VDSS sodba Pdp 617/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-09-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Tatjana Prebil (poroč.), Metod Žužek

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - policist - možnost nadaljevanja delovnega razmerja

Tožnik (policist) je s službenim vozilom, v službenem času, pod vplivom alkohola povzročil prometno nesrečo in tako naklepoma huje kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, zato je bil podan razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR.

Izpolnjen je bil tudi nadaljnji pogoj za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po prvem odstavku 110. člena ZDR (to je, da upoštevaje vse okoliščine in interese obeh strank delovnega razmerja ni možno nadaljevati do izteka odpovednega roka). Glede na naravo dela, ki ga opravlja Policija kot represivni organ in ker je tožnik kot policist tisti, ki bi moral v skladu z določili Kodeksa policijske etike varovati in utrjevati ugled Policije, je bilo njegovo ravnanje  nesprejemljivo. Tožnik kot policist - vodja policijskega okoliša, kateremu je zaupana tudi naloga preprečevanje cestnoprometnih prekrškov, bi moral še toliko bolj kot drugi posamezniki slediti zahtevam poklica, ki ga opravlja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbene zahtevke, ki glasijo, da se sklepa tožene stranke št. ... z dne 15. 2. 2012 in št. ... z dne 21. 3. 2012 kot nezakonita odpravita (I/1. točka izreka); da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in še traja in da ga je le-ta dolžna pozvati nazaj na delo (I/2. točka izreka); da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške obligatornega predhodnega postopka pri delodajalcu v višini 660,00 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve te tožbe pa do plačila (I/3. točka izreka); da je tožena stranka dolžna povrniti tožniku stroške postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku paricijskega roka do plačila (I/4. točka izreka), vse v roku 8 dni pod izvršbo.

Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz pritožbenega razloga po 1. in 2. točki prvega odstavka 338. člena ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi v celoti, podredno, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Meni, da je napačna ocena izpodbijane sodbe, da naj bi iz izvedenih dokazov izhajalo, da delovnega razmerja s tožnikom ni možno nadaljevati, oziroma da naj bi tožena stranka to dokazala. Priče, ki so bile hierarhično nadrejene tožniku (razen priče A.A.), so izpovedale, da menijo, da je mogoče nadaljevati delovno razmerje s tožnikom, vendar na drugem delovnem mestu. Samo priča A.A., ki tožnika niti njegovega dela ne pozna, je izpovedal drugače. Priče, predlagane s strani tožene stranke, so izpovedale da je, upoštevaje vse okoliščine primera, predvsem tožnikovo dosedanje delo, enkratnost kršitve, obnašanje ob njej, ter (ne)odmevnost zadeve v javnosti, možno nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom. Navkljub res hudi kršitvi razlogi za izredno odpoved ne obstajajo, saj tožena stranka ni uspela dokazati utemeljenosti obstoja vseh pogojev zakonitosti izredne odpovedi. Nejasna je dokazna ocena, zakaj kljub izpovedim prič nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče. Zaradi pomanjkanja sklepne dokazne ocene ni mogoče preizkusiti predvsem dveh ključnih vprašanj in sicer, na kakšni dokazni podlagi je sodišče zaključilo, da nadaljevanje delovnega razmerja ni več mogoče in dejstvo, da je tožnik še od 22. 3. do 3. 4. 2012 delal na PP B. (po kršitvi). To dejstvo kaže, da je bilo očitno moč nadaljevati delovno razmerje tudi po sami kršitvi. Navaja, da povzročitev prometne nesreče že pojmovno ne more biti hujša kršitev pogodbe o zaposlitvi, temveč gre le za kršitev, storjeno iz malomarnosti,   hujša kršitev pa je pitje alkohola v službenem času in vožnja pod vplivom alkohola. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. list RS št. 26/99 in naslednji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Absolutna bistvena kršitev pravil pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba z navedbo, da sodišče prve stopnje ni sprejelo jasne dokazne ocene glede izpovedb prič C.C., D.D. in E.E., ni podana. Za to kršitev bi šlo, če bi imela izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ne bi bilo mogoče preizkusiti. Sodba sodišča prve stopnje opisanih pomanjkljivosti nima, je ustrezno obrazložena, pritožbeno sodišče pa je sprejeto odločitev lahko preizkusilo.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. list RS št. 42/2002 in naslednji) v 110. členu določa, da lahko delavec ali delodajalec izredno odpovesta pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni z zakonom in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je sklenjena pogodba o zaposlitvi.

Tožnik same kršitve ni zanikal, tudi dejstva in okoliščine v zvezi s samo kršitvijo niso bila sporna, zato je sodišče prve stopnje presojalo, ali so izpolnjeni pogoji za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi v skladu z določbo prvega odstavka 110. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je obstajal utemeljen razlog za podano izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi in da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ni bilo mogoče niti do izteka odpovednega roka. Tožena stranka je v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku zapisala, da delovnega razmerja z njim ni mogoče nadaljevati, saj je glede na naravo dela, ki ga opravlja Policija kot represivni organ in ker je kot policist tisti, ki bi moral v skladu z določili Kodeksa policijske etike varovati in utrjevati ugled Policije, njegovo ravnanje povsem nesprejemljivo. Tožnik kot policist - vodja policijskega okoliša,  kateremu je zaupana tudi naloga preprečevanje cestnoprometnih prekrškov, bi moral še toliko bolj kot drugi posamezniki slediti zahtevam poklica, ki ga opravlja. Sodišče prve stopnje je zato pri odločanju, ali je izpolnjen tudi pogoj iz prvega odstavka 110. člena ZDR, upoštevalo vse okoliščine tako na strani tožnika kot tudi tožene stranke ter napravilo dokazno oceno, iz katere izhaja, da ni mogoče nadaljevati z delovnim razmerjem. Pritožba zato neutemeljeno uveljavlja, da so priče izpovedale, da bi tožnik lahko nadaljeval z delovnim razmerjem, kar sta priči E.E. in C.C. izpovedali, vendar sta tudi izpovedali, da bi bilo možno nadaljevanje delovnega razmerja le na drugem delovnem mestu. To dejstvo dodatno dokazuje, da je v konkretnem primeru šlo za takšno kršitev delovne obveznosti (sam tožnik priznava, da gre za hudo kršitev), zaradi katere nadaljevanje delovnega razmerja niti do izteka odpovednega roka ni več mogoče.

Pritožba tudi neutemeljeno uveljavlja, da bi tožena stranka lahko tožniku izrekla tudi blažji ukrep (kot npr. njegovemu sodelavcu). Pritožbeno sodišče navaja, da je delodajalec - tožena stranka tista, ki se v konkretnem primeru odloči, kakšen postopek bo vodila zoper delavca, sodišče pa ob tem lahko le presoja zakonitost podane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo vse pritožbene navedbe, ki jih je poskušal uveljaviti tožnik v pritožbi. Pritožbeno sodišče se je v razlogih sodbe opredelilo zgolj do tistih navedb, ki bi lahko bile odločilne, vendar je tudi za te ugotovilo, da za drugačno presojo niso pomembne (prvi odstavek 360. člena ZPP). Zato je zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnik je priglasil pritožbene stroške in ker s pritožbo ni uspel, je pritožbeno sodišče odločilo, da jih krije sam (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

ZDR člen 110, 110/1, 111, 111/1, 111/1-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.