom in navodili za delo, ki opisujejo prodajne prijeme, prednosti produkta v primerjavi s konkurenco možnih komercialnih popustov, ipd., kar vse predstavlja konkurenčno prednost tožeče stranke napram ostalim zavarovalnicam. Navaja, da prestop toženca h konkurenčni zavarovalnici zato pomeni tudi grožnjo razkritja cenika, popustov in prej opisanih navodil za delo oziroma njihovo implementacijo v produkte konkurenčne družbe. V pritožbi zatrjuje tudi bistveno kršitev pravil postopka, saj sodišče prve stopnje ni upoštevalo navedb tožnika, podanih na naroku z dne 3. 12. 2014, ki so se nanašale na število strank portfelja, za katerega je skrbel toženec, število polic in odpovedi strank in polic ter na število polic, ki so nato te stranke sklenile z drugo zavarovalnico. Trdi, da se brez svoje krivde do slednjega ni mogla opredeliti že prej, saj je te trditve toženec podal šele po prvem naroku za glavno obravnavo v pripravljalni vlogi z dne 29. 10. 2010. V zvezi s tem izpostavlja še, da je sodišče o odločilnem dejstvu v obrazložitvi sodbe navedlo drugačno vsebino, kot dejansko izhaja iz vsebine zapisnika, saj je v 7. točki sodbe zmotno zapisalo, da priči domnevata, da je toženec iz skandencarjev, ki jih je mesečno prejemal zaradi načrtovanja dela v naslednjem mesecu, dobil podatke o strankah, ki jim poteče zavarovanje, dejansko pa ne gre zgolj za domnevo, temveč za dejstvo. Navaja, da je sodišče sicer zaključilo, da je v konkretnem primeru toženec pridobil zveze, ki jih je tožnik utemeljeno zaščitil s konkurenčno klavzulo, vendar predmetno dejstvo kaže na nedoslednost sodišča. Glede na napačno odločitev o glavni stvari posledično graja tudi odločitev o stroških postopka na prvi stopnji. Priglaša stroške sodne takse.

3. Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo po pooblaščenki odgovarja, predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu s stroškovno posledico. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

6. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje odločalo o zahtevku tožeče stranke za plačilo pogodbene kazni zaradi toženčeve kršitve konkurenčne klavzule, ki je bila dogovorjena v pogodbi o zaposlitvi, saj se je po toženčevi odpovedi pogodbe o zaposlitvi pri tožeči stranki, pri kateri je delal kot zavarovalni zastopnik, takoj zaposlil pri konkurenčni zavarovalnici.

7. V prvem odstavku 38. člena v času sklepanja pogodbe o zaposlitvi veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl. – ZDR), ki ga je pravilno uporabilo sodišče prve stopnje, je določeno, da če delavec pri svojem delu ali v zvezi z delom pridobiva tehnična, proizvodna ali poslovna znanja in poslovne zveze, lahko delavec in delodajalec v pogodbi o zaposlitvi dogovorita prepoved opravljanja konkurenčne dejavnosti po prenehanju delovnega razmerja (konkurenčna klavzula). Skladno z določbo prvega odstavka 247. člena Obligacijskega zakonika (Ur. l. RS, št. 83/01 in nasl. – OZ) se upnik in dolžnik lahko dogovorita, da bo dolžnik plačal upniku določen denarni znesek ali mu preskrbel kakšno drugo premoženjsko korist, če ne izpolni svoje obveznosti ali če zamudi z njeno izpolnitvijo (pogodbena kazen). Skladno z določbo 253. člena OZ ima upnik pravico zahtevati pogodbeno kazen, tudi če presega škodo, ki mu je nastala, in celo če mu ni nastala nobena škoda. Če je škoda, ki je upniku nastala, večja od pogodbene kazni, ima pravico zahtevati razliko do popolne odškodnine. Po 252. členu OZ pa sodišče na dolžnikovo zahtevo zmanjša pogodbeno kazen, če spozna, da je glede na vrednost in pomen predmeta obveznosti nesorazmerno visoka.

8. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da je tožeča stranka utemeljeno zaščitila svoje poslovne zveze (podatek o strankah, njihovih zavarovalnih policah in pogojih zavarovanja) s konkurenčno klavzulo. Vendar pa je tožbeni zahtevek zavrnilo, ker v času sklenitve pogodbe o zaposlitvi veljavni ZDR ni predpisoval pogodbene kazni, niti ni pogodbene kazni za kršitev konkurenčne klavzule urejala tedaj veljavna kolektivna pogodba dejavnosti (Kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije iz leta 1998), temveč je možnost določitve pogodbene kazni zaradi kršitve konkurenčne klavzule predvidela šele leta 2011 sklenjena Kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije, pri čemer tudi ta ni določila niti okvirne višine. Zavzelo je stališče, da glede določbo 30. člena ZDR s pravnim aktom nižje veljave delavcu ni mogoče predpisati oziroma se z njim dogovoriti za manj ali slabše pravice, kot s pravnim aktom višje veljave. Ker pogodbena kazen v času sklepanja pogodbe o zaposlitvi med strankama s kolektivno pogodbo dejavnosti ni bila predvidena, je stranki s pogodbo o zaposlitvi nista mogli veljavno dogovoriti, sploh pa ne v višini, ki bistveno presega druga plačila oziroma odškodnine podobne narave po tedaj veljavni kolektivni pogodbi (pavšalna odškodnina po drugem odstavku 27. člena Kolektivne pogodbe ter pogodbena kazen za nezakonito prenehanje pogodbe o zaposlitvi po 28. členu Kolektivne pogodbe).

9. Stališče sodišča prve stopnje, da se za pogodbeno kazen za kršitev konkurenčne klavzule delavec in delodajalec ne moreta dogovoriti, če ta možnost ni izrecno omogočena v določilih kolektivne pogodbe, ni pravilno. Kot je to obrazložilo Vrhovno sodišče v sodbi št. VIII Ips 211/2009 z dne 22. 3. 2011, je avtonomija pogodbenih strank pri sklepanju in prenehanju pogodbe o zaposlitvi ter v času trajanja delovnega razmerja omejena le z upoštevanjem določb ZDR in drugih zakonov, ratificiranih in objavljenih mednarodnih pogodb, drugih predpisov, kolektivnih pogodb in splošnih aktov delodajalca (prvi odstavek 7. člena ZDR), sicer se pa glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če ni s tem ali z drugim zakonom drugače določeno (prvi odstavek 11. člena ZDR). To pomeni, da je v navedenem okviru treba upoštevati tudi načelo prostega urejanja obligacijskih razmerij iz 3. člena OZ, s tem pa tudi možnost dogovora pogodbene kazni v skladu z določbami 247. do 254. člena OZ.

10. Sodišče prve stopnje je tako zaradi napačnega materialnopravnega stališča zahtevek tožeče stranke zavrnilo, čeprav je pravilno ugotovilo, da je tožeča stranka podatke o strankah, njihovih policah in pogojih zavarovanja za posamezno stranko (poslovne zveze) utemeljeno zaščitila s konkurenčno klavzulo. Ker je zaradi napačnega materialnopravnega stališča ostalo dejansko stanje nepopolno razjasnjeno, je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in glede na naravo stvari in okoliščine primera vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (355. člen ZPP). Sodišče prve stopnje bo v novem postopku moralo ugotoviti, ali je toženec kršil dogovorjeno konkurenčno klavzulo, in v primeru, da bo ugotovilo, da je do kršitve prišlo, bo moralo glede na predlog toženca presoditi tudi, ali so podani pogoji za zmanjšanje dogovorjene pogodbene kazni oziroma, ali je ta glede na vrednost in pomen predmeta obveznosti nesorazmerno visoka (252. člen OZ).

11. V ponovljenem postopku se bo sodišče prve stopnje moralo opredeliti tudi do pritožbene navedbe, da je tožeča stranka na naroku 3. 12. 2014 pravočasno podala trditve, ki so po svoji vsebini odgovor na trditve toženca v pripravljalni vlogi z dne 29. 10. 2014, saj jih je prvič lahko podala šele na tem naroku, pri tem pa bo moralo upoštevati tudi, da je trditve o portfelju zavarovancev, za katere je skrbel toženec, in povzročitvi škode tožeča stranka podajala v postopku na prvi stopnji že pred prvim narokom za glavno obravnavo.

12. Pritožba pa neutemeljeno nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da toženec pri tožeči stranki ni pridobil takih specialnih znanj, ki bi utemeljevala zaščito s konkurenčno klavzulo. Sodišče prve stopnje je v zvezi s predloženimi potrdili o izvedenih izobraževanjih zavzelo pravilno stališče, da tožeča stranka ni dokazala, da gre za specialna znanja, ki bi jih toženec lahko pridobil le v delovnem procesu tožeče stranke in ne tudi pri drugih delodajalcih v isti dejavnosti. Pritožbeno zatrjevanje, da je takšen zaključek v nasprotju s tistim, kar je toženec izpovedal na glavni obravnavi 3. 12. 2014, ni utemeljeno. Toženec je sicer res potrdil, da je bil pri tožeči stranki deležen izobraževanj, ki so se nanašala na pospeševanje prodaje, prodajne veščine in tehnike, vendar to ne dokazuje, da je pri tem šlo za specialna znanja, ki jih toženec ne bi mogel pridobiti pri drugem delodajalcu, tega pa ne dokazujejo niti potrdila o izobraževanju zunanjih izvajalcev niti v pritožbi omenjene izpovedi prič. Trditve, da so bila izobraževanja prilagojena potrebam tožeče stranke zaradi zagotavljanja konkurenčne prednosti tožeče stranke na trgu, tudi ne morejo vplivati na ugotovitev sodišča, da pri znanjih, ki jih je pridobil toženec, ne gre za takšna specialna znanja, ki bi upravičevala dogovor o konkurenčni klavzuli. Pritožba se v zvezi s pridobitvijo specialnih znanj neutemeljeno sklicuje na dejstvo, da je bil toženec seznanjen s ceniki in prodajnimi popusti, ki so objekti varstva v smislu poslovne skrivnosti. Obveznost varovanja poslovne skrivnosti je predpisana v 36. členu ZDR, tožeča stranka pa v predmetni zadevi vtožuje pogodbeno kazen zaradi kršitve konkurenčne klavzule in ne npr. odškodnine zaradi škode, ki jo je utrpela zaradi razkritja poslovne skrivnosti s strani toženca.

13. Do drugih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni opredeljevalo, ker za odločitev o pritožbi niso pravno pomembne (360. člen ZPP).

14. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se v skladu z določbo tretjega odstavka 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.

ZDR člen 7, 7/1, 11, 11/1, 38, 38/1. OZ člen 247, 247/1, 252, 253.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.