VDSS sodba Pdp 713/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-09-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Borut Vukovič (preds.), Tatjana Prebil (poroč.), Sonja Pucko Furman

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - odpravnina - odpovedni rok - odpoved pravici - denarno povračilo namesto odpovednega roka

Po določbi 94. člena ZDR se delavec in delodajalec lahko dogovorita o ustreznem denarnem povračilu namesto dela ali celotnega odpovednega roka. Tožnik in tožena stranka nista sklenila pisnega dogovora na podlagi 94. člena ZDR, zato tožniku ne pripada denarno povračilo namesto odpovednega roka, in sicer ne glede na to, da je tožnik podal izjavo, da se odpoveduje pravici koriščenja odpovednega roka.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 1. alineji 1. točke izreka spremeni tako, da se glasi:

„Zavrne se tožbeni zahtevek, ki se glasi:

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati denarno povračilo v višini 3.986,01 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2013 do plačila.“

V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbe v znesku 334,76 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila, stroške odgovora na pritožbo pa krije tožnik sam.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati denarno povračilo v višini 3.986,01 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2013 do plačila, odpravnino v višini 265,73 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2013 do plačila, sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2011 v višini 187,02 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2012 do plačila in regres za letni dopust za leto 2012 v višini 763,06 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2012 do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo (I. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške tega postopka v višini 882,35 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku 8 dnevnega roka od vročitve sodbe dalje do plačila (II. točka izreka).

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi sodbe spregledalo dejstvo, da sta obe stranki, kot nesporno priznali, da je tožena stranka tožniku plačala 1.000,00 EUR, pri čemer tožnik ni izkazal obveznosti plačila nadur s strani tožene stranke. Priča A.A. ml. je izpovedal, da je on opravljene nadure posebej potrdil s svojim podpisom, česar pa v primeru tožnika ni storil. Sodišče prve stopnje bi zato moralo v navedenem znesku zmanjšati obveznost tožene stranke. Sodišče tudi ni povzelo navedbe tožene stranke (pravilno tožnika), da je s strani zavoda za zaposlovanje 9 mesecev prejemal nadomestilo v višini 800,00 EUR, kar pomeni, da je v treh mesecih, ko bi v primeru odpovednega roka delal, prejel iz naslova nadomestila 1.800,00 EUR. Napačno je bilo uporabljeno določilo 94. člena ZDR. Po mnenju tožene stranke delavcu pripada nadomestilo iz 94. člena ZDR le v primeru, da se o tem delodajalec in delavec izrecno dogovorita v pisni obliki. Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo materialno pravo tudi pri določitvi višine nadomestila (odškodnine) iz 94. člena ZDR, saj je tožniku priznalo odškodnino v višini treh mesečnih plač. Meni, da bi lahko sodišče priznalo odškodnino, ki bi ustrezala izgubljenemu zaslužku, ki pa ni enak višini treh mesečnih plač, saj je tožnik prejel nadomestilo v višini 1.800,00 EUR. Ob upoštevanju plačanih 1.000,00 EUR ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter ob upoštevanju prejetega nadomestila bi sodišče lahko kvečjemu priznalo denarno povračilo v višini 1.186,01 EUR. Uveljavlja bistveno kršitev iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 19. členom ZDSS-1, saj v sodbi ni razlogov o odločilnih dejstvih oziroma so razlogi v medsebojnem nasprotju. Sodišče v obrazložitvi ugotavlja, da je tožnik podpisal izjavo, da se odpoveduje odpovednemu roku, v izjavi pa ni zapisano, da se odpoveduje denarnemu povračilu za čas odpovednega roka. V obrazložitvi sodišče ne navaja, da je tožnik sklenil dogovor s 94. člena ZDR, kar je zakonski pogoj za priznanje pravice do povračila za primeru odpovedi koriščenja odpovednega roka. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri tem je skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ker sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih in da se je ne da preizkusiti. Sodba sodišča prve stopnje ima vse bistvene dejanske ugotovitve in pravne zaključke in jo je mogoče preizkusiti.

Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je sodišče prve stopnje zahtevku tožnika na denarno povračilo zaradi odpovedi odpovednemu roku, plačilo odpravnine zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, plačilo sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2011 in regresa za letni dopust 2012, ugodilo. Ugotovilo je, da je tožena stranka tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, zato je tožnik upravičen do plačila odpravnine po določbi 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl.) in da se delavec tej pravici ne more odpovedati. Sodišče prve stopnje je sledilo odpovedi tožnika, da je podpisal izjavo, da se odpoveduje odpovednemu roku, vendar pa je nadalje zaključilo, da iz izjave tožnika ne izhaja, da se odpoveduje denarnemu povračilu namesto odpovednega roka po 94. členu ZDR. Zato je zahtevku tožnika na plačilo denarnega povračila ugodilo.

Pritožba utemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo in sicer določbo 94. člena ZDR. Po navedeni zakonski določbi se delavec in delodajalec lahko dogovorita o ustreznem denarnem povračilu namesto dela ali celotnega odpovednega roka. Dogovor mora biti v pisni obliki. Sodišče prve stopnje je ob ugotovitvi, da je tožnik dne 31. 1. 2013 podal izjavo, da se odpoveduje koriščenju odpovednega roka zaključilo, da iz izjave ne izhaja, da se odpoveduje denarnemu povračilu namesto odpovednega roka. Pritožbeno sodišče se z navedenim zaključkom sodišča prve stopnje ne strinja. Tožnik in tožena stranka nista sklenila pisnega dogovora na podlagi 94. člena ZDR zato tožniku ne pripada denarno povračilo namesto odpovednega roka kljub temu, da je podal izjavo, da se odpoveduje pravici koriščenja odpovednega roka. V skladu z določbo 94. člena ZDR mora biti dogovor med delavcem in delodajalcem v pisni obliki. Ker tak dogovor ni bil sklenjen, tožnik ni upravičen do denarnega povračila.

Ker tožena stranka izrecno ne ugovarja plačilu odpravnine in plačilu regresa za letni dopust za leti 2012 in 2011 je pritožbeno sodišče navedeno odločitev presojalo le v okviru preizkusa po uradni dolžnosti in ugotovilo, da je bila tožena stranka dolžna tožniku ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov plačati odpravnino po 109. členu ZDR poleg tega pa mu je bila dolžna plačati tudi regres za letni dopust in sicer za čas zaposlitve v letu 2011 sorazmerni del in v letu 2012 regres za letni dopust v celoti v skladu z določbo 131. člena ZDR.

Ker je bila pritožba tožene stranke delno utemeljena je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo in 1. alinejo 1. točke izreka sodbe spremenilo tako, kot izhaja iz izreka, v preostalem delu je pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Ker je tožena stranka v sporu delno uspela, je pritožbeno sodišče odločilo, da ji je tožnik dolžan povrniti pritožbene stroške glede na uspeh in sicer 254,40 EUR po tarifni št. 3210, 20,00 EUR po tarifni št. 6002 in 22 % DDV po tarifni št. 6007, kar skupaj znaša 334,76 EUR.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.