VDSS sklep Pdp 949/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-10-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Silva Donko (poroč.), Borut Vukovič

začasna odredba - zavarovanje nedenarne terjatve - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti - ravnatelj - razrešitev s funkcije

Tožnikov predlog za izdajo začasne odredbe, da mu je tožena stranka dolžna z iztekom odpovednega roka po odpovedi pogodbe o zaposlitvi plačati nadomestilo plače po pogodbi o zaposlitvi za celotno obdobje prenehanja delovnega razmerja do ponovnega nastopa dela, ni utemeljen, ker terjatev tožnika ni verjetno izkazana. Razlogi v prid ugotovitvi, da sta redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti in sklep o razrešitvi tožnika s funkcije ravnatelja nezakonita, namreč v tej fazi postopka ne prevladujejo nad tistimi, ki kažejo nasprotno. Tožena stranka je pri podaji redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti zadostila zakonskim pogojem, prav tako je sprejela sklep o razrešitvi s funkcije ravnatelja po postopku določenem v 59. členu ZOFVI. Na podlagi dosedaj zbranih podatkov v spisu še z zadostno stopnjo verjetnosti zaključiti, da bi bila redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti ter sklep o razrešitvi tožnika s funkcije ravnatelja nezakonita.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katerim je tožnik zahteval, da mu je tožena stranka dolžna z iztekom odpovednega roka po odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 21. 8. 2013 plačati nadomestilo plače po pogodbi o zaposlitvi z dne 1. 9. 2009 za celotno obdobje prenehanja delovnega razmerja, to je od 25. 9. 2013 do ponovnega nastopa dela, in sicer obračunati bruto plačo 3.101,55 EUR od dneva prenehanja delovnega razmerja do ponovnega nastopa dela ter izplačati neto plačo, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva zapadlosti posamičnih mesečnih zneskov plač dalje do plačila ter mu priznati in izplačati vse druge pravice in denarne zahtevke iz delovnega razmerja, vse v 8 dneh pod izvršbo ter da začasna odredba velja ves čas trajanja spora o nezakonitosti pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 9. 2009 ter še 30 dni po končanem postopku, da ugovor in pritožba zoper začasno odredbo ne zadržita njene izvršitve, stroški začasne odredbe pa so nadaljnji stroški tega postopka.

Zoper navedeni sklep se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov ter v pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje napačno zaključilo, da naj bi tožena stranka pravilno izvedla postopek za razrešitev ravnatelja po 59. členu Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (ZOFVI). Sodišče je spregledalo, da je bil sklep tožniku vročen v času, ko je bil v bolniškem staležu in torej izven delovnega časa in sicer v petek zvečer 5. 7. 2013 na način, da je bilo pisanje vrženo v poštni predalčnik tožnika. Vročitev je prav tako bila opravljena pred nastopom rednega letnega dopusta tožnika, ki je imel dopust že dalj časa najavljen in s tem je tožena stranka grobo kršila postopek, saj ni omogočila tožniku kvalitetno pripravo zagovora. Tožena stranka tudi sklepu, s katerim je uvedla postopek razrešitve ni priložila ključnih dokumentov, zato se tožnik tudi ni mogel izjasniti glede pavšalnih navedb tožene stranke. Tožnik je po svoji pooblaščenki šele 5. 8. 2013 prejel dokumentacijo in sicer priloge k obrazložitvi uvedbe postopka razrešitve ravnatelja, vendar pa kljub predlogu tožnika, tožena stranka teh dokumentov ni poslala pristojnemu ministrstvu, ustanoviteljem ter učiteljskemu zboru. Svet zavoda tožene stranke pa tudi ni poslal vsem pristojnim organom predlog za razrešitev tožnika skupaj z odgovorom ravnatelja v konkretnem postopku, kar pomeni, da so omenjeni organi odločali zgolj na podlagi enostranskega predloga tožene stranke in se o predlogu niso mogli objektivno opredeliti. Sodišče prve stopnje pa tudi ni upoštevalo, da je bila pogodba med tožnikom in toženo stranko sklenjena za določen čas, s polnim delovnim časom v trajanju 40 ur tedensko in sicer za mandatno dobo petih let (do 1. 9. 2009). Iz pogodbe jasno izhaja, da je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena za določen čas in ne za čas opravljanja funkcije ravnatelja. Tožnik je poleg dela ravnatelja tudi poučeval violino in ker je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi je morala za učenje violine zaposliti novega delavca. Ker se je z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku spraznilo delovno mesto učitelja violine je jasno, da tožnik po pogodbi o zaposlitvi ni opravljal zgolj ravnateljskega dela, temveč tudi delo učitelja, ki bi ga kljub razrešitvi s funkcije ravnatelja lahko opravljal še naprej. Po mnenju tožnika jasno izhaja, da dejstva, ki govorijo v prid utemeljenosti tožbenega zahtevka prevladajo nad dejstvi, ki nakazujejo na to, da zahtevek ni utemeljen. Ker je sodišče že pri temeljni predpostavki za izdajo začasne odredbe postopalo nepravilno, se do ostalih predpostavk za izdajo začasne odredbe sploh ni opredelilo, s tem pa zagrešilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku, saj gre za odločilna dejstva, o katerih pa se sodišče sploh ni opredelilo. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala trditve tožnika v pritožbi in navedla, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka postopek tožnika izvedla v skladu z 59. členom ZOFVI, ter da je bila pogodba o zaposlitvi tožniku odpovedana, kot posledica razrešitve s funkcije ravnatelja. Tožena stranka je prerekala navedbe tožnika, da naj bi zaradi načina vročitve sklepa o uvedbi postopka razrešitve, ki je bil tožniku vročen dne 5. 7. 2013, tožena stranka grobo kršila postopek, ker je onemogočila tožniku pripravo na kvalitetni zagovor. Tožnik je bil od 1. 7. do 5. 7. 2013 v bolniškem staležu. Tožena stranka se je bila zaradi očitnega tožnikovega izogibanja vročitvi sklepa sveta zavoda,  primorana angažirati poklicnega vročevalca. Tožnik pisanja od vročevalca ni želel prevzeti, zato ga je slednji, skladno z zakonom, pustil v poštnem predalčniku. Tožena stranka pa tožnikovega odgovora ni bila dolžna posredovati pristojnemu ministrstvu, ustanoviteljem in učiteljskem zboru, kot to napačno tolmači tožnik. Tožena stranka je tožnika razrešila iz zakonsko določenih razlogov za razrešitev in postopek speljala v skladu z 59. členom ZOFVI, zato zavrača vse očitke tožnika o domnevnih kršitvah postopka razrešitve.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) v zvezi s 366. členom ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in da je, na podlagi dosedaj ugotovljenega dejanskega stanja, pravilno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da v pritožbi zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka (14. točka 2. odstavka 339. člena ZPP), ni podana. Za takšno kršitev bi šlo, če bi imel sklep pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogel preizkusiti. Po presoji pritožbenega sodišča izpodbijani sklep takšnih pomanjkljivosti nima, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih. Sodišče prve stopnje se je v izpodbijanem sklepu opredelilo do vseh relevantnih dejstev, do vseh navedb pa se sodišču ni potrebno opredeljevati. Upoštevati je potrebno, da sodišče pri odločitvi o predlogu za izdajo začasne odredbe ne izvaja popolnega dokaznega postopka, temveč mora v skladu z 2. odstavkom 43. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in naslednji) o predlogu odločiti najkasneje v 3 dneh, pri tem pa se ne presoja, ali je tožnik svoje trditve dokazal, temveč le ali je izkazal za verjetno, da terjatev obstoji.

Tožnik je podal predlog za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve po 1. odstavku 272. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ, Ur. l. RS, št. 51/98 s spremembami), ki določa pogoje za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve. Po 1. odstavku tega člena sodišče izda začasno odredbo, če upnik izkaže za verjetno, da terjatev obstoji, ali mu bo terjatev zoper dolžnika nastala. Po določilih 2. odstavka 272. člena ZIZ, mora upnik verjetno izkazati tudi nevarnost, da je zaradi dolžnikovega odtujevanja, skrivanja ali kakšnega drugačnega razpolaganja s premoženjem uveljavitev terjatev onemogočena ali precej otežena, da je odredba potrebna, da se prepreči uporaba sile ali nastanek težko nadomestljive škode, ali da dolžnik z izdajo začasne odredbe, če bi se izkazala za neutemeljeno, ne bi utrpel hujših neugodnih posledic od tistih, ki bi brez izdaje začasne odredbe nastale upniku. ZIZ v 273. členu določa, da sodišče sme za zavarovanje nedenarne terjatve izdati vsako začasno odredbo, s katero je mogoče doseči namen zavarovanja.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno zaključilo, da terjatev tožnika ni verjetno izkazana. Razlogi v prid ugotovitvi, da sta redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti in sklep o razrešitvi tožnika s funkcije ravnatelja nezakonita, namreč v tej (začetni) fazi postopka ne prevladujejo nad tistimi, ki kažejo nasprotno, kot je v obrazložitvi sklepa pravilno navedlo že sodišče prve stopnje. Pritrditi je potrebno ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je tožena stranka pri podaji redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti zadostila zakonskim pogojem, prav tako je sprejela sklep o razrešitvi s funkcije ravnatelja po postopku določenem v 59. členu Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (ZOFVI, Ur. l. RS, št. 12/96 s spremembami). Sama pravilnost izvedbe postopka podaje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in obstoja utemeljenega odpovednega razloga ter vročanja sklepa o razrešitvi in odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pa bo predmet odločanja o glavni stvari po izvedenem dokaznem postopku. Na podlagi dosedaj zbranih podatkov v spisu, namreč še ni mogoče z zadostno stopnjo verjetnosti zaključiti, da bi bila redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti ter sklep o razrešitvi tožnika s funkcije ravnatelja nezakonita. V tej fazi postopka še ni dokazano, da je bila morebiti odpoved pogodbe o zaposlitvi podana prepozno, da jo je podala oseba, ki za podajo odpovedi ni upravičena oziroma, da je delodajalec očitno kršil kogentne predpise v zvezi s postopkom odpovedi in postopkom razrešitve tožnika s funkcije ravnatelja oziroma, da je bila odpoved podana iz očitno neutemeljenih razlogov. Navedeno velja tudi za tožnikove trditve, da je verjetno izkazana nezakonitost odpovedi zaradi kršitve pravic do ustnega zagovora. Tudi kršitev določb 2. odstavka 83. člena ZDR, to je kršitev pravice do zagovora, ki ga mora delodajalec zagotoviti delavcu v primeru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, po oceni pritožbenega sodišča, ni verjetno izkazana.

Kadar sodišče prve stopnje ugotovi, da že prvi pogoj za izdajo začasne odredbe, to je verjetno izkazana terjatev, ni izpolnjen, ni dolžno preverjati obstoja drugih predpostavk za izdajo začasne odredbe po citiranih določbah ZDSS-1 oziroma ZIZ. Zato pritožbene navedbe s tem v zvezi niso odločilnega pomena in jih pritožbeno sodišče ni presojalo (1. odstavek 360. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 366. člena ZPP).

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje (2. odstavek 365. člena ZPP).

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, glede na to, da s pritožbo ni uspel (165. člen ZPP).

ZIZ člen 272, 272/1, 272/2, 273. ZOFVI člen 59.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.