VDSS sodba Pdp 716/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-10-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Silva Donko (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

ravnatelj - razrešitev - plačilo razlike plače - javni zavod

Tožnik (ravnatelj osnovne šole) bi moral potem, ko je bil s strani sodelavk obveščen o neprimernem obnašanju učitelja do učenke, podati prijavo pristojnim organom kazenskega pregona v zvezi s sumom storitve kaznivega dejanja delavca - učitelja. Takšna dolžnost izrecno izhaja iz določbe 28. člena Pravilnika o zbiranju in varstvu osebnih podatkov na področju osnovnošolskega izobraževanja, ki v 1. odstavku določa, da so ravnatelj oziroma pooblaščeni delavci, ki pri svojem delu ugotovijo ogroženost učenca, dolžni v skladu z zakonom o socialnem varstvu o tem obvestiti center za socialno delo na svojem področju. Drugi odstavek tega člena pa določa, da je šola dolžna zaščititi učenčeve koristi in v ta namen pristojne organe kazenskega pregona (policija oziroma državno tožilstvo) obveščati o primerih, ko strokovni delavci zvedo za primere telesnega ali duševnega nasilja, poškodb ali zlorab, zanemarjanja ali malomarnega ravnanja, trpinčenja, izkoriščanja ali spolnih zlorab. Splošna dolžnost za naznanitev kaznivih dejanj, za katera se storilec preganja po uradni dolžnosti, za državne organe in organizacije z javnimi pooblastili pa izhaja tudi iz določbe 145. člena ZKP. Tožnikovo nezakonito ravnanje v zvezi z opustitvijo prijave kazenskega pregona  pristojnim organom v zvezi s sumom storitve kaznivega dejanja delavca  predstavlja razrešitveni razlog v smislu 3. in 4. alinee 2. odstavka 38. člena ZZ.

Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje v III. točki izreka spremeni tako, da se znesek odmerjenih stroškov postopka, ki jih je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki, v višini „1.874,64 EUR“, zniža na znesek „1.808,06 EUR“ in znesek odmerjenih stroškov postopka, ki jih je tožeča stranka dolžna povrniti stranskemu intervenientu v višini „1.473,40 EUR“ zniža na znesek „1.377,90 EUR“.

V preostalem delu se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval razveljavitev sklepa o razrešitvi ravnatelja št. ... z dne 24. 6. 2011 in zahteval plačilo odškodnine v višini razlike plače, ki bi jo tožnik prejemal za opravljanje funkcije ravnatelja za čas od 24. 6. 2011 do 30. 9. 2014 in dejanskimi prejetimi zneski plače, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje, to je od 9. 7. 2011 do plačila s povračilom stroškov postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnik sam nosi svoje pravdne stroške (II. točka izreka) in da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti pravdne stroške v znesku 1.874,64 EUR, stranskemu intervenientu na strani tožene stranke pa pravdne stroške v znesku 1.473,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik iz razloga zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in spremeni izpodbijano sodbo tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku in toženi stranki naloži povrnitev stroškov postopka oziroma izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče pri odločitvi ni upoštevalo vseh okoliščin in dejstev za ugotovitev dejanskega stanja, predvsem dejstev, da s tem, ko ni podal prijave suma storitve kaznivega dejanja organom kazenskega pregona, ni bila povzročena škoda ter ni upoštevalo razlogov, zakaj prijave ni podal. Dejstvo, da ni podal prijave v zvezi s sumom storitve kaznivega dejanja učitelja, ni bilo v škodo učencev, katerih koristi je bil dolžan varovati. Njegovo ravnanje tudi nima znakov očitanih kršitev predpisov, ki mu jih očita tožena stranka. Navaja, da je ravnanje učitelja takoj ostro obsodil in učitelja sankcioniral s pisnim opozorilom pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ter v razgovoru z njim pripomogel, da se je odločil za prekinitev delovnega razmerja. Z odhodom učitelja pa učenci niso bili več izpostavljeni morebitni nevarnosti. Opozarja na 145. člen Zakona o kazenskem postopku, po katerem je potrebno ob naznanitvi kaznivega dejanja navesti tudi dokaze. V besedilu zgodovine pogovorov iz aplikacije A. ni bilo opisanih dejanj, ki bi jih kot laik lahko ocenil za kazniva, poleg tega ni vedel za vse okoliščine dogodka. Glede na dejstva, s katerimi je razpolagal, pa je menil, da ne gre za kaznivo dejanje. Zato tudi ni želel ravnati proti volji staršev in izpostavljati učenke neprijetnim sodnim postopkom in stigmatizirati učenke, učitelja in njunih družin. Prav tako ni želel iskati mnenj pri ustreznih institucijah, ker je menil, da bi s tem avtomatično podal prijavo. Poleg tega se je bal, da bi z morebitno krivo ovadbo storil kaznivo dejanje, ki bi imelo za posledico odškodninsko odgovornost šole. Je pa na na sestanku starše opozoril, da imajo možnost prijave učitelja, vendar so dejali, da o tem zaenkrat še ne razmišljajo. Poudarja, da če je že karkoli storil narobe, nikakor nehote ali zavestno in tudi ne iz malomarnosti, zato to ne more biti razlog za njegovo razrešitev. V zvezi s postopkom razrešitve izpostavlja, da je bila vsaj na začetku napaka v samem postopku. Navaja, da je bil predlog inšpektorata izrabljen, saj so brez predhodnega ugotavljanja njegove odgovornosti takoj uvedli postopek za razrešitev, člani so prišli že odločeni, kako bodo glasovali, čeprav so gradivo prejeli šele na samem sestanku, prav tako so brez ugotavljanja odgovornosti enostavno prepisali navedbe inšpektorice. Kasneje so postopek sicer izpeljali pravilno, a dejansko se njegovih argumentov in pravnih mnenj, ki jih je pridobil, ni slišalo oziroma ni hotelo slišati. Opozarja na določene nepravilnosti v izjavah prič B.B. in C.C.. Nadalje navaja, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, saj mu ni dokazana krivda za očitane kršitve v smislu 3. in 4. alinee 2. odstavka 38. člena Zakona o zavodih (ZZ; Ur. l. RS, št. 12/91, s spremembami). Ne strinja se z zaključkom sodišča prve stopnje, da je zanemarjal in malomarno opravljal svoje dolžnosti in da je zavodu povzročil večjo škodo v smislu ugleda šole ter da so nastale oziroma bi lahko nastale hujše motnje pri opravljanju dejavnosti. Ta neprimeren odnos med učiteljem in učenko se je dogajal v času poletnih počitnic, ko so za otroke odgovorni starši. O dogodku so izvedeli sredi septembra. Ves čas je šola normalno delovala in ni trpela na ugledu. Izpodbija odločitev o stroških in navaja, da stroški tožene stranke in stranskega intervenienta niso pravilno obračunani. Meni, da bi se morala pri obračunu stroškov postopka upoštevati plača, kot jo ima na delovnem mestu učitelja.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih uveljavlja tožnik v pritožbi in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo in je na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo (z izjemo v delu odločitve o stroških).

Tožnik v tem individualnem delovnem sporu zahteva presojo zakonitosti sklepa o razrešitvi ravnatelja št. ... z dne 24. 6. 2011 in od tožene stranke zahteva izplačilo odškodnine v višini razlike v plači, ki bi jo prejemal za opravljanje funkcije ravnatelja, za čas od 24. 6. 2011 do 30. 9. 2014, in dejanskimi prejetimi zneski plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Tožena stranka je v sklepu o razreštivi z dne 24. 6. 2011 tožniku očitala, da je v začetku šolskega leta 2010/2011 opustil prijavo pristojnim organom kazenskega pregona (sum storitve kaznivega dejanja delavca D.D.) in da ni raziskal primera učenke, ki je šolski svetovalni delavki dne 14. 9. 2010 povedala, da je učitelj do nje in do še ene druge učenke, v lanskem šolskem letu, vzpostavljal neprimerno komunikacijo, o tem pa tudi ni obvestil zakonitih zastopnikov učenk. S takšnim ravnanjem je kršil 18. alineo, 4. alineo, 9. alineo in 13. alineo 1. odstavka 49. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (ZOFVI; Ur. l. RS, št. 12/96 s spremembami), 145. člen Zakona o kazenskem postopku (ZKP; Ur. l. RS, št. 32/07, s spremembami), 28. člen Pravilnika o zbiranju in varstvu osebnih podatkov na področju osnovnošolskega izobraževanja (Ur. l. RS, št. 80/04) in 49. člen Zakona o organiziranju in financiranju vzgoje in izobraževanja, poglavje 6. iz Vzgojnega načrta šole ter poglavje Pravice in obveznosti staršev iz Pravil šolskega reda.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenega dokaznega postopka zaključilo, da je tožena stranka zakonito izvedla postopek razrešitve tožnika kot ravnatelja in da so obstajali utemeljeni razlogi za njegovo razrešitev, zato je tožnikov tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo.Pritožbeno sodišče se z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje strinja, v zvezi s pritožbenimi navajanji pa dodaja:

Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je tožena stranka izvedla postopek razrešitve tožnika z delovnega mesta ravnatelja Osnovne šole E., kot javnega zavoda, ki opravlja javno službo, v skladu z določbami ZZ in ZOFVI. ZZ določa razloge za razrešitev direktorja zavoda, oz. v obravnavanem sporu tožnika kot ravnatelja tožene stranke v svojem 38. členu. Tako je po 3. alinei 2. odstavka 38. člena ZZ pristojni organ dolžan razrešiti direktorja, če le-ta pri svojem delu ne ravna po predpisih in splošnih aktih zavoda ali neutemeljeno ne izvršuje sklepov organa zavoda ali ravna v nasprotju z njimi, po 4. alineji 2. odstavka 38. člena ZZ pa je direktor lahko razrešen, če s svojim nevestnim ali nepravilnim delom povzroči zavodu večjo škodo ali če zanemarja ali malomarno opravlja svoje dolžnosti tako, da nastanejo ali bi lahko nastale hujše motnje pri opravljanju dejavnosti zavoda. Po 3. odstavku 38. člena ZZ mora pristojni organ pred sprejemom sklepa o razrešitvi seznaniti direktorja z razlogi za razrešitev in mu dati možnost, da se o njih izjavi. Postopek razrešitve je v spornem obdobju veljaven ZOFVI urejal v 59. členu. V navedenem členu je bilo določeno, da ravnatelja razreši svet javnega vrtca oziroma šole. Svet mora pred sprejemom sklepa o razrešitvi seznaniti ravnatelja z razlogi zanjo in mu dati možnost, da se o njih izjavi. Svet s predlogom za razrešitev seznani lokalno skupnost in organe iz drugega odstavka 53. a člena tega zakona, dijake in študente. Svet obrazložen predlog za razrešitev ravnatelja posreduje v mnenje ministrstvu. Svetu ni treba zaprositi za mnenje ministra, če se ravnatelja razreši na njegov predlog. V tem primeru svet o razrešitvi ravnatelja obvesti ministrstvo. Če minister ne da mnenja v 30 dneh od dneva, ko je bil zanj zaprošen, lahko svet odloči o razrešitvi ravnatelja brez tega mnenja. Svet po prejemu mnenja ministra oziroma po poteku roka iz prejšnjega odstavka odloči o razrešitvi s sklepom in ga vroči ravnatelju. Zoper odločitev sveta je možno sodno varstvo v skladu z zakonom, ki ureja zavode.

Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je svet šole, kot pristojni organ pri toženi stranki, na izredni seji dne 15. 3. 2011, ki je bila sklicana na zahtevo inšpektorice Inšpektorata za šolstvo in šport, sprejel sklep, da se uvede postopek razrešitve tožnika kot ravnatelja. Svet zavoda je z dopisom z dne 6. 4. 2011 o postopku za razrešitev seznanil ustanovitelja - občino E.E., strokovni odbor in Svet staršev (2. odstavek 59. člena ZOFVI) in tožnika pozval, da se izjavi o očitkih (B6). Tožnik je bil z očitanimi kršitvami seznanjen, dana mu je bila tudi možnost, da se o njih izjavi (2. odstavek 59. člena ZOFVI), kar je tožnik storil s pisno izjavo (B11, B12). Svet zavoda je dne 11. 4. 2011 posredoval ministru za šolstvo in šport dopis glede mnenja o razrešitvi tožnika kot ravnatelja (B13) in nato dne 9. 5. 2011, po izvedeni 10. redni seji z dne 20. 4. 2011, kjer je tožnik podal tudi ustno izjavo (B17) ter 11. redni seji z dne 4. 5. 2011, ministrstvu za  šolstvo in šport ponovno posredoval dopolnjen predlog za podajo mnenja o razrešitvi tožnika kot ravnatelja. Dne 11. 6. 2011 je Svet zavoda na 12. redni seji ugotovil, da ministrstvo v zahtevanem roku ni posredovalo mnenja glede razrešitve tožnika kot ravnatelja. Dne 22. 6. 2011 pa je Svet zavoda na 13. redni seji, na katerem sta sodelovala tudi tožnik in njegova pooblaščenka, sprejel sklep, da se tožnik razreši kot ravnatelj, sklep o vročitvi pa je bil tožniku vročen dne 24. 6. 2011 (B24).

Na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je tožena stranka postopek razrešitve tožnika z delovnega mesta ravnatelja izvedla zakonito, v skladu z določbami ZZ in v spornem obdobju veljavnega ZOFVI. Pavšalne pritožbene navedbe glede izvedbe postopka razrešitve (da je bil predlog inšpektorata izrabljen, da so člani sveta na sejo prišli že odločeni, kako bodo glasovali, itd.) pa ne predstavljajo utemeljenih razlogov, zaradi katerih bi bil izvedeni postopek razrešitve nezakonit. Pritožbene navedbe, da se njegovih argumentov in pravnih mnenj ni slišalo, tudi ne predstavljajo kršitve pravice do zagovora, kot je določena v 3. odstavku 38. člena ZZ in v 2. odstavku 59. člena ZOFVI. Tožnik je bil z očitanimi kršitvami seznanjen, dana mu je bila tudi možnost, da se o njih izjavi, kar je tožnik storil tako z ustno kot s pisno izjavo.

Tudi glede razlogov za razrešitev tožnika pritožba neutemeljeno uveljavlja, da njegovo ravnanje ne predstavlja kršitev, ki mu jih tožena stranka očita v sklepu o razrešitvi in da njegovo ravnanje ni bilo v škodo učencev, katerih koristi je bil dolžan ravnati.

Sodišče prve stopnje je v zvezi s tožniku očitanim ravnanjem v sklepu o razrešitvi, na podlagi izvedenega dokaznega postopka, ugotovilo vsa pravnoodločilna dejstva in je sprejelo pravilen zaključek, da so bili razlogi za razrešitev tožnika kot ravnatelja utemeljeni. Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da bi moral tožnik potem, ko je bil s strani sodelavk dne 14. 9. 2010 obveščen o neprimernem obnašanju učitelja do učenke, podati prijavo pristojnim organom kazenskega pregona v zvezi s sumom storitve kaznivega dejanja delavca - učitelja. Takšna dolžnost izrecno izhaja iz določbe 28. člena Pravilnika o zbiranju in varstvu osebnih podatkov na področju osnovnošolskega izobraževanja, kjer je v 1. odstavku tega člena določeno, da so ravnatelj oziroma pooblaščeni delavci, ki pri svojem delu ugotovijo ogroženost učenca, dolžni v skladu z zakonom o socialnem varstvu o tem obvestiti center za socialno delo na svojem področju. Drugi odstavek tega člena pa določa, da je šola dolžna zaščititi učenčeve koristi in v ta namen pristojne organe kazenskega pregona (policija oziroma državno tožilstvo) obveščati o primerih, ko strokovni delavci zvedo za primere telesnega ali duševnega nasilja, poškodb ali zlorab, zanemarjanja ali malomarnega ravnanja, trpinčenja, izkoriščanja ali spolnih zlorab. Splošna dolžnost za naznanitev kaznivih dejanj, za katera se storilec preganja po uradni dolžnosti, za državne organe in organizacije z javnimi pooblastili pa izhaja tudi iz določbe 145. člena ZKP.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje pri odločitvi ni upoštevalo tožnikovih navedb o okoliščinah, zaradi katerih se ni odločil za prijavo suma storitve kaznivega dejanja pristojnim organom kazenskega pregona. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je tožnik takoj, ko je za sporni dogodek zvedel, organiziral sestanek med učiteljem in šolsko svetovalko (A2) in nato dne 16. 9. 2010 sestanek s starši učenke, učenko, učiteljem, svetovalno delavko in razredničarko (A13). Zaslišan kot stranka je tožnik izpovedal, da kazenske ovadbe zoper učitelja ni podal zato, ker je menil, da ni bilo fizičnega kontakta med učiteljem in učenko in ker je učitelj sam takoj podal odpoved pogodbe o zaposlitvi ter je o možnosti podaje kazenske ovadbe obvestil tudi starše, ki se za podajo kazenske ovadbe niso odločili. Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča, kjub dejstvu, da je tožnik potem, ko je izvedel za neprimerno ravnanje učitelja do učenke, sicer ukrepal na določen način (organiziral sestanka, sprejel učiteljevo odpoved pogodbe o zaposlitvi), tožnik kot ravnatelj nima diskrecijske pravice odločati o tem, ali bo podal kazensko ovadbo v primeru suma storitve kaznivega dejanja zaposlenega glede na izrecno določeno dolžnost, kot izhaja iz citirane določbe 28. člena Pravilnika o zbiranju in varstvu osebnih podatkov na področju osnovnošolskega izobraževanja in 145. člena ZKP. Tudi okoliščine, da je učitelj sam podal odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnik sprejel in je tožnik o možnosti podaje kazenske ovadbe obvestil tudi starše, ga te dolžnosti ne morejo razbremeniti. Kot to izrecno izhaja iz določbe 28. člena Pravilnika je smisel takšne dolžnosti ravno v varovanju učenčevih koristi. Odgovornost ravnatelja za zakonitost dela šole in odgovornost za uresničevanje pravic učencev pa izhaja tudi iz 49. člena ZOFVI. Na pravilnost presoje tožnikovega ravnanja tudi ne vpliva okoliščina, ki jo tožnik izpostavlja v pritožbi, to je, da je do neprimernega odnosa med učiteljem in učenko prišlo v času šolskih počitnic. Pravilna je tudi presoja sodišča prve stopnje, da dejstvo, da je bil s strani RS Ministrstva za šolstvo in šport, Inšpektorata RS za šolstvo in šport opravljen izredni inšpekcijski nadzor, ravno zaradi domnevnega spolnega nadlegovanja učenke 9. razreda s strani učitelja in so bili tožniku kot ravnatelju šole odrejeni ukrepi, ki se tičejo predvsem skrbi za uresničevanje pravic učencev do njihove varnosti, telesne integritete in telesne nedotakljivosti ter je bil podan predlog, da se uvede postopek ugotavljanja odgovornosti zoper tožnika kot ravnatelja, in dejstvo, da so se v zvezi s tem dogodkom v sredstvih javnega obveščanja pisali članki, kažejo na to, da je zaradi tožnikovega ravnanja šoli nastala škoda v smislu okrnitve ugleda.

Sodišče prve stopnje je glede na navedeno pravilno ugotovilo tožnikovo nezakonito ravnanje, v zvezi z opustitvijo prijave kazenskega pregona  pristojnim organom v zvezi s sumom storitve kaznivega dejanja delavca, kar predstavlja razrešitveni razlog v smislu 3. in 4. alinee 2. odstavka 38. člena ZZ.

Utemeljena pa je pritožba tožnika zoper odločitev o stroških. Sodišče prve stopnje je v skladu z določbo 24. člena Zakona o odvetniški tarifi (ZodvT; Ur. l. RS, št. 67/08 s spremembami) pri določitvi vrednosti spora pravilno upoštevalo tožnikovo plačo po pogodbi o zaposlitvi z dne 3. 9. 2009 za delovno mesto ravnatelja (A2), glede na dejstvo, da je tožnik v tem sporu izpodbijal razrešitev z delovnega mesta ravnatelja in da se v skladu z določbo 24. člena ZOdvT vrednost predmeta določi po znesku zadnjih šestih bruto dohodkov, ki so bili stranki izplačani pred nastankom nagrade. Glede na to, da znaša tožnikova osnova plača po pogodbi o zaposlitvi 2.651,21 EUR in znaša 6 - kratnik tožnikove bruto plače 15.907,26 EUR, se nagrada za postopek (tar. št. 3100) in nagrada za narok (tar. št. 3102) v skladu s Tarifo odmeri od vrednosti 367 in ne 393, kot je to zmotno ugotovilo sodišče prve stopnje. Nagrada za postopek pravilno znaša 477,10 EUR in nagrada za narok 440,40 EUR. Skupni znesek odmerjenih stroškov postopka, ki jih je tožnik dolžan povrniti toženi stranki tako pravilno znaša 1.808,06 EUR, skupni znesek odmerjenih stroškov postopka, ki jih je tožnik dolžan plačati stranskemu intervenientu pa pravilno znaša 1.377,90 EUR.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožnika delno ugodilo (v stroškovni odločitvi) in izpodbijano sodbo na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP v III. točki izreka spremenilo tako, da je znesek odmerjenih stroškov postopka, ki jih je tožnik dolžan povrniti toženi stranki, v višini „1.874,64 EUR“, znižalo na znesek „1.808,06 EUR“ in znesek odmerjenih stroškov postopka, ki jih je tožnik dolžan povrniti stranskemu intervenientu v višini „1.473,40 EUR“ znižalo na znesek „1.377,90 EUR“.

V preostalem pa pritožbeni razlogi, ki jih uveljavlja tožnik v pritožbi in tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, niso podani, zato je  pritožbeno sodišče v preostelem delu pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe (353. člen ZPP).

ZOFVI člen 49, 49/1, 49/1-4, 49/1-9,  49/1-13,  49/1-18, 59, 59/2. ZKP člen 145. Pravilnik o zbiranju in varstvu osebnih podatkov na področju osnovnošolskega izobraževanja člen 28. ZZ člen 38, 38/2, 38/2-3, 38/2-4, 38/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.