VDSS sodba Pdp 892/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-11-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - organizacijski razlog

Sprememba organizacije dela, izvedena tako, da se dve delovni mesti združita v eno samo, je organizacijski razlog, zaradi katerega preneha potreba po opravljanju dela pod pogoji iz obeh pogodb o zaposlitvi, sklenjenih za ukinjeni delovni mesti.

Pritožbi tožene stranke se ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (točka I, II, prvi odstavek točke III in točka IV izreka) spremeni tako, da se v tem delu glasi:

„Zavrne se tožnikov zahtevek, ki se glasi:

„Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 15. 12. 2011, ki jo je tožena stranka podala tožniku, se kot nezakonita razveljavi.

Tožena stranka je dolžna tožniku neprekinjeno priznati delovno dobo za čas od prenehanja delovnega razmerja do 11. 6. 2012 in ji za ta čas obračunati mesečno nadomestilo plače v bruto znesku …. EUR (dva tisoč sedemsto tri evre 30/100), od tega zneska odvesti prispevke in davek, tožniku pa izplačati pripadajoči neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, v roku 8 dni, pod izvršbo.

Tožena stranka je dolžna tožniku plačati odškodnino v znesku 16.219,80 EUR (šestnajst tisoč dvesto devetnajst evrov 80/100) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. 2. 2012 do plačila, v roku 8 dni, pod izvršbo.

Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške stroške postopka na TRR pooblaščenca tožeče stranke, odprt pri ...., št.: ...7, v roku 8 dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi.“ “

Pritožba tožnika se zavrne in se v izpodbijanem delu (drugi odstavek točke III izreka) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razveljavilo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ki jo je tožena stranka podala tožniku dne 15. 12. 2011 (točka I izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku prizna delovno dobo za čas prenehanja delovnega razmerja do 11. 6. 2012 in mu za ta čas obračuna mesečno nadomestilo plače v bruto znesku ... EUR, od tega zneska odvede prispevke in davke, tožniku pa izplača pripadajoči neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. dne v mesecu za pretekli mesec (točka II izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku plača odškodnino v znesku 16.219,80 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. 2. 2012 do plačila (prvi odstavek točke III izreka). Zavrnilo je, kar je tožnik iz naslova odškodnine zahteval več, to je priznanje delovnega razmerja do pravnomočnosti odločitve sodišča prve stopnje in plačilo razlike do vtoževanega zneska 48.659,64 EUR (drugi odstavek točke III izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku na TRR pooblaščenca povrne stroške postopka v znesku 1.203,00 EUR, v roku osmih dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila (točka IV izreka).

Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe se tožnik pritožuje iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da odločitev, da se tožniku delovno razmerje prizna le do dneva odločitve sodišča prve stopnje, to je do 11. 6. 2012, tožnika postavlja v neenakopraven položaj. Postopek do pravnomočnega zaključka tega spora bo lahko trajal daljše časovno obdobje, tudi leto ali več, toženi stranki pa je plačilo naloženo le do 11. 6. 2012. Ob pravilni uporabi materialnega prava bi sodišče prve stopnje moralo odločiti, da je tožena stranka tožniku dolžna neprekinjeno priznati delovno dobo za čas prenehanja delovnega razmerja do pravnomočnosti tega delovnega spora in mu za ta čas obračunati nadomestilo plače. Pri odmeri odškodnine sodišče prve stopnje ni upoštevalo specifičnosti tega primera. Pred zaposlitvijo pri toženi stranki je bil tožnik zaposlen v A in v kolikor ga tožena stranka ne bi pripeljala k sebi, bi še vedno imel pogodbo za nedoločen čas in zagotovljeno eksistenčno varnost. Tožnik že sedem mesecev neuspešno išče zaposlitev, v tem času je bilo v Podravski regiji na zavodu za zaposlovanje objavljeno le eno primerno delovno mesto. Gospodarska kriza se še poglablja, dno bomo dosegli šele v drugi polovici naslednjega leta, kar pomeni, da se nova delovna mesta ne bodo začela odpirati pred koncem leta 2013. Odpoved pogodbe o zaposlitvi je tožnika tako prizadela, da je bil mesec dni v bolniškem staležu in na pomirjevalih. Odpoved pogodbe o zaposlitvi pomeni hud osebni udarec in izgubo ugleda, saj je bil tožnik predsednik odbora in eden največjih strokovnjakov na področju preprečevanja pranja denarja. Tožnik mora ob hčerki skrbeti tudi za mater, kar pomeni zanj hudo finančno obremenitev. Upoštevaje vse navedene okoliščine tožnik ocenjuje, da je upravičen do odškodnine vsaj v višini 15-ih bruto plač. Tožnik pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni v smeri odmere odškodnine v višini 15-ih bruto plač in določitve dneva prenehanja delovnega razmerja z dnem pravnomočnosti izpodbijane sodbe.

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da je tožena stranka sklep o spremembi organiziranosti direkcije za razvoj produktov in podporo poslovanja sprejela že 17. 10. 2011 in ne šele novembra 2011, kot navaja sodišče prve stopnje. S to spremembo sta bili ukinjeni tudi delovni mesti vodje sektorja za preprečevanje pranja denarja in strokovnega sodelavca za preprečevanje pranja denarja, ustanovljeno pa je bilo novo delovno mesto pooblaščenca za preprečevanja pranja denarja in financiranja terorizma. S tem je po mnenju tožene stranke zadostno izkazana ukinitev tožnikovega delovnega mesta. Gre za poslovno odločitev delodajalca, v katero sodišče v skladu s sodno prakso ne more posegati. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da gre pri istočasno ustanovljenem novem delovnem mestu pooblaščenca za preprečevanja pranja denarja in financiranja terorizma za identično delovno mesto, kot je bilo tožnikovo delovno mesto vodje sektorja za preprečevanja pranja denarja. Že iz opisnih listov za ti dve delovni mesti je razvidno, da se dela in naloge vsebinsko razlikujejo. Tožnik je tako delal tudi na področju transakcijskih računov, na novem novem delovnem mestu pa se opravljajo še naloge posodabljanje notranjih aktov, spremljanja novih tehnik in trendov, izdajanja navodil za delo, priprave in kontrole postopkov pri analizi tveganosti komitentov, vodenja registra v zvezi s pregledi strank in odprave morebitnih kršitev, vsega tega pa tožnik na svojem delovnem mestu ni počel. Vse navedeno je posledica združitve nalog delovnega mesta tožnika in delovnega mesta strokovnega sodelavca za preprečevanje pranja denarja. Zaradi ukinitve delovnega mesta tožnika ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja pod pogoji iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi. V skladu z določbo 47. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007) v zvezi z 29. členom ZDR je potrebno skleniti novo pogodbo o zaposlitvi že v primeru spremembe naziva delovnega mesta, v konkretnem primeru pa je šlo tudi za razlike v vsebini nalog in pogojih za zasedbo. Sodišče prve stopnje toženi stranki neutemeljeno očita, da ni preverila, ali bi bilo tožnika možno zaposliti na drugem delovnem mestu v smislu določbe tretjega odstavka 88. člena ZDR. Tožnik je v tem sporu uveljavljal le, da bi mu tožena stranka morala ponuditi sklenitev pogodbe o zaposlitvi za novoustanovljeno delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma. Tožena stranka je na tem delovnem mestu zaposlila A.A., saj je ta starejša delavka in ji kot zaščitni kategoriji ni bilo mogoče odpovedati pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. V tistem obdobju je bilo 16 odpovedi pogodb o zaposlitvi, od tega petim delavcem z enako izobrazbo, kot jo je imel tožnik in le eno prosto delovno mesto, ki so ga ponudili A.A. Z navedenim je v zadostni meri izkazan objektivni razlog za to, da so novoustanovljeno delovno mesto ponudili A.A. in ne tožniku, zato je neutemeljen očitek sodišča prve stopnje, da tožena stranka razen starosti delavke ni izkazala nobenih objektivnih razlogov za odločitev da na tem delovnem mestu zaposli A.A. in ne tožnika. Sodišče prve stopnje v objektivnost izbire neutemeljeno dvomi češ, da je bilo novo delovno mesto A.A. ponujeno že 26. 10. 2011, organizacijske spremembe pa so bile izvedene šele novembra 2012. Sklep o reorganizaciji, s katero je bilo ukinjeno tožnikovo delovno mesto, je bil namreč sprejet že 17. 10. 2011 in šele po njegovem sprejemu ter preverjanju, kdo od presežnih delavcev bi lahko zasedel novoustanovljeno delovno mesto, je bilo to ponujeno A.A. Glede na posebno varstvo pred odpovedjo, ki ga uživajo starejši delavci, je nerelevantno ali je tožnik delal v redu in ali je bil primeren za novoustanovljeno delovno mesto. Podrejeno tožena stranka ugovarja tudi višini odmerjene odškodnine. Primerna odškodnina bi smela znašati največ štiri povprečne plače tožnika. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da tožnikov zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da ga spremeni tako, da tožniku prizna odškodnino v višini 10.813,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 6. 2012 do plačila.

Pritožba tožnika ni utemeljena, utemeljena pa je pritožba tožene stranke.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v obeh pritožbah, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Na podlagi 355. člena ZPP je pritožbeno sodišče opravilo pritožbeno obravnavo, na kateri je dopolnilno zaslišalo pričo B.B., prebralo zapisnike obravnav pred sodiščem prve stopnje ter listine v spisu.

Tožena stranka sicer uveljavlja pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, vendar pri tem ne navaja, katerih določb sodišče prve stopnje ni uporabilo, ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkusilo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da je tožena stranka v novembru 2011 izvedla organizacijske spremembe, s katerimi je med drugimi ukinila tudi sektor za preprečevanje pranja denarja z dvema zaposlenima (tožnik in strokovna sodelavka za preprečevanje pranja denarja C.C.) ter na novo ustanovila eno samo delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, vendar pa je zmotno štelo, da navedeno ne more predstavljati poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Nekorektna je navedba sodišča prve stopnje, da je tožena stranka obstoj poslovnega razloga dokazovala zgolj s splošno izpovedjo zaslišanih prič B.B. in A.A. Tožena stranka je obstoj poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi namreč dokazovala tudi z listinskimi dokazi (sklep o spremembi organiziranosti, opisi del in nalog za ukinjena delovna mesta in novo delovno mesto, organigram).

V skladu s prvo alinejo prvega odstavka 88. člena ZDR je poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu s strani delodajalca podan, če prenehajo potrebe po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Odločitev tožene stranke, razvidna iz organizacijske sheme (priloga B1) in sklepa o spremembi organiziranosti z dne 17. 10. 2011 (priloga A12) prav gotovo pomeni organizacijski razlog v smislu citirane določbe ZDR. S sklepom o spremembi organiziranosti je bil namreč ukinjen sektor za preprečevanje pranja denarja, znotraj tega sektorja sta bili ukinjeni delovni mesti vodje sektorja, ki ga je zasedal tožnik in strokovnega sodelavca za preprečevanje pranja denarja, ki ga je zasedala C.C.; ustanovljeno in sistemizirano pa je bilo novo delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, ki je neposredno podrejeno direktorju direkcije za razvoj produktov in podporo poslovanju. Sprememba organiziranosti, ki je v tem, da se dve delovni mesti, ki sta zasedeni, združita v eno samo, je prav gotovo organizacijski razlog, zaradi katerega preneha potreba po opravljanju dela pod pogoji iz obeh pogodb o zaposlitvi, sklenjenih za ukinjeni delovni mesti. Navedeno pomeni, da je povsem zmotno stališče sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni dokazala razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Takšno stališče je tudi v nasprotju z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožena stranka dejansko izvedla reorganizacijo banke ter pri tem ukinjala posamezne sektorje in delovna mesta. Pri tem je sodišče prve stopnje celo izrecno navedlo, da iz izpovedb tožnika, B.B. in A.A. skladno izhaja, da je tožena stranka izvedla organizacijske spremembe, ki so med drugim imele za posledico ukinitev sektorja za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma oziroma ukinitev delovnih mest v tem sektorju.

Zmotna in celo protispisna je ugotovitev sodišča prve stopnje o identičnosti delovnega mesta, za katerega je tožnik sklenil pogodbo o zaposlitvi in novo ustanovljenega delovnega mesta pooblaščena za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma. Navedeno ugotovitev sodišča prve stopnje je možno tolmačiti le kot stališče, da je bila ukinitev delovnega mesta vodje sektorja za preprečevanje pranja denarja zgolj navidezna in da gre pri novem delovnem mestu pooblaščenca za preprečevanja pranja denarja in financiranja terorizma za povsem isto delovno mesto. V kolikor bi bilo to res, bi v resnici šlo za zlorabo inštituta odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in bi bila izpodbijana odpoved nezakonita. Vendar pa zmotnost ugotovitve sodišča prve stopnje izhaja že iz primerjave opisnih listov za delovni mesti vodje sektorja za preprečevanje pranja denarja in pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma. Ta opisa nikakor nista identična, kar je razvidno že iz tega, da je v opisu delovnega mesta pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma (priloga B3) bistveno več nalog, kot v opisu delovnega mesta vodje sektorja za preprečevanje pranja denarja (priloga A6). Sicer pa je razumljivo, da takrat, ko se dve delovni mesti, ki ne zajemata povsem identičnih nalog, združita v eno delovno mesto, na katerem se opravljajo naloge obeh ukinjenih delovnih mest, vsebina tega novega delovnega mesta nekaj več od vsebine posameznega ukinjenega delovnega mesta. V konkretnem primeru je razlika med obema delovnima mestoma, vsaj v nalogah, ki jih je prej opravljala strokovna sodelavka za preprečevanje pranja denarja. Priča B.B. je prepričljivo pojasnila, da v prejšnjem opisu delovnega mesta ni bilo naloge koordiniranja dela na področju …., predvsem pa to dejansko ni bilo vzpostavljeno, zaradi česar tudi ni bilo kaj koordinirati, temveč je bilo potrebno sistem vzpostaviti.

Sprememba organizacije dela, izvedena tako, da se dve delovni mesti združita v eno samo, prav gotovo pomeni organizacijski razlog, zaradi katerega preneha potreba po opravljanju dela pod pogoji iz obeh pogodb o zaposlitvi. Res je sicer, da se običajno ob tovrstnih organizacijskih spremembah nova pogodba o zaposlitvi ponudi enemu od delavcev, ki je opravljal delo na delovnem mestu, ki se je spojilo z drugim delovnim mestom. Takšna rešitev je tudi logična, saj se tako lahko kar najbolje izkoristijo izkušnje, pridobljene pri dotakratnem opravljanju dela. Vendar pa ni nezakonito, če se delodajalec, tako kot v konkretnem primeru, odloči, da bo novo delovno mesto ponudil delavcu, ki sicer ni opravljal dela na nobenem od delovnih mestih, ki sta se združili v novo delovno mesto, temveč na nekem tretjem delovnem mestu, ki je bilo ob isti reorganizaciji prav tako ukinjeno. Bistveno je, da delodajalec pri tem ne ravna arbitrarno ali diskriminatorno, kar tožnik in sodišče prve stopnje sicer neutemeljeno očitata toženi stranki. Dejstvo, da je bila med petimi presežnimi delavci s VII. izobrazbe tudi delavka, ki je kot starejša delavka uživala zaščito pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, je utemeljen razlog, da je tožena stranka tej delavki ponudila zaposlitev na novem delovnem mestu pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma.

Sodišče prve stopnje toženi stranki neutemeljeno očita, da razen okoliščine, da je bila A.A. starejša delavka, ni izkazala nobenih objektivnih kriterijev, na podlagi katerih bi odločala o tem, kateri delavec je primeren za zaposlitev na novem delovnem mestu. Za odločitev, da novo delovno mesto ponudi ravno A.A. namreč v celoti zadošča dejstvo, da tej delavki brez njenega pisnega soglasja tožena stranka ni mogla odpovedati pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, čeprav je prenehala potreba po njenem delu na delovnem mestu vodje sektorja za analize. Ob tem dejstvu tožena stranka ni potrebovala nobenih dodatnih kriterijev za utemeljevanje, zakaj je novo delovno mesto ponudila A.A. in ne tožniku. Tožena stranka se je očitkov o odsotnosti objektivnih kriterijev branila z navedbami o tem, kaj vse tožnik ni postoril, pa bi moral, ter z dokazovanjem, zakaj bi A.A., glede na svoje delovne izkušnje, neopravljene naloge lahko uspešno izvedla. Vendar vse to ni bistveno za zakonitost odločitve tožene stranke, da novo delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma ponudi A.A. in ne tožniku. Za zakonitost te odločbe zadošča dejstvo, da je prenehala potreba po opravljanju dela na delovnem mestu, ki ga je pred reorganizacijo zasedala A.A. in da je ta uživala zaščito pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi zaradi statusa starejše delavke. Upoštevanje zakonske zaščite starejše delavke pa nikakor ne pomeni samovoljnega in arbitrarnega odločanja, še manj pa nedopustne diskriminacije.

Zmotno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da naj bi neobjektivnost odločanja tožene stranke dokazovala tudi okoliščina, da je bila pogodba o zaposlitvi s A.A. za delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranje terorizma, podpisana že 26. 10. 2011, čeprav naj bi organizacijske spremembe pričele veljati šele 1. 12. 2011. Izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi ni nezakonita zgolj zaradi tega, ker je tožena stranka A.A. novo pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma ponudila že 26. 10. 2011, saj je bil sklep o ukinitvi delovnih mest vodje sektorja za preprečevanje pranja denarja in strokovnega sodelavca za preprečevanje pranja denarja ter ustanovitvi novega delovnega mesta sprejet 17. 10. 2011. V tem sklepu je bilo izrecno predvideno, da spremembe organizacije, sprejete s tem sklepom, stopijo v veljavo s 1. 11. 2011. Ponudba za sklenitev nove pogodbe je bila A.A. dana z opcijskim rokom treh delovnih dni, kar pomeni, da se je ta rok iztekel 31. 10. 2011, torej zadnji dan pred uveljavitvijo organizacijskih sprememb. Navedeno pomeni, da je bila A.A. nova zaposlitev ponujena ob upoštevanju sklepov tožene stranke o uveljavitvi nove organiziranosti.

Neutemeljen je tudi očitek sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni izpolnila svoje obveznosti iz tretjega odstavka 88. člena ZDR. Takšna ugotovitev je protispisna, saj sodišče samo ugotavlja, da je priča B.B. tožniku povedala, da zanj ni možnosti zaposlitve v banki, kar je potrdil tudi tožnik. Po mnenju sodišča prve stopnje pa je odločilno, da je izpovedal, da sta se s pričo B.B. pogovarjala le o možnosti zaposlitve na področju transakcijskih računov. Očitno je, da sodišče prve stopnje šteje, da bi tožena stranka tožniku morala ponuditi zaposlitev na delovnem mestu pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma. To delovno mesto je bilo ob reorganizaciji sicer res prosto, vendar je tožena stranka sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi lahko ponudila le enemu od kar petih delavcev, glede katerih je obstajala njena obveznost, da preveri možnost njihove zaposlitve na drugih delih. Že zgoraj pa je razloženo, da ni prav nič nezakonitega v tem, da se je tožena stranka odločila, da prosto delovno mesto ponudi presežni delavki, ki je uživala varstvo pred odpovedjo zaradi statusa starejše delavke. Neutemeljena je zahteva sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka morala predložiti neke druge dokaze glede preverjanja možnosti zaposlitve pod spremenjenimi pogoji oziroma na drugih delih. Tožena stranka je ves čas zatrjevala, da te možnosti ni bilo in je tudi prepričljivo pojasnila zakaj tožniku ni ponudila zaposlitve na delovnem mestu pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma. Tožena stranka ne more dokazovati negativnega dejstva, to je da ni bilo na voljo drugih prostih delovnih mest, zato bi tožnik v okviru trditvenega bremena moral navesti, katera naj bi bila tista delovna mesta, ki bi mu jih tožena stranka lahko ponudila. Tožnik je kot takšno delovno mesto navajal le delovno mesto pooblaščenca za preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma, čemur pa ni bilo možno slediti, kakor je že razloženo zgoraj.

Glede na vse navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožena stranka tožniku zakonito podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, saj je zaradi organizacijskih sprememb prenehala potreba po opravljanju tožnikovega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Odpoved je bila podana v roku iz šestega odstavka 88. člena ZDR (kar je pravilno ugotovilo tudi sodišče prve stopnje), tožena stranka pa je pred odpovedjo tudi preverila, ali je tožnika mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma prekvalificirati za drugo delo ter pri tem ugotovila, da te možnosti ni bilo.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi prve alineje 358. člena ZPP pritožbi tožene stranke ugodilo in izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremenilo tako, da je zavrnilo tudi preostali del tožbenega zahtevka, to je zahtevek za razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 15. 12. 2011, zahtevek za priznanje neprekinjene delovne dobe za čas od prenehanja delovnega razmerja do 11. 6. 2012 in za obračun mesečnega nadomestila plače za ta čas v bruto znesku 2.703,30 EUR mesečno ter izplačilo pripadajočega neto zneska po predhodnem odvodu prispevkov in davkov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. dne v mesecu za pretekli mesec. Zavrnilo je tudi zahtevek za plačilo odškodnine v znesku 16.219,80 EUR in zahtevek za povračilo stroškov postopka.

Glede na to, da je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi tožene stranke in izpodbijani ugodilni del prvostopenjske sodbe spremenilo tako, da je tožnikov zahtevek zavrnilo kot neutemeljen, je razumljivo, da je neutemeljena pritožba tožnika, ki iz istega naslova domnevno nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi zahteva še več od tistega, kar mu je bilo neutemeljeno dosojeno. Ob ugotovitvi, da je tožena stranka tožniku zakonito podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in da je tožniku posledično zakonito prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki z iztekom odpovednega roka, ni mogoče ugoditi tožnikovi pritožbi, ki zahteva priznanje delovnega razmerja tudi za čas od dneva odločitve sodišča prve stopnje do pravnomočnosti prvostopenjske sodbe ter plačilo razlike med vtoževano in dosojeno odškodnino iz prvega odstavka 118. člena ZDR.

Ne glede na to, da je tožnikovo pritožbo potrebno zavrniti že zgolj iz razloga, ker je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita in je sodišče prve stopnje neutemeljeno ugodilo delu tožbenega zahtevka, pa je potrebno pojasniti, da je pravno zmotno stališče tožnika glede priznanja delovnega razmerja v primeru sodne razveze pogodbe o zaposlitvi. Prvi odstavek 118. člena ZDR namreč določa, da sodišče v primeru prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno odškodnino v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Ta določba je povsem jasna in je ni mogoče razlagati drugače kot tako, da sodišče trajanje delovnega razmerja lahko prizna najdlje do dneva odločitve sodišča prve stopnje, torej do dneva zadnjega naroka za glavno obravnavo. Sodišče prve stopnje je odločitev sprejelo 11. 6. 2012, zato je ob predlogu tožnika za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi, delovno razmerje lahko priznalo najdlje do tega datuma.

Tožnik je na pritožbeni obravnavi navajal, da je že pred sodiščem prve stopnje uveljavljal obstoj relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ker sodišče prve stopnje ni izvedlo dokaza z zaslišanjem priče D.D. Uveljavljanje te kršitve naj bi dokazoval zapis na koncu zapisnika naroka za glavno obravnavo z dne 11. 6. 2012 o tem, da tožnik uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 286. b členu ZPP. Ta zapis sledi dokaznemu sklepu, da se preostali dokazni predlogi zavrnejo, da je zadeva zrela za razsojo, da se obravnava sklene in da sodna odločba izide pisno.

Ne glede na to, da takšno splošno sklicevanje na določbo 286. b člena ne  zadošča, saj bi tožnik moral specificirati v čem naj bi bila ta kršitev, pa je potrebno ugotoviti, da bi bil ta ugovor neutemeljen celo v primeru, če bi tožnik navedel, da naj bi bila kršitev v tem, da sodišče prve stopnje ni zaslišalo priče D.D. Navedeno bi namreč lahko predstavljalo kvečjemu kršitev določbe drugega odstavka 287. člena ZPP. Ta določa, da senat zavrne predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo in v sklepu navede, zakaj jih je zavrnil. Sodišče prve stopnje je to storilo v obrazložitvi izpodbijane sodbe, ko je navedlo, da je ostale dokazne predloge zavrnilo, ker je ugotovilo, da se z njimi ne bi dokazovala dejstva, pomembna za odločitev v konkretnem sporu. Navedeno pomeni, da smiselno zatrjevana kršitev določb pravdnega postopka ni podana. Sicer pa je tožnik izvedbo dokaza z zaslišanjem priče D.D. predlagal šele v drugi pripravljalni vlogi, ki je bila poslana 8. 5. 2012, torej po prvem naroku za glavno obravnavo, ki je bil 23. 4. 2012. V skladu s četrtim odstavkom 286. člena ZPP stranke lahko tudi na poznejših narokih za glavno obravnavo navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, vendar le, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku. Tožnik ni navajal ničesar glede tega, zakaj dokaznega predloga za zaslišanje priče D.D.  ni podal že na prvem naroku za glavno obravnavo, zato tudi iz tega razloga neutemeljeno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka v zvezi z neizvedbo prepozno predlaganega dokaza. Iz istega razloga tožnik tudi pred pritožbenim sodiščem povsem neutemeljeno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka zaradi neizvedbe dokaza z zaslišanjem navedene priče na pritožbeni obravnavi ter se pri tem povsem zgrešeno sklicuje na določbo 286. b člena ZPP. Ta določba se namreč nanaša na kršitve določb pravdnega postopka pred sodiščem prve stopnje.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljeni razlogi niso podani, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.