VDSS sodba Pdp 810/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-01-31

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost delodajalca - mobing - trpinčenje na delovnem mestu

Ravnanje tožene stranke, ki je tožniku po tem, ko mu je določila delo na drugem delovnem mestu – na blagajni, odredila, da ga vseskozi spremlja varnostnik (ko je delal s strankami, ko je odšel na malico, ko je odšel na WC, …), je povsem neprimeren in pretiran poseg v tožnikovo osebno sfero, v njegovo osebno integriteto in dostojanstvo, ki s strani tožnika ni bil z ničemer izzvan (tožnik je bil do tedaj neproblematičen delavec, ni kradel ali uničeval blaga oziroma toženi stranki ni povzročal nikakršnekoli škode. Opisano ravnanje in druga ugotovljena ravnanja tožene stranke (neprimerno in žaljivo ravnanje vodje poslovalnice do tožnika idr., z izjemo odredbe) predstavljajo sistematično, graje vredno oziroma očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, ki je bilo usmerjeno proti tožniku, s čimer je tožena stranka uresničila vse znake trpinčenja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana vmesna sodba sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka ugotovilo, da je tožbeni zahtevek tožnika po temelju utemeljen. V II. točki izreka je odločilo, da se odločitev o višini tožbenega zahtevka in o stroških postopka pridrži za končno odločbo.

Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožena stranka in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijano vmesno sodbo spremeni, ugotovi, da tožbeni zahtevek po temelju ni utemeljen in posledično tožbeni zahtevek v celoti zavrne s stroškovno posledico, oziroma da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, pri čemer so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje nedopustno in nepravilno dopolnilo skopo in nezadostno trditveno podlago tožbe, zato je bistveno kršilo določbe postopka ter nepravilno uporabilo materialno pravo in napačno zaključilo, da je v tej zadevi podan pravni temelj za odškodninsko odgovornost tožene stranke. V tožbi ni ustrezne trditvene podlage o tem, da naj bi bil tožnik izpostavljen sistematičnemu žaljivemu in vulgarnemu vedenju s strani vodje poslovalnice, zato se tožena stranka do očitanih kršitev ni moglo ustrezno opredeliti. Tožnik konkretnih žaljivih ravnanj ni navedel, sodišče prve stopnje pa je pomanjkljivo trditveno podlago dopolnilo z izpovedbami prič. S tem je ravnalo v nasprotju z načelom kontradiktornosti in zato bistveno kršilo določbe postopka. Sodišče prve stopnje tistih domnevnih nedopustnih ravnanj, ki jih tožbena trditvena podlaga ne vsebuje, ne bi smelo obravnavati (npr. da se je vodja poslovalnice drla na tožnika, nad zaposlenimi in nad strankami, … kar so izpovedovale priče). Kar je tožnik navedel v tožbi, ni mogoče uvrstiti med sistematična in ponavljajoča se ravnanja, kar predstavlja podlago za odškodninsko odgovornost na podlagi določb o prepovedi trpinčenja na delovnem mestu. Dejstvo, da je bil WC v poslovalnici določeno krajše obdobje zaklenjen, ne more pomeniti mobbinga, ki naj bi ga tožena stranka izvajala nad tožnikom. Ob tem je zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje, da ni pomembno dejstvo, da je bil ključ WC vseskozi dostopen pri enemu od vodij poslovalnice. Tožnik ni izpovedal, da bi bilo odklepanje WC pospremljeno z nesprejemljivimi opazkami s strani nadrejenih oziroma ni trditvene podlage, da bi bilo samo zaklepanje WC izraz šikaniranja. Sodišče prve stopnje je samo napravilo napačen zaključek, da je zaklepanje WC pomenilo mobbing. Zaklepanje WC je bila organizacijska odločitev tožene stranke, usmerjena k temu, da se WC uporablja v skladu z namenom in ne za zbiranje z namenom klepeta, o čemer sta izpovedali A.A. in B.B.. Ta ukrep je bil smiseln in zakonit, poleg tega pa niti ni bil trajne narave, zato ne more pomeniti sistematičnega trpinčenja tožnika na delovnem mestu. Enako velja za pojasnila A.A. ki je ob prošnji tožnika za pomoč študentov dejala, naj se zaposleni „bolj obrnejo“. B.B. je izpovedala, da so v poslovalnici s številom študentov omejeni in da jih ne morejo dodeljevati na zahtevo zaposlenih. Kot trpinčenja na delovnem mestu ni mogoče obravnavati domnevno neustreznega odziva A.A ko so jo zaposleni vprašali, zakaj morajo podpisati podpisni list, ki ga je po poslovalnici nosil takratni namestnik poslovodje C.C.. Ta odziv ni bil namenjen tožniku, temveč skupini zaposlenih, ki so se pri A.A. zglasili. A.A. ga je sicer zanikala, da bi izrekla žaljivko, o tem pa ni vedel nič povedati niti C.C.. Sodišče prve stopnje je napačno dokazno ocenilo izpovedbe zaslišanih prič, glede na izpovedbe prič D.D. in E.E. pa tožena stranka meni, da ti priči nista verodostojni. A.A. sta želeli prikazati v slabi luči, delovali sta tudi naučeno.  Bili sta izrazito pristranski, zato jima sodišče prve stopnje ne bi smelo verjeti. Tudi sestanka v novembru nikakor ne gre obravnavati kot mobbing, temveč kvečjemu kot poskus preprečitve mobbinga. Tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da pisna odredba tožene stranke z dne 24. 12. 2008 predstavlja mobbing, je napačna. Ta odredba je bila izdana s ciljem organizacije dela, kar je v domeni delodajalca. S to odredbo se tožnikov položaj ni poslabšal, v času, ko se je tožniku pogodba o zaposlitvi iztekala, pa ne bi bilo smotrno tožniku izdati odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ta odredba pa je bila potrebna tudi zato, ker je tožnik, potem, ko je izvedel, da mu pogodba o zaposlitvi ne bo podaljšana, motil delovni proces pri toženi stranki (ni delal, je klepetal, grupiral je zaposlene). Ko je sodišče prve stopnje to odredbo opredelilo kot mobbing, je odločilo preko meja tožbenega zahtevka in s tem bistveno kršilo določbe postopka. Trpinčenja ni pomenilo niti dejstvo, da je tožena stranka 27. in 29. 12. 2008 odredila, da tožnika v poslovalnici spremlja varnostnik. Tožnik namreč v teh dneh na delo sploh ne bi smel priti. Če bi tožnik odredbo spoštoval, toženi stranki varnostnika ne bi bilo potrebno odrediti. Varnostnik ni bil namenjen poniževanju tožnika, temveč zaščiti delovnega procesa. Akt tožene stranke z nazivom Ukrepi za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu je bil pri toženi stranki objavljen na oglasni deski, zato bi moral tožnik v skladu s tem vodstvo tožene stranke seznaniti s spornimi ravnanji. Ker tega ni storil, tožena stranka za morebitno škodo ne more biti odgovorna. Izpodbijana sodba je nezakonita tudi zato, ker iz nje ne izhaja, da bi tožnik utrpel pravno priznano škodo (škoda na zdravju ni pravno priznana škoda).

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano vmesno sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih v pritožbi smiselno zatrjuje tožnik, niti bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in da je na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Tožena stranka v pritožbi izrecno ne navaja, katere bistvene kršitve določb postopka naj bi sodišče prve stopnje storilo. Iz obrazložitve pritožbe bi bilo mogoče razbrati, da tožena stranka z navedbo, da je sodišče prve stopnje odločilo preko meja tožbenega zahtevka, ko je izdajo odredbe z dne 24. 12. 2008 opredelilo kot mobbing, smiselno uveljavlja prekoračitev tožbenega zahtevka kot kršitev določb postopka, ki ga opredeljuje 357. člen ZPP. Ta očitana kršitev pa ni podana. S tem, ko je sodišče prve stopnje z vmesno sodbo odločilo o podlagi oziroma temelju tožbenega zahtevka, nikakor ni odločilo preko meja tožbenega zahtevka. Do prekoračitve tožbenega zahtevka pride v primeru, če sodišče odloči o zahtevku, ki ga tožnik sploh ni uveljavljal ali pa če odločitev sodišča presega tisto, kar je tožnik v tožbenem zahtevku vtoževal.

S pritožbeno navedbo, da je sodišče prve stopnje samo dopolnilo trditveno podlago tožbe, s tem pa je toženi stranki onemogočilo, da bi se opredelila do konkretnih ravnanj vodje poslovalnice, tožena stranka smiselno uveljavlja kršitev 2. odstavka 7. člena ZPP (torej relativno bistveno kršitev določb postopka iz člena  339/1 ZPP) oziroma kršitev iz 8. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožnik v tožbi podrobno opisal sporna ravnanja vodje poslovalnice, na te navedbe pa je tožena stranka že v odgovoru na tožbo tudi odgovorila in za dejstva, ki jih je v tem odgovoru navedla, predlagala v izvedbo tudi več dokazov. Po oceni pritožbenega sodišča za presojo ustreznosti trditvene podlage tožbe ni odločilnega pomena dejstvo, da tožnik ni datumsko opredelil vseh spornih ravnanj vodje poslovalnice tožene stranke (temveč le nekatere od njih), saj je čas preostalih spornih ravnanj opredelil z navedbo meseca v letu, v katerem je imel s toženo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za določen čas. Glede na to tudi ti očitani kršitvi nista podani.

S preostalimi pritožbenimi navedbami tožena stranka izpodbija pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja po sodišču prve stopnje in posledično temu materialnopravni zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka s spornimi ravnanji izpolnila zakonske znake mobbinga, kot ga opredeljuje 6.a člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.). Iz pritožbenih navedb tožene stranke ne izhaja, da bi sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje zato, ker nekaterih od predlaganih dokazov ne bi izvedlo, temveč da je izvedene dokaze nepravilno dokazno ocenilo, zato zmotno ugotovilo dejansko stanje, posledično tako zmotno ugotovljenemu dejanskemu stanju pa naj bi napačno uporabilo materialno pravo. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča tudi te pritožbene trditve tožene stranke ne držijo.

Četrti odstavek 6.a člena ZDR določa, da je trpinčenje na delovnem mestu prepovedano. Trpinčenje na delovnem mestu je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom.

Na podlagi obširno izvedenega dokaznega postopka, v katerem je prečitalo vse listine, ki so v spisu, zaslišalo tožnika, prokurista tožene stranke ter priče A.A., F.F., D.D, B.B, C.C, E.E in G.G, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da so bila ravnanja vodje poslovalnice A.A. in njeno obnašanje do tožnika takšna, da so ustrezala definiciji trpinčenja na delovnem mestu, kot je to opredeljeno v 4. odstavku 6.a člena ZDR. Ugotovilo je, da se je vodja poslovalnice do tožnika, pa tudi do ostalih sodelavcev, obnašala žaljivo in vulgarno, da je nad njimi vršila psihični pritisk, zaradi česar je v novembru 2008 na zahtevo večine delavcev prišlo do skupnega sestanka. Na tem sestanku so tožnik in ostali zaposleni povedali vodji poslovalnice, kaj jih pri njej moti. Vodja poslovalnice je sicer trditve tožnika o žaljivem obnašanju v svoji izpovedi zavrnila z dodatnim pojasnilom, da že v osnovi glasno govori. Korektno obnašanje vodje poslovalnice in njen način govorjenja sta sicer potrdila tudi B.B. in prokurist tožene stranke, vendar pa je sodišče prve stopnje verjelo izpovedbam ostalih prič, iz katerih pa jasno izhaja neprimerno obnašanje vodje poslovalnice do tožnika (in tudi do ostalih sodelavcev), ki se je odražalo s kričanjem nad tožnikom in žaljenjem tožnika. Ker je sodišče prve stopnje tudi pojasnilo, zakaj ni verjelo izpovedbam vodje poslovalnice, prokuristu in B.B (bili so na vodstvenih delovnih mestih, dolžni so bili poskrbeti za varovanje dostojanstva delavcev, prav od ene od njih pa je prišlo do poseganja v to dostojanstvo, glede na vodstveni delovni mesti sta bila prokurist in B.B. deležna drugačnega odnosa s strani vodje poslovalnice kot ostali podrejeni delavci), pritožbeno sodišče nima pomislekov glede sprejete dokazne ocene izpovedi zaslišanih prič in z njo v celoti soglaša. Neprimerno in žaljivo ravnanje vodje poslovalnice do tožnika in do nekaterih ostalih sodelavcev se je med drugim odrazilo tudi v reakciji vodje poslovalnice v novembru 2008, ko so so vprašali, zakaj naj bi podpisali list z imeni in priimki zaposlenih. Pri tem naj bi jih vodja vse poslala „v kurac“, kar naj bi tožnika močno prizadelo. V postopku je bilo nadalje ugotovljeno, da je vodja poslovalnice za nekaj dni zaklenila WC, namenjen zaposlenim, s tem da naj bi bil ta ključ sicer na razpolago bodisi pri vodji poslovalnice bodisi pri namestnici ali drugi vodji. Tožnik je izpovedal, da se je zgodilo, da je moral čakati tudi 10 minut, da je prišel do WC-ja, zato se je odločil, da bo (enako tudi ostali sodelavci) hodil na WC v bližnji lokal. Tožena stranka niti ni zanikala, da je do zaklepanja WC-ja zares prišlo, pri čemer je v odgovoru na tožbo pojasnila, da je bil namen tega ukrepa v preprečitvi delavcem, da bi se zbirali na WC-ju ter klepetali. Vodja poslovalnice pa je v zvezi s tem izpovedala, da so bili WC-ji zaklenjeni zaradi nečistoče (ženski WC naj bi bil že ob 10:00 uri takšen, da ga ni bilo mogoče uporabljati, moški WC pa je bil zaklenjen zato, da ga ne bi mogle uporabljati ženske). Pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom sodišča prve stopnje, da ni jasno, kako naj bi se z zaklepanjem WC-ja (in njegovim posamičnim odklepanjem) vplivalo na njegovo čistočo. Po ugotovitvi sodišča prve stopnje vzrok za zaklepanje WC-ja tudi ni bil v preprečevanju zbiranja in klepetanju na WC-ju, saj se je ta nahajal v bližini pisarne vodje poslovalnice. To pa pomeni, da je bil WC zaklenjen brez utemeljenega razloga, prošnje tožnika za njegovo uporabo pa so prav gotovo povzročale pri njem občutno nelagodje (in posledično uporabo WC-ja v drugem lokalu), kar je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. Neprimernost tega ukrepa (in obenem tudi negiranje razlogov zanj, ki sta jih navajali tožena stranka oziroma vodja poslovalnice) pa potrjuje tudi samo ravnanje tožene stranke, saj je ta ukrep kmalu odpravila.

Po stališču pritožbenega sodišča odredba, ki jo je dne 24. 12. 2008 dala tožena stranka tožniku, nima značilnosti očitnega negativnega oziroma žaljivega ravnanja ali vedenja, usmerjenega proti tožniku. S to odredbo (B4) je bila namreč tožniku od 24. 12. 2008 odrejena plačana odsotnost z dela do dneva prenehanja delovnega razmerja (delovno razmerje po pogodbi o zaposlitvi za določen čas mu je trajalo do 8. 1. 2009 – B1). V tej odredbi je bilo navedeno, da tožnik v tem času ne prihaja na delo in nima delovnih obveznosti, je pa dolžan biti v delovnem času v pripravljenosti, da se takoj odzove na vsak poziv delodajalca. Določena ravnanja delodajalca, ki sicer formalno niso sporna, imajo lahko tudi značilnosti ravnanja, ki ga je mogoče okvalificirati kot trpinčenje (npr. neenakomerna delovno obremenitev delavcev brez tehtnih razlogov; delovne zadolžitve z določitvijo rokov, ki niso realni za njihovo izvedbo; pretiran nadzor nad delom in neutemeljeno opozarjanje na kvalitetno opravljanje dela; …), vendar pa omenjena odredba po oceni pritožbenega sodišča takšnih značilnosti nima. Ob upoštevanju navedenega pritožbeno sodišče ugotavlja, da je v tem delu pritožba tožene stranke utemeljena.

Pravilen pa je zaključek sodišča prve stopnje, da je ravnanje tožene stranke, ki je tožniku po 27. 12. 2008 (ko mu je določila delo na drugem delovnem mestu – na blagajni) odredila, da ga vseskozi spremlja varnostnik (ko je delal s strankami, ko je odšel na malico, ko je odšel na WC, …), potrebno opredeliti kot močan, povsem neprimeren in pretiran poseg v tožnikovo osebno sfero, v njegovo osebno integriteto in dostojanstvo, ki s strani tožnika ni bil z ničemer izzvan (tožnik je bil po ugotovitvi sodišča prve stopnje dotedaj neproblematičen delavec, ni kradel ali uničeval blaga oziroma toženi stranki ni povzročal nikakršnekoli škode). Dejstvo, da je tožena stranka v postopku zatrjevala, da je tožnik kljub odredbi z dne 24. 12. 2008 prišel na delo, na zgornje ugotovitve nima vpliva. Tožena stranka je namreč tožniku ob prihodu na delo odredila drugo delo, ki ga je bil tožnik dolžan opravljati, obenem pa mu je, kot je bilo že omenjeno, odredila nadzor varnostnika. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe obširno pojasnilo, zakaj šteje to ravnanje tožene stranke za obliko trpinčenja, zato se pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju na to obrazložitev prvostopenjskega sodišča le sklicuje.

Pritožbeno sodišče tako soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da so vsa zgoraj opisana ravnanja tožene stranke (z izjemo odredbe z dne 24. 12. 2008) predstavljala sistematično, graje vredno oziroma očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, ki je bilo usmerjeno proti tožniku, s čimer je tožena stranka uresničila vse znake trpinčenja.

V zvezi s pritožbenim očitkom, da je imela tožena stranka pravico odrediti, kateremu od delavcev bo omogočila pomoč študenta, pritožbeno sodišče ugotavlja, da se sodišče prve stopnje pri ugotovitvi, da so bili v ravnanju tožene stranke podani elementi trpinčenja, na dejstvo zavrnitve tožnikove prošnje po dodelitvi pomoči študenta, ni oprlo. Ker sodišče prve stopnje prav tako ni ugotovilo, da je sestanek v novembru 2008 pomenil mobbing, izvajan nad tožnikom, temveč je iz obrazložitve izpodbijane sodbe razbrati, da je bil ta sestanek le eden od dodatnih pokazateljev, ki je nakazoval na nesprejemljiv odnos vodje poslovalnice do podrejenih delavcev, je tudi ta pritožbena navedba neutemeljena. V pritožbi zatrjevano dejstvo, da tožnik na domnevno sporna ravnanja vodje poslovalnice ni odreagiral v skladu z Ukrepi za zaščito delavcev pred spolnim in drugih nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu (mobbing) na ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da je potrebno ravnanje tožene stranke označiti kot trpinčenje, nima odločilnega pomena. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek tožene stranke, da je izpodbijana sodba nezakonita, ker iz izpodbijane sodbe ne izhaja, da bi tožnik utrpel pravno priznano škodo. Sodišče prve stopnje je namreč v izpodbijani sodbi med drugim ugotovilo tudi, da so podani vsi elementi odškodninske odgovornosti tožene stranke. Zaključilo je, da iz tožbenih navedb in tožnikove izpovedbe izhaja, da mu je zaradi navedenih ravnanj tožene stranke nastala škoda na zdravju (torej nepremoženjska škoda), da je podana vzročna zveza med nastankom škode ter protipravnim ravnanjem tožene stranke, da toženi stranki ni uspelo dokazati, da ni krivdno odgovorna, oziroma da ni ravnala malomarno. Glede na to je tudi ta pritožbena navedba neutemeljena.

Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo tožene stranke zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijano vmesno sodbo sodišča prve stopnje (člen 353 ZPP).

V nadaljnjem postopku bo moralo sodišče prve stopnje odločiti še o višini tožnikovega tožbenega zahtevka in o pravdnih stroških tega individualnega delovnega spora.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.