VDSS sodba Pdp 211/2015
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2015-08-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Tatjana Prebil

obveznost plačila - regres za letni dopust - zakonske zamudne obresti - zastaranje

V skladu s 1. odstavkom 347. člena OZ terjatve občasnih dajatev, ki dospevajo letno ali v določenih krajših časovnih presledkih, zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne dajatve. Sodišče prve stopnje je  napačno štelo, da so obresti za plačilo regresa za letni dopust za leto 2008 zastarale 2. 7. 2011, obresti za plačilo regresa za letni dopust za leto 2009 pa 2. 7. 2012, kar je pred vložitvijo tožbe dne 28. 2. 2013. Ker obresti kot občasne dajatve dospevajo mesečno, so zastarale vse obresti, ki so se od dosojenih zneskov natekle v treh letih pred vložitvijo tožbe, torej pred 28. 2. 2010. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v tem delu spremenilo tako, da se tožniku zakonske zamudne obresti od regresov za letni dopust za leti 2008 in za 2009 dosodijo za čas od 28. 2. 2010 dalje do plačila.

I. Pritožbi tožene stranke se ugodi v celoti, pritožbi tožeče stranke pa delno in se sodba sodišča prve stopnje delno spremeni:

- v 1. in 2. alineji točke I izreka tako, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki od neto zneskov regresov za letni dopust za leti 2008 v višini 558,60 EUR in 2009 v višini 617,40 EUR plačati zakonske zamudne obresti, od 28. 2. 2010 dalje do plačila, v roku 15 dni in

- v točki III izreka tako, da se znesek stroškov, ki jih je tožena stranka dolžna povrniti tožeči stranki, zniža na 684,62 EUR.

II. V preostalem se pritožba tožeče stranke zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožeči stranki:

- izplačati regres za letni dopust za leto 2008 v neto znesku 558,60 EUR in regres za letni dopust za leto 2009 v neto znesku 617,40 EUR, višja in drugačna zahtevka je zavrnilo, za leto 2010 regres za letni dopust v neto znesku 617,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2010 dalje do plačila ter regres za letni dopust za leto 2012 v neto znesku 647,38 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2012 dalje do plačila in obračunati regres za letni dopust za leto 2011, odvesti davek in nato izplačati neto znesek 748,10 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2011 dalje do plačila, vse v roku 15 dni, pod izvršbo (točka I izreka);

- izplačati razliko v plači za meseca september in oktober 2012 v višini 103,41 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10. 6. 2014 dalje do plačila, v roku 15 dni po pravnomočnosti sodbe, višji in drugačen zahtevek pa je zavrnilo (točka II izreka);

- povrniti stroške postopka v znesku 869,03 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka do plačila (točka III izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožujeta tožeča in tožena stranka.

3. Tožena stranka se pritožuje zoper odločitev o stroških postopka (točka III izreka) iz pritožbenih razlogov zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in posledično napačne uporabe materialnega prava. Navaja, da je tožena stranka pooblaščenki tožnika dne 1. 10. 2014 nakazala znesek 1.256,00 EUR pravdnih stroškov kot je bilo dogovorjeno na naroku dne 3. 6. 2014. V tem znesku so bili upoštevani stroški tožbe v znesku 523,99 EUR. Tako tožena stranka tožeči stranki dolguje nagrado za narok v znesku 262,00 EUR, kilometrino v znesku 24,42 EUR in 20,00 EUR materialnih stroškov ter 22 % DDV, kar skupaj znaša 373,83 EUR in ne 869,03 EUR, kot ji je dosodilo sodišče prve stopnje. Zaradi navedenega predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in odloči, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške v višini 373,83 EUR.

4. Tožeča stranka se pritožuje zoper zavrnilni del prve in druge alineje točke I izreka ter zoper odločitev o stroških postopka (točka III izreka) iz pritožbenih razlogov napačne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje sicer pravilno povzelo določbe 347. člena Obligacijskega zakonika o zastaranju občasnih terjatev, vendar pa je te določbe napačno uporabilo, saj bi ob upoštevanju ugovora zastaranja tožene stranke moralo zavrniti zgolj zahtevek za plačilo zakonskih zamudnih obresti, ki so zastarale na dan vložitve tožbe, tj. 28. 2. 2013, ne pa vseh, saj te niso zastarale za zadnja tri leta od dneva vložitve tožbe. Izpodbija pa tudi odločitev o stroških postopka, saj ji je tožena stranka nagrado za postopek že poravnala med postopkom pred sodiščem prve stopnje, o čemer je tožeča stranka sodišče že seznanila z vlogo z dne 28. 10. 2014. Meni, da je upravičena do povračila stroškov pristopa na mediacijo in do potnih stroškov, saj se mediacije tožena stranka neopravičeno ni udeležila. Teh stroškov pa ji sodišče prve stopnje ni prisodilo.  Upravičena je tudi do povrnitve potnih stroškov tožnika in pooblaščenke za pristope na naroke, ki jih je sodišče očitno spregledalo. Glede na navedeno predlaga, da pritožbeno sodišče njeni pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožeči stranki prisodi pripadajoče zakonske zamudne obresti in preostale upravičene stroške po stroškovniku oziroma podrejeno, da sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

5. Pritožba tožene stranke je utemeljena, pritožba tožeče stranke pa je delno utemeljena.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Ker tožeča stranka ta pritožbeni razlog uveljavlja le na splošno, se pritožbeno sodišče o njem ni moglo izjasniti. Dejansko stanje je bilo ugotovljeno pravilno in popolno, je pa sodišče prve stopnje delno napačno materialno pravo, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju.

7. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem delu I točke izreka (zavrnilni del 1. in 2. alineje), ki ga s pritožbo izpodbija tožeča stranka, zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval plačilo zakonskih zamudnih obresti od zneskov regresov za letni dopust za leti 2008 in 2009. Svojo odločitev je utemeljilo z napačno razlago določbe 1. odstavka 347. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji). Po tej določbi terjatve občasnih dajatev, ki dospevajo letno ali v določenih krajših časovnih presledkih, zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne dajatve. Tako je sodišče prve stopnje napačno štelo, da so obresti za izplačilo regresa za letni dopust za leto 2008 zastarale 2. 7. 2011, obresti za plačilo regresa za letni dopust za leto 2009 pa 2. 7. 2012, kar je pred vložitvijo tožbe dne 28. 2. 2013. Takšna uporaba te določbe ni pravilna, na kar utemeljeno opozarja tožeča stranka v pritožbi. Ker obresti kot občasne dajatve dospevajo mesečno, so zastarale vse obresti, ki so se od dosojenih zneskov po 1. in 2. alineji I. točke izreka natekle v treh letih pred vložitvijo tožbe, torej pred 28. 2. 2010. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke v tem delu ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v tem delu na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP spremenilo tako, da se tožniku zakonske zamudne obresti od regresov za letni dopust za leti 2008 (v neto znesku 558,60 EUR) in za 2009 (v neto znesku 617,40 EUR) dosodijo za čas od 28. 2. 2010 dalje do plačila.

8. V zvezi z odločitvijo o stroških postopka, pa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da tožena stranka v pritožbi utemeljeno opozarja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je tožena stranka tožnici dne 1. 10. 2014 na podlagi dogovora z naroka za glavno obravnavo z dne 3. 6. 2014 že plačala stroške nagrade za postopek po tar. št. 3001 Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS, št. 68/2008), zato je odločitev sodišča prve stopnje, ki je te stroške toženi stranki ponovno naložilo v plačilo, napačna.

9. Tudi pritožba tožeče stranke v zvezi z odločitvijo o stroških postopka je delno utemeljena. Tožnik in njegova pooblaščenka sta upravičena do povračila potnih stroškov za tri pristope stranke na narok za glavno obravnavo v višini 332,56 EUR in štiri pristope pooblaščenke v višini 97,68 EUR.

10. Tako je tožena stranka tožeči stranki poleg stroškov nagrade za narok po tar. št. 3102 ZOdvT v višini 262,80 EUR, pavšalnega zneska po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, 22 % DDV po tar. št. 6007 ZOdvT in potnih stroškov v višini kilometrine na relaciji A. - B. - A. v znesku 24,42 EUR, dolžna povrniti še stroške pristopa tožnikove pooblaščenke na tri naroke za glavno obravnavo v višini 73,26 EUR in stroške pristopa tožnika na tri naroke za glavno obravnavo v višini kilometrine na relaciji C. - B. - C. v višini 241,92 EUR. Tako je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka pred sodiščem prve stopnje v znesku 684,62 EUR.

11. Zakon o alternativnem reševanju sodnih sporov (ZARSS, Ur. l. RS, št. 97/2009 in naslednji) v 3. odstavku 16. člena določa, da se vročanje vabil na srečanja in narokov v okviru postopkov alternativnega reševanja sporov po tem zakonu opravi po pravilih pravdnega postopka. Zakon ne določa, da se stroški predsodnega postopka (mediacije) povrnejo stranki v okviru stroškov sodnega postopka. Ker tožeča stranka ni postavila samostojnega zahtevka po povračilu stroškov mediacije, sodišče o teh stroških ni moglo odločati, saj to niso stroški pravdnega postopka, zato je pritožba v tem delu neutemeljena.

12. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke v zvezi z odločitvijo sodišča prve stopnje o stroških postopka (točka III izreka) ugodilo v celoti, pritožbi tožeče stranke pa delno in odločitev sodišča prve stopnje v tem delu spremenilo tako, da je znesek znižalo na 684,62 EUR (5. alineja 358. člena ZPP). V preostalem je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (1. odstavek 351. člena ZPP v zvezi s 352. členom istega zakona).

13. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 1. odstavku 165. člena ZPP. Tožeča stranka je s pritožbo uspela le v manjšem delu, zato je pritožbeno sodišče na podlagi 2. odstavka 154. člena ZPP odločilo, da sama krije svoje pritožbene stroške. Tožena stranka pritožbenih stroškov ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.