VDSS sodba Pdp 622/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-08-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost delodajalca - mobbing - trpinčenje na delovnem mestu - dokazno breme - trditveno breme

Tožeča stranka je kot trpinčenje na delovnem mestu označila dva enkratna dogodka (premestitev v drugo enoto delodajalca in odreditev drugega dela na določen dan). Takšen enkraten dogodek (ali dva takšna dogodka) ne more(ta) predstavljati trpinčenja na delovnem mestu. To velja še toliko bolj, če upoštevamo, da ima delodajalec v okviru pogodbe o zaposlitvi pravico, da delavcu odredi, kje bo opravljal delo oz. da mu v okviru njegovih obveznosti po pogodbi o zaposlitvi naloži opravo določenega dela.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka tožeči stranki plačati 10.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obresti od dneva vložitve tožbe do plačila in da ji je dolžna povrniti stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila.

Zoper navedeno sodbo se tožeča stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.). Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni, tako da tožbenemu zahtevku ugodi, oz. podredno da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da se je sodišče prve stopnje pri odločanju oprlo na določbe 6.a, 44., 45 in 184. člena Zakona o delovnih sodiščih (ZDR; Uradni list RS, št. 42/02 in nadalj.), na podlagi izvedenih dokazov pa je ugotovilo sledeča dejstva: da ravnanja tožene stranke oz. njenih vodilnih in drugih delavcev ni mogoče opredeliti kot protipravnega, da tožeča stranka ni bila razporejena na drugo delovno mesto, ampak je bila le napotena na opravljanje dela v drugo enoto zaradi potreb delovnega procesa, da je na podlagi organizacijskega predpisa tožene stranke mogoče razbrati njeno skrb za preprečevanje mobinga in da je tožena stranka dokazala, da v njenem ravnanju ni elementov odškodninskega delikta. Ta dejstva (dejansko stanje) je sodišče prve stopnje povsem nepopolno, pa tudi zmotno ugotovilo. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je povzelo izpovedbe strank in prič (A.A., A.B.), nato pa je zaključilo, da v primeru odnosa do tožeče stranke ni šlo za trpinčenje na delovnem mestu. S presojo posameznih konkretnih okoliščin se sodišče prve stopnje sploh ni ukvarjalo, poleg tega pa za ugotavljanje bistvenih dejstev ni izvedlo vseh, s strani tožeče stranke predlaganih dokazov, še zlasti ni zaslišalo prič (A.C., A.D., A.E., A.F., A.G. in A.H.) in ni določilo sodnega izvedenca psihiatrične stroke, ki bi pojasnil, da je tožeča stranka zaradi trpinčenja na delovnem mestu utrpela nepopravljivo škodo (poslabšanje psihičnega stanja). Te dokazne predloge je zavrnilo na podlagi zmotnega stališča, da njihova izvedba ni potrebna, kljub temu da je tožeča stranka navedla, da bi priče izpovedale, kako je bila ponižana, užaljena oz. prizadeta zaradi neutemeljenih obtožb, ki so se širile pri toženi stranki, da krade. Dokazne predloge je tožeča stranka substancirala, sodišče prve stopnje pa odločitve, da dokazov ne izvede, ni podrobneje pojasnilo. S takšnim postopanjem je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ki je vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe (sklep Vrhovnega sodišče RS opr. št. II Ips 590/2008). V skladu z načelom proste presoje dokazov se sicer sodišče samo odloči, katere dokaze bo izvedlo, vendar pri neizvedbi dokazov ni prosto. Takšno odločitev (da se določeni predlagani dokaz ne izvede) lahko sprejme, le če predlagani dokaz za odločitev ni bistven (odločba Ustavnega sodišča RS opr. št. Up-171/05) ali če je predlagano dejstvo že dokazano, pri čemer mora svojo odločitev podrobno obrazložiti (odločbe Ustavnega sodišča RS opr. št. Up-199/098, opr. št. Up-466/05 in opr. št. Up-698/04, sodba Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 252/2008). V nasprotnem primeru niso kršene le določbe pravdnega postopka, ampak se poseže v ustavne pravice, konkretno v pravico do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave Republike Slovenije - URS; Uradni list RS, št. 33/91 in nadalj.) in pravico do enakega varstva pravic (22. člen URS), katere del je pravica do izjave v postopku oz. pravica do kontradiktornega postopka, v katerem je strankama zagotovljena enakost orožij. Tožeča stranka je pravočasno podala trditve glede nedopustnega ravnanja delodajalca, ki mu je bila izpostavljena, teh trditev pa ni mogla dokazati drugače kot z izpovedbami prič. Zaslišanje prič je pravočasno predlagala, pri čemer bi sodišče prve stopnje, če bi te priče zaslišalo, ugotovilo, da je bila izpostavljena trpinčenju na delovnem mestu. Zaradi ravnanja sodišča prve stopnje tožeči stranki ni bilo omogočeno, da se izjavi do ključnih dejstev oz. da kot resnična dokaže dejstva, ki so za odločitev bistvena. Tožeča stranka je dokazne predloge substancirala, sodišče prve stopnje pa jih je, ne da bi za to navedlo jasne razloge, zavrnilo. Zavrnilo jih je na podlagi vnaprejšnje dokazne ocene, kar ni dopustno (sklep Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 368/2004). Ne nazadnje ustavna pravica do enakega varstva pravic zahteva, da mora biti odločitev sodišča obrazložena, saj le v tem primeru posameznik lahko izrabi pravna sredstva (odločba Ustavnega sodišča RS opr. št. Up-7/98).  Pri oceni dokazov, ki so bili izvedeni, bi moralo sodišče prve stopnje izhajati iz metodološkega napotila glede proste presoje dokazov, ki je vsebovano v 8. členu ZPP, pa tega ni storilo. Dokazna ocena, ki je razvidna iz obrazložitve izpodbijane sodbe, je izrazito enostranska, v korist tožene stranke. To še posebej velja glede nekaterih prič, ki so izpovedale tožeči stranki v korist, pa jih sodišče prve stopnje sploh ni upoštevalo in se do njihovih izpovedb ni opredelilo. Priča A.I. je povedala, da so bile med tožečo stranko in njenim delodajalcem težave v zvezi z blokiranjem (izdajanjem računov) in da je na delovnem mestu od sodelavcev slišala govorice, da je bila tožeča stranka zaradi tovrstnih očitkov razporejena na delo v hotel. Izpovedala je, da se je govorilo o tem, da je bila premeščena „kazensko“ (prepis zvočnega posnetka z naroka za glavno obravnavo z dne 14. 2. 2012, str. 46 do 58). Priča A.J. je prav tako izpovedala, da je slišala govorice (pogovarjali so se natakarji med seboj, govorilo se je tudi v kuhinji), da tožnik 8. 4. 2011 ni smel streči direktorju tožene stranke, da je slišala govorice, da tožnik ni blokiral računov in da je odtujeval gotovino, vse to naj bi slišal tudi od poslovodstva tožene stranke (prepis zvočnega posnetka naroka za glavno obravnavo dne 5. 4. 2012, str. 6 do 9). Poleg tega je sodišče prve stopnje v celoti sledilo pričam, ki so bile predlagane s strani tožene stranke, še zlasti priči A.K.. Pisno izjavo te priče je tožeča stranka izrecno prerekala, izpostavila pa je tudi prijateljstvo med pričo in direktorjem tožene stranke. Nadalje tožeča stranka v pritožbi poudarja, da je tožena stranka s prijavo A.K. ni nikoli seznanila, niti ni sprožila disciplinskega postopka. Ponavlja, da je delo pri toženi stranki organizirano, tako da ne bi mogla delati dva zaporedna dneva v isti (dopoldanski) izmeni. Do teh navedb in drugih pomanjkljivosti v izpovedbi priče A.K. se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Pa tudi, če bi bile zoper delo tožeče stranke podane (neutemeljene) pritožbe gostov, to z ničemer ne razbremeni tožene stranke, ki je nad njo izvajala mobing, trpinčenje in diskriminacijo. Zaradi nedopustnega ravnanja je tožeči stranki nastala škoda. Neprepričljiv in nedosleden je zaključek sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni bila razporejena na drugo delovno mesto, ampak le napotena na opravljanje dela v drugo enoto zaradi potreb delovnega procesa. Takšen zaključek je sodišče prve stopnje napravilo, ne da bi se ukvarjalo z razlogi za premestitev tožeče stranke, zgolj na podlagi ugotovitve, da je razporejanje delavcev v drugo enoto pri toženi stranki običajno. Tudi tožeča stranka je navedla, da je običajno, da delavci opravljajo delo v drugi enoti, v kolikor gre za povečane potrebe ali izredne razmere, vendar v njenem primeru ni šlo za takšne okoliščine, ampak je bila dodeljena v drugo enoto „kazensko“, zaradi neutemeljenih obtožb o domnevni kraji gotovine. Tako je očitno, da tožeči stranki niso bili omogočeni enaki delovni pogoji kot njenim sodelavcem. Zaključki sodišča prve stopnje, da je bila izpovedba tožeče stranke neprepričljiva, so netočni in neargumentirani, v obrazložitvi izpodbijane sodbe tudi ni pojasnilo, v katerih konkretnih okoliščinah je bila izpovedba neprepričljiva (oz. kontradiktorna). Dokazni postopek na prvi stopnji je bil nepopoln, dokazna ocena sodišča prve stopnje pa je neprepričljiva. Pri tem tožeča stranka v pritožbi še poudarja, da je bilo dokazno breme v sporu na toženi stranki, ki bi morala dokazati, da tožeča stranka ni bila deležna trpinčenja na delovnem mestu. S tem v zvezi pa tožena stranka ni podala trditev, le s sklicevanjem na interni organizacijski predpis o ukrepih za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ter  trpinčenjem na delovnem mestu pa se tožena stranka ne more razbremeniti odgovornosti za škodo, ki jo je povzročila tožeči stranki. Temu internemu aktu je tudi sodišče prve stopnje pripisalo prevelik pomen.

Na pritožbo je tožena stranka podala odgovor, v katerem prereka pritožbene navedbe tožeče stranke. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in da potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi. Pri tem je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje navedenih absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ni storilo. Odločitev, da tožbeni zahtevek ni utemeljen, je sprejelo na pravilni materialnopravni podlagi.

S sklicevanjem na poseg v ustavne pravice in na bistvene kršitve določb pravdnega postopka tožena stranka po vsebini uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in graja dokazno oceno, kot jo je sprejelo sodišče prve stopnje. Tudi ta pritožbeni razlog ni podan, sodišče prve stopnje je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo.

V tem sporu tožeča stranka uveljavlja odškodninski zahtevek iz naslova mobinga oz. trpinčenja na delovnem mestu, ki je opredeljeno v 6.a členu ZDR. Citirani člen ZDR v četrtem odstavku določa, da je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu. Trpinčenje na delovnem mestu je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Kot je razvidno iz te definicije mobinga, pa tudi iz sociološke definicije, ki jo je podal „pionir“ na področju mobinga Hainz Leymann leta 1993 v 45 točkah (www.leymann.se), gre za mobing, kadar je delavec podvržen dalj časa trajajočemu neželenemu ravnanju (Leymann kot minimalno obdobje predvideva šest mesecev), ne pa v primeru enkratnih dogodkov. Tako posamezni dogodki, ki jih navaja tožeča stranka, sami po sebi ne morejo predstavljati mobinga.

Kot določa drugi odstavek v povezavi s prvim odstavkom 45. člena ZDR, je - če delavec v sporu navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da ga je delodajalec izpostavil trpinčenju na delovnem mestu - dokazno breme na strani delodajalca. To  za presojani spor pomeni, da je bilo dokazno breme, da tožeča stranka ni bila žrtev trpinčenja na delovnem mestu, načeloma na toženi stranki, vendar pa bi morala tožeča stranka navesti dejstva, ki opravičujejo takšno domnevo.

Tožeča stranka je v tožbi z dne 13. 7. 2011 navedla, da je bila trpinčenja na delovnem mestu deležna predvsem s strani nadrejenih delavcev A.A. (vodja strežbe) in A.B. (vodja gostinstva). Trpinčenje naj bi bilo, da (1) se je tožeči stranki očitalo, da krade, (2) da jo je tožena stranka premestila na drugo delovno mesto in (3) da ji je dne 8. 4. 2011 odredila, da preneha s strežbo. Pod opisom tega zadnjega dogodka je tožeča stranka predlagala zaslišanje prič (A.I., A.C., A.D., A.D., A.E., A.F., A.G. in A.H.).

Sodišče prve stopnje je zaslišalo tožečo in toženo stranko (zakonitega zastopnika A.L.) ter priče A.A., A.B., A.I., A.K. in A.J.. Preostale dokazne predloge za zaslišanje prič je zavrnilo s sklepom, ki ga je sprejelo na zadnjem naroku za glavno obravnavo dne 5. 4. 2012. Takšno odločitev je tožeča stranka pravočasno grajala (286.b člen ZPP), kot je razvidno iz zapisnika z naroka. V izpodbijani sodbi je sodišče prve stopnje dokazni sklep obrazložilo, navedlo je, da preostali (neizvedeni) dokazi za odločitev niso bistveni. Tožeča stranka v pritožbi oporeka takšni odločitvi oz. odločitvi, da se ne zaslišijo vse predlagane priče, v zvezi s to odločitvijo  uveljavlja, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo pravila pravdnega postopka.

Pritožbeni ugovori niso utemeljeni. Drugi odstavek 213. člena ZPP določa, da o tem, kateri dokazi se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev, odloča sodišče, tako da zaradi zavrnitve dokaznega predloga določbe pravdnega postopka niso kršene. Navedeno seveda ne pomeni, da sodišče lahko ravna samovoljno. Nasprotno, obstaja celo načelna dolžnost sodišča, da izvede predlagane dokaze. Sodišču ni treba izvajati le dokazov, ki so nepotrebni, ker je dejstvo že dokazano ali nebistveno, ker dejstvo, ki naj bi ga dokazovali, za odločitev ni pravno odločilno, ali ker so dokazi popolnoma neprimerni za ugotovitev določenega dejstva.

Tožeča stranka je, na kratko, kot trpinčenje na delovnem mestu označila dva enkratna dogodka (premestitev v drugo enoto delodajalca in odreditev drugega dela na dan 8. 4. 2011). Takšen enkraten dogodek, kot že povedano, ne more predstavljati trpinčenja na delovnem mestu. To velja še toliko bolj, če upoštevamo, da ima delodajalec v okviru pogodbe o zaposlitvi pravico, da delavcu odredi, kje bo opravljal delo oz. da mu v okviru njegovih obveznosti po pogodbi o zaposlitvi naloži opravo določenega dela. Kot je razvidno iz definicije delovnega razmerja iz prvega odstavka 4. člena ZDR, se v delovnem razmerju delavec vključi v delovni proces, v katerem opravlja delo po navodilih delodajalca. Če delodajalec možnost odrejanja dela in dajanja navodil izkoristi, ne more iti za trpinčenje na delovnem mestu, še posebej ne, če gre le za enega oz. dva dogodka. Pri tem velja upoštevati še zaključek sodišča prve stopnje, ki ga je izpeljalo na podlagi ocene izvedenih dokazov, da tožena stranka tožnika ni premestila „kazensko“. Tožeča stranka niti ni bila premeščena (premestitve od leta 2002, ko se je uveljavila nova delovnopravna zakonodaja, ne poznamo), ampak ji je bilo odrejeno delo v drugi enoti delodajalca. V kolikor je tožeča stranka takšno odreditev dojela kot poniževalno, enako kot odreditev opravljanja drugega dela dne 8. 4. 2011, še ni mogoče reči, da je bila podvržena mobingu. Za mobing gre v primeru ponavljajočega se ali sistematičnega, graje vrednega ali očitno negativnega in žaljivega ravnanja, kar pa odreditev drugega dela ali dela v drugi enoti ne more predstavljati. Zato trditve tožeče stranke, da je bila žrtev trpinčenja na delovnem mestu, ker jo je tožena stranka premestila (ji odredila delo v drugo enoto) ali ker 8. 4. 2011 ni smela dokončati strežbe, ampak so ji odredili drugo delo, ne predstavljajo trditvene podlage za mobing (četudi je bila tožeča stranka zaradi odločitev tožene stranke morda prizadeta).

Glede na to, da so bile priče, ki jih je predlagala tožeča stranka in jih sodišče prve stopnje ni zaslišalo, navedene pod trditvami glede dogodka na dan 8. 4. 2011, ko je bilo tožeči stranki namesto strežbe dodeljeno drugo delo (kar ne predstavlja trditvene podlage za mobing), je odločitev, da gre za nebistvene dokaze, ki jo je sprejelo in obrazložilo sodišče prve stopnje, pravilna. Zavzemanje za to, da bi se iz izpovedb prič, ki niso bile zaslišane, razbralo kakšno drugačno obliko trpinčenja na delovnem mestu, pa glede na povezavo med trditvenim in dokaznim bremenom, ni pravilno. Stranka je dolžna za trditve, ki jih poda, predlagati dokaze, pri čemer mora glede vsakega dokaza posebej navesti, kaj bi se z njim dokazovalo. Zgolj predlaganje dokazov (prič), ki niso substancirani, ne zadošča. Takšnih nesubstanciranih dokazov sodišče ni dolžno izvesti. V konkretnem primeru to pomeni, da prič, za katere tožeča stranka (razen glede dogodka na dan 4. 8. 2011) ni navedla, v zvezi s čim bi izpovedale, sodišče prve stopnje utemeljeno ni zaslišalo.

Poleg že navedenega se pritožbeno sodišče do navedb tožeče stranke, ki se nanašajo na opisana dva dogodka (in v zvezi z njima na dokazovanje s pričami) ne opredeljuje, ker za odločitev niso bistvene (prvi odstavek 360. člena ZPP).

Kar se tiče dejstva, da je bila tožeča stranka predmet govoric, da ne izdaja računov oz. da krade, pa pritožbeno sodišče izpostavlja, da tožeča stranka ni navedla, kdo naj bi sprožal takšne govorice. Navedla je le na splošno, da naj bi takšne govorice krožile, kar naj bi predstavljalo trpinčenje na delovnem mestu, in da je dopuščanje tožene stranka, da krožijo govorice, nedopustno, zaradi česar ji je odškodninsko odgovorna. Tožena stranka je dokazovala in - če sledimo dokazni oceni sodišča prve stopnje, ki je upoštevaje 8. člen ZPP prepričljiva - dokazala, da je bilo pri tožeči stranki nekaj nepravilnosti z izdanimi računi. Na trditve tožeče stranke, da je bila povsem neutemeljeno obtožena, da krade, čeprav je ves čas svoje delo opravljala vestno, je tožena stranka v odgovoru na tožbo z dne 16. 9. 2011 odgovorila z opisom dogodka, zaradi katerega je A.K. vložila prijavo in zaradi katerega so tožeči stranki v januarju 2009 odtegnili 132,49 EUR od plače (ta odtegljaj je tožena stranka naknadno plačala z zakonskimi zamudnimi obrestmi). Kot je pravilno zaključilo sodišče prve stopnje, potem ko je zaslišalo pričo A.K. in tožečo stranko ter opravilo soočenje med njima, je tožena stranka v zvezi s prijavo A.K. ravnala zakonito, tožečo stranko je utemeljeno pozvala na pogovor k direktorju družbe. Da bi ta dogodek sprožil govorice med sodelavci, da tožeča stranka krade, pa iz izvedenih dokazov sodišče prve stopnje ni ugotovilo. Tudi priči A.K., ki je bila pred zaslišanjem skladno z določbo drugega odstavka 238. člena ZPP opomnjena, da je dolžna govoriti resnico in da ne sme ničesar zamolčati, ter opozorjena na posledice krive izpovedi, je utemeljeno verjelo, čeprav je tožeča stranka navajala o njeni domnevni povezavi z direktorjem tožene stranke. V njeni izpovedbi tudi ni nasprotij in nejasnosti, kot skuša prikazati tožeča stranka v pritožbi. Zaključku, kot ga je napravilo sodišče prve stopnje, pritožbeno sodišče pritrjuje, hkrati pa dodaja, da z navedbami o govoricah, ne da bi bilo pojasnjeno, kdo jih je sprožal, tožeča stranka ne more utemeljiti navedb o mobingu. Glede na to, da bi morala tožena stranka v tem primeru dokazovati, da govoric ni bilo, kar je negativno dejstvo, je pravilno stališče sodišča prve stopnje, kot ga je razbrati iz obrazložitve izpodbijane sodbe, da bi morala tožeča stranka dokazati obstoj govoric ali pa, dodaja pritožbeno sodišče, vsaj določno opredeliti, kdo je govoril in kaj. Brez takšnih trditev pa sodišče prve stopnje nadaljnjega dokaznega postopka v tej smeri utemeljeno ni izvajalo, prav tako pa je utemeljeno zaključilo o neobstoju oz. nedokazanosti, da je bila tožeča stranka žrtev govoric in posledično trpinčenja na delovnem mestu.

Pritožbene navedbe, da bi moralo sodišče prve stopnje v večji meri slediti izpovedbi tožeče stranke, niso utemeljene. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je njena izpovedba povzeta, sodišče prve stopnje pa je glede te izpovedbe utemeljeno pojasnilo, da je neprepričljiva in na več mestih neskladna, tako da ni bilo mogoče ugotoviti, kaj naj bi za tožečo stranko predstavljalo trpinčenje na delovnem mestu (tožeča stranka je poleg dogajanja v zvezi s premestitvijo in odredbo drugega dela na dan 8. 4. 2011 izpovedala o nenehnih opozorilih in klicih A.A. med bolniškim staležem, grožnjo z inšpekcijo in prepovedjo dela z gotovino, kar ni bilo zajeto s trditveno podlago, pa tudi ne potrjeno z izpovedbami drugih prič). Glede prič, ki naj bi izpovedale o govoricah, da je bila tožeča stranka premeščena „kazensko“ in da so krožile govorice, da tožeča stranka ne sme streči direktorju tožene stranke (A.I., A.J.), pa pritožbeno sodišče dodaja, da so v pritožbi izpovedbe vzete iz konteksta. S tem jim tožeča stranka odreka pravi pomen, kot ga je razbralo sodišče prve stopnje.

Načelo kontradiktornosti je vsebovano v 5. členu ZPP, ki določa, da mora sodišče dati vsaki stranki možnost, da se izjavi o zahtevkih in navedbah nasprotne stranke oziroma da sme le tedaj, kadar zakon tako določa, odločiti o zahtevku, o katerem nasprotni stranki ni dalo možnosti, da se izjavi. Ta možnost tožeči stranki ni bila z ničemer odvzeta. V postopku pred sodiščem je imela pravico podati trditve in predlagati dokaze, pri čemer bi morali biti dokazni predlogi, kot že pojasnjeno, substancirani. Glede na obrnjeno dokazno breme, kot velja v primeru spora o trpinčenju na delovnem mestu, bi zadoščalo, da bi tožeča stranka navedla dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je bila žrtev mobinga. Vendar tožeča stranka tega ni storila, saj je navedla dva enkratna dogodka, ki sama po sebi ne moreta predstavljati mobinga, ne moreta pa ga predstavljati niti upoštevaje pavšalne navedbe o govoricah, da tožeča stranka krade oz. da ne izdaja računov. Glede na to je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni bila žrtev trpinčenja na delovnem mestu oz. da ravnanja tožene stranke niso protipravna, da bi bil odškodninski zahtevek utemeljen. Ker ni bilo nedopustnega ravnanja, je nebistveno, ali in kakšno škodo je tožeča stranka utrpela, tako da je tudi dokaz s sodnim izvedencem psihiatrom nepotreben in ga sodišče prve stopnje utemeljeno ni izvedlo.

Ob koncu pritožbeno sodišče še pojasnjuje, da sodišče prve stopnje svoje odločitve ni oprlo na organizacijski predpis tožene stranke, v katerem so navedeni ukrepi za zaščito delavcev pred trpinčenjem na delovnem mestu. Ta predpis za odločitev ni bistven, zaradi česar pritožbeno sodišče na pritožbene navedbe, ki se nanj nanašajo, ne odgovarja (prvi odstavek 360. člena ZPP).

Ker niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Odločitev, da tožeča stranka, ki s pritožbo ni uspela, sama krije svoje pritožbene stroške, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.