VDSS sodba Pdp 489/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-06-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Silva Donko

odpravnina - izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - odškodnina - nadomestila za neizrabljen letni dopust

Tožnik iz razlogov na strani tožene stranke ni mogel v celoti izrabiti letnega dopusta za vtoževano leto, zato mu je tožena stranka dolžna plačati nadomestilo za neizrabljen letni dopust.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da obstoji terjatev tožnika iz naslova odpravnine za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v višini 13.347,72 EUR; iz naslova odškodnine zaradi izgubljenega plačila za čas odpovednega roka v višini 4.053,63 EUR; iz naslova odškodnine zaradi neizrabljenega letnega dopusta v višini 307,87 EUR bruto in iz naslova neizplačanega dela regresa za letni dopust za leto 2010 v višini 511,90 EUR bruto (točka I. izreka). Ugotovilo je, da ne obstoji (kvantitativno neopredeljena) terjatev, ki jo tožena stranka uveljavlja v pobot (točka II. izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku plača odpravnino, določeno za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov v višini 13.347,72 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2011 dalje; odškodnino zaradi izgubljenega plačila za čas odpovednega roka v višini 4.053,63 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2011 dalje do plačila, pri čemer mora od bruto zneska odvesti davke in prispevke pristojnim državni institucijam, neto znesek pa nakazati tožniku; odškodnino zaradi neizrabljenega letnega dopusta v višini 307,87 EUR bruto, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2011 dalje do plačila, pri čemer mora od bruto zneska odvesti davke in prispevke, tožniku pa izplačati neto znesek; neizplačan del regresa za letni dopust za leto 2010 v višini 511,90 EUR bruto, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2010 dalje do plačila, od bruto zneska odvesti davke pristojnim državnim institucijam, neto znesek pa izplačati tožniku in mu plačati potrebne stroške postopka v skupnem znesku 1.203,00 EUR, po poteku paricijskega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi (točka III. izreka).

Zoper takšno sodbo se tožena stranka pritožuje iz pritožbenih razlogov bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Navaja, da je bistvena kršitev določb pravdnega postopka podana, ker izpodbijana sodba nima razlogov o tem, zakaj sodišče prve stopnje na naroku ni zaslišalo toženca (pravilno zakonitega zastopnika tožene stranke). Toženi stranki je bila s tem tudi odvzeta  pravica in možnost obravnavanja pred sodiščem. Tožena stranka ne oporeka dejstvu, da je tožnik na delo k njej prešel na podlagi določb 73. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) od družbe A. d.o.o.. Tožnik je podal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi na podlagi tretjega odstavka 73. člena ZDR, ker naj bi se pri toženi stranki, kot prevzemniku, iz objektivnih razlogov poslabšale pravice iz pogodbe o zaposlitvi. Pri tem se je tožnik skliceval na ugotovitve Inšpektorata RS za delo OE B. z dne 27. 12. 2010 o tem, da tožena stranka tožniku trikrat zaporedoma plače ni izplačala v zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenem roku. Tožena stranka se ni srečevala le z nelikvidnostjo njenih poslovnih partnerjev, temveč tudi s pomanjkanjem naročil, zato, zlasti leto 2010 prevzetim delavcem ni mogla več redno zagotavljati plačila za delo. Vendar to ne pomeni, da delavci plač ne bi prejemali več kot tri mesece zaporedoma, res pa je, da so jih prejemali z zamikom. Razlogi za ta zamik niso bili pri toženi stranki, temveč je šlo za poslovne razloge, na katere tožena stranka ni imela vpliva. Tožena stranka je delavce redno obveščala o problemih pri poslovanju in o pomanjkanju naročil zato je bila presenečena nad tem, da so ji povzročili škodo, potem ko je vendarle pridobila naročila. Tožena stranka je avgusta 2010 od družbe C. d.o.o., D. pridobila naročilo, ki pa so ga tožniki in drugi prevzeti delavci opravili tako nekvalitetno, da je ta družba prekinila sodelovanje s toženo stranko in od nje zahtevala odškodnino za povzročeno škodo. Tožena stranka je škodo utrpela ne le zaradi izgubljenega posla, ampak tudi zaradi izgube poslovnega partnerja ter bodočih poslov. Zaradi navedenega je tožena stranka podala pobotni ugovor za škodo, ki so jo tožnik in ostali prevzeti delavci s svojim nedelom povzročili toženi stranki. Preuranjena je ugotovitev sodišča prve stopnje, da naj bi bil pobotni ugovor kvantitativno neopredeljen. Sodišče prve stopnje bi moralo o razlogih in višini pobotnega ugovora zaslišati toženca (pravilno zakonitega zastopnika tožene stranke) in direktorja družbe C. d.o.o.. Tožena stranka je sodišču prve stopnje predložila listine, ki jih je dostavil direktor oškodovane družbe C. d.o.o.. Sodišče prve stopnje je toženi stranki s tem, da ni zaslišala njenega zakonitega zastopnika in direktorja družbe C. d.o.o., preprečilo konkretizacijo pobotnega ugovora. S tem sodišče prve stopnje ni samo bistveno kršilo določb ZPP, temveč je tudi zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Namesto, da bi obe stranki obravnavalo enakopravno, je sodišče prve stopnje zaslišalo le tožnika. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Zgolj zato, ker sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni navedlo, zakaj ni izvedlo dokaza z zaslišanjem zakonitega zastopnika tožene stranke, ni podana smiselno zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pritožba namreč zatrjuje, da zaradi navedene pomanjkljivosti izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih. Vendar pa razlogi za neizvedbo predlaganega dokaza niso razlogi o odločilnih dejstvih v smislu določbe 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je s tem, da svoje odločitve ni obrazložilo, sicer res kršilo določbo drugega odstavka 287. člena ZPP, kar pa lahko predstavlja le relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. V skladu z navedeno določbo senat predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo, zavrne in v sklepu navede, zakaj jih je zavrnil. Vendar pa je relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka v skladu s prvim odstavkom 339. člena ZPP, upoštevna le v primeru, če je vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe. Navedena pomanjkljivost v ničemer ni vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Sicer pa so razlogi za neizvedbo dokaza z zaslišanjem zakonitega zastopnika tožene stranke iz spisa več kot očitni. Sodišče prve stopnje je v tej zadevi razpisalo sedem narokov za glavno obravnavo, izvedlo pa je štiri, tožena stranka se je po pooblaščencu udeležila le prvega poskusa za izvedbo poravnalnega naroka, za vse nadaljnje naroke pa se je opravičila oziroma nanje ni pristopila. Na zadnjem naroku za glavno obravnavo pa je sodišče prve stopnje opravičili, ki sta jih poslala zakoniti zastopnik in pooblaščenec tožene stranke, pravilno štelo za neutemeljeni in razloge za takšno oceno navedlo v zapisniku.

Zaradi neizvedbe dokaza z zaslišanjem zakonitega zastopnika tožene stranke tudi ni podana zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je vselej podana, če kakšni stranki z nezakonitim postopanjem, zlasti pa z opustitvijo vročitve, ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem. Na glavno obravnavo razpisano za 28. 2. 2013 je bil zakoniti zastopnik tožene stranke vabljen z vabilom za zaslišanje, vendar se temu vabilu ni odzval, razloge, ki jih je za to navedel v opravičilu, pa je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo za neutemeljene. Glede na to, da so sta se tožena stranka in njen pooblaščenec tudi sicer očitno izmikala udeležbi v tem sporu, sodišču prve stopnje nikakor ni možno očitati, da bi toženi stranki kršilo pravico do izjave.

Pravno povsem zgrešeno je pritožbeno stališče, da je dejansko stanje glede pobotnega ugovora ostalo nepopolno ugotovljeno, ker bi zakoniti zastopnik tožene stranke na zaslišanju lahko konkretiziral pavšalne navedbe iz odgovora na tožbo o obstoju v pobot uveljavljene škode. Dokaz z zaslišanjem strank ni namenjen temu, da bi stranka z njim širila svojo trditveno podlago. Tudi v primeru, če bi bil zakoniti zastopnik tožene stranke zaslišan na naroku za glavno obravnavo dne 28. 2. 2013, kakor je bilo predvideno, takrat ne bi mogel izpovedovati o dejstvih, ki jih tožena stranka ni navedla najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo.

Sodišču prve stopnje ni možno očitati, da bi kršilo pravilo o zaslišanju obeh strank. O kršitvi tega pravila bi lahko govorili le v primeru, če sodišče prve stopnje neupravičeno ne bi zaslišalo tožene stranke. Vendar pa sodišču prve stopnje tega ni možno očitati, saj je zakonitega zastopnika tožene stranke vabilo z vabilom za zaslišanje stranke, ta pa se vabilu neupravičeno ni odzval, kakor je to že razloženo zgoraj.

Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki v zvezi z neizvedbo dokaza z zaslišanjem priče E.E., direktorja družbe C. d.o.o., D.. Sodišče prve stopnje je to pričo vabilo na naslov družbe, kjer opravlja funkcijo direktorja, ta družba pa je vabilo vrnila sodišču s pojasnilom, da je verjetno prišlo do napake pri vabljenju priče. Ob ugotovitvi, da tožena stranka niti ni navedla, kaj je želela dokazati z izpovedbo te priče (pa tudi priče F.F.) in da zanju kljub urgenci sodišča ni posredovala ustreznih naslovov, je sodišče prve stopnje ta dokazni predlog na zadnjem naroku za glavno obravnavo utemeljeno zavrnilo. Enako velja za zavrnitev dokaznega predloga za izvedbo dokaza z izvedencem.

Protispisne so pritožbene navedbe, da naj bi tožnik izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podal na podlagi določbe tretjega odstavka 73. člena ZDR. Iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 27. 1. 2011 (priloga A9) in pisnega opomina delodajalcu z dne 4. 1. 2011 (priloga A8) je namreč razvidno, da je tožnik odpoved pogodbe o zaposlitvi podal, ker mu tožena stranka trikrat zaporedoma oziroma trikrat v obdobju šestih mesecev ni izplačala plačila za delo ob pogodbeno dogovorjenem roku. Zmotna je tudi pritožbena domneva, da je bil ta razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podan, če tožena stranka tožniku sploh ne bi izplačevala plač. Zadostuje, da delodajalec trikrat zaporedoma oziroma trikrat v obdobju šestih mesecev plače ne izplača na dan, ki je dogovorjen s pogodbo o zaposlitvi, temveč z zamudo, kar se v konkretnem primeru tudi zgodilo. Navedeno je razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca določen v 4. alineji prvega odstavka 112. člena ZDR. Na to določbo pa se  odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi izrecno sklicuje.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, od katerih je odvisna odločitev o obstoju in utemeljenosti tožnikovih denarnih zahtevkov za plačilo odpravnine in odškodnine, ki mu gre na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ter za plačilo odškodnine za neizrabljeni letni dopust neizplačanega dela regresa za letni dopust za leto 2010. Tožena stranka tem dejanskim ugotovitvam niti ne oporeka.

Ob ugotovitvi, da je tožnik utemeljeno podal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razlogov na strani delodajalca (ta mu več kot trikrat zaporedoma oziroma v obdobju šestih mesecev ni izplačal plačila za delo ob zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenem roku) je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo obstoj tožnikove terjatve iz naslova odpravnine in tožniku v skladu z drugim odstavkom 112. člena ZDR dosodilo odpravnino v vtoževanem znesku. V skladu s citirano določbo je delavec v primeru odpovedi zaradi ravnanja iz prejšnjega odstavka (med temi ravnanji je tudi, če delodajalec trikrat zaporedoma ali v obdobju šestih mesecev ne izplača plačila za delo ob zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenem roku) upravičen do odpravnine, določene za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in do odškodnine, najmanj v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka. Tožnik je bil pri toženi stranki in družbi, od katere je bil prevzet k toženi stranki ter njenih pravnih prednikih, zaposlen skupno 34 let, zato je na podlagi 3. alineje drugega odstavka 179. člena ZDR upravičen do odpravnine v višini ene tretjine osnove, ki jo predstavlja prejeta povprečna plača v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo, za vsako leto dela pri toženi stranki oziroma njenih pravnih prednikih. Pri izračunu višine odpravnine se je sodišče prve stopnje utemeljeno oprlo na pravilen izračun strokovne službe sindikata G., ..., ki mu tožena stranka ni ugovarjala. Enako velja glede izračuna odškodnine zaradi izgubljenega plačila za čas odpovednega roka.

Ob ugotovitvi, da tožnik iz razlogov na strani tožene stranke ni mogel v celoti izrabiti letnega dopusta za leto 2010, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo obstoj vtoževane terjatve iz naslova odškodnine (bolj pravilno nadomestila) za neizrabljen dopust in mu je za šest dni neizrabljenega dopusta dosodilo odškodnino v višini pripadajoče plače. Pri tem se je sodišče prve stopnje utemeljeno oprlo na določbo drugega odstavka 184. člena ZDR o odškodninski odgovornosti delodajalca.

V postopku je bilo ugotovljeno, da je tožnik iz naslova regresa za letni dopust za leto 2010 prejel le znesek 200,00 EUR neto. Sodišče prve stopnje je zato na podlagi 6. točke tarifne priloge št. 3 h Kolektivni pogodbi za dejavnost kovinskih materialov in livarn Slovenije (Ur. l. RS, št. 10/2010) pravilno ugotovilo obstoj te terjatve in tožniku dosodilo razliko med izplačanim regresom in pripadajočim najnižjim polnim regresom za letni dopust, ki je znašal 760,00 EUR bruto. Ta razlika je znašala vtoževanih 511,90 EUR bruto.

Glede pobotnega ugovora tožene stranke je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je ta v razmerju do tožnika kvalitativno povsem neopredeljen in tudi neopredeljiv, zaradi česar je pravilno ugotovilo, da v pobot uveljavljana terjatev ne obstoji. Iz listin, ki jih je tožena stranka predložila z odgovorom na tožbo, v ničemer ni razviden obstoj kakršnekoli škode, ki bi jo toženi stranki povzročil tožnik. Sodišče prve stopnje zato pravilno ugotavlja, da je pobotni ugovor v razmerju do tožnika povsem nedokazan in da ne obstoji v pobot uveljavljana terjatev.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.