VDSS sodba Pdp 1052/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-04-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Silva Donko

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - odpravnina - odškodnina - starševstvo - diskriminacija - krajši delovni čas - posebno pravno varstvo

Odklonitev izrabe pravice do dela v krajšem delovnem času delavcu s strani delodajalca ne predstavlja prepovedane diskriminacije oziroma neenake obravnave tožnika v primerjavi z drugimi delavci. Če tožena stranka tožniku (očetu) ni omogočila izvrševanja pravice do krajšega delovnega časa, to še ne pomeni, da je bil tožnik diskriminiran oziroma manj ugodno obravnavan v primerjavi z drugimi delavci zaradi starševstva. Diskriminacija je podana, kadar je neenako obravnavanje posledica te osebne okoliščine: delavec je postavljen v slabši položaj prav zaradi starševstva, kar pa v obravnavanem primeru ni bilo ugotovljeno. Ker tožnik ni bil neenako obravnavan glede na osebne okoliščine, ni podan odpovedni razlog iz 6. alinee prvega odstavka 112. člena ZDR, zato tožnik ni upravičen do odpravnine in odškodnine v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati odpravnino v višini 1.565,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 1. 2010 dalje do plačila, da mu je dolžna obračunati odškodnino v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka v višini 5.868,75 EUR, odvesti davke in prispevke ter izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 1. 2010 dalje do plačila, da mu je dolžna obračunati odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 19.562,50 EUR, odvesti davke in prispevke ter izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 1. 2010 dalje do plačila, ter da mu je dolžna povrniti stroške predhodnega postopka v znesku 613,80 EUR, povečane za 20 % DDV, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka 8-dnevnega paricijskega roka. Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka, toženi stranki pa je dolžan povrniti stroške postopka v znesku 1.528,05 EUR, v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka tega roka do plačila.

Tožnik se pritožuje zoper navedeno sodbo iz vseh pritožbenih razlogov. To je zaradi bistvene kršitve določb postopka, zmotne uporabe materialnega prava ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Navaja, da ga je tožena stranka manj ugodno obravnavala od ostalih delavcev s tem, ko mu ni omogočila izrabe zakonske pravice do dela s krajšim delovnim časom. Tožnik je bil neenako obravnavan glede na sodelavko, ki ji je tožena stranka omogočila opravljanje dela s krajšim delovnim časom zaradi varstva otroka. Tožnik ob koncu leta 2009 ni delal na nobenem projektu, na katerem bi bil nenadomestljiv. Tožena stranka ni dokazala spremenjenih poslovnih okoliščin med letoma 2008 in 2009, direktor pa je izpovedal o drugih razlogih za odklonitev soglasja tožniku za izrabo pravice do dela s krajšim delovnim časom. Če bi bil tožnik dejansko nenadomestljiv, tožena stranka ne bi pogojevala soglasja za delo v krajšem delovnem času z zaposlitvijo na drugem delovnem mestu in za nižjo plačo. Tudi če bi tožena stranka nujno potrebovala tožnikovo delo na projektih za polni delovni čas, to ni zakonit cilj in sredstvo za dosego tega cilja. Po mnenju tožnika je vsakdo upravičen do izrabe pravic po Zakonu o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (ZSDP, Ur. l. RS, št. 97/2001 s spremembami) ne glede na osebno okoliščino. Noben predpis ne daje podlage delodajalcu za zavrnitev pravic po ZSDP. Tožena stranka je kršila določbo 6. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami), saj je tožniku onemogočila izrabo pravice do dela s krajšim delovnim časom in mu želela znižati plačo, kar nesporno predstavlja manj ugodno obravnavanje tožnika. Tožnik (moški) je zaradi družinskega stanja uveljavil pravico do dela s krajšim delovnim časom zaradi starševstva, tožena stranka pa mu  ni omogočila njene izrabe. S tem je tožniku odvzela možnost poklicnega in osebnega razvoja, položaj oziroma ugled v delovnem in življenjskem okolju, kar predstavlja ustavno pravico do osebnega dostojanstva in varnosti. Zaradi nezakonitega ravnanja je bil tožnik prisiljen izredno odpovedati pogodbo o zaposlitvi in je postal brezposeln. Ker je bilo ravnanje tožene stranke vzrok izredne odpovedi, vzročna zveza med ravnanjem tožene stranke in nastalo škodno posledico ni pretrgana. Sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj šteje, da v obravnavanem primeru ne gre za pravno priznano škodo, oziroma da duševne bolečine ne dosegajo takšne stopnje intenzivnosti in trajanja, da bi upravičevale prisojo denarne odškodnine. Takšna presoja nima podlage v izpovedi tožnika. Uveljavlja povrnitev stroškov pritožbe.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe tožnika v pritožbi in predlaga njeno zavrnitev. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami) preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti. Pritožba bistvene kršitve določb pravdnega postopka uveljavlja le pavšalno, zato se je v tem delu ni dalo preizkusiti. Sodišče prve stopnje je na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva ter izvedlo vse relevantne dokaze. Tožnik je 7. 1. 2010 podal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ta je bila odpovedana po postopku, kot je določen v prvem odstavku 112. člena ZDR, in znotraj rokov po drugem odstavku 110. člena ZDR. Za odločitev o utemeljenosti denarnih tožbenih zahtevkov pa je bistveno, ali je tožnik pogodbo o zaposlitvi odpovedal iz utemeljenega zakonsko določenega razloga za odpoved po 6. alinei prvega odstavka 112. člena ZDR, na katerega se sklicuje v odpovedi, torej ali ga je tožena stranka neenako obravnavala v smislu četrtega odstavka 6. člena ZDR. Po tej določbi se manj ugodno obravnavanje delavcev, povezano z nosečnostjo ali starševstvom, šteje za diskriminacijo. Na podlagi drugega odstavka 112. člena ZDR je delavec v primeru odpovedi zaradi ravnanja iz prvega odstavka istega člena upravičen do odpravnine, določene za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in do odškodnine najmanj v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka. V primeru kršitve prepovedi diskriminacije pa je v skladu s sedmim odstavkom 6. člena ZDR delodajalec odškodninsko odgovoren delavcu po splošnih pravilih civilnega prava.

Tožnik zatrjuje, da je tožena stranka posegla v pravico do nediskriminacijskega obravnavanja, ker mu ni odobrila izvrševanja pravice do krajšega delovnega časa zaradi starševstva po 48. členu ZSDP. Na podlagi prvega odstavka 187. člena ZDR imajo delavci zaradi nosečnosti in starševstva pravico do posebnega varstva v delovnem razmerju, v tretjem odstavku istega člena pa je določeno, da mora delodajalec omogočiti delavcem lažje usklajevanje družinskih in poklicnih obveznosti. Pravico do dela s krajšim delovnim časom je skladno s prvim odstavkom 191. člena ZDR delavcu dolžan zagotavljati delodajalec. V kolikor je tožnik ocenil, da mu je tožena stranka z zavrnitvijo izvrševanja pravice do dela v  krajšem delovnem času kršila pravice iz delovnega razmerja, bi lahko uveljavljal sodno varstvo, vendar v za to predpisanih rokih. Posebno varstvo zaradi starševstva v času trajanja delovnega razmerja bi lahko tožnik uveljavil po postopku, predpisanem v prvem in drugem odstavku 204. člena ZDR. Tožnik v času trajanja delovnega razmerja od tožene stranke ni zahteval odprave kršitve v smislu prvega odstavka 204. člena ZDR.

Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da odklonitev izrabe pravice do dela v krajšem delovnem času ne predstavlja prepovedane diskriminacije oziroma neenake obravnave tožnika v primerjavi z drugimi delavci. Če tožena stranka tožniku (očetu) ni omogočila izvrševanja pravice do krajšega delovnega časa, to še ne pomeni, da je bil tožnik diskriminiran oziroma manj ugodno obravnavan v primerjavi z drugimi delavci zaradi starševstva. Diskriminacija je podana, kadar je neenako obravnavanje posledica te osebne okoliščine: delavec je postavljen v slabši položaj prav zaradi starševstva, kar pa iz izvedenih dokazov ne izhaja.

Prepoved diskriminacije zaradi osebnih okoliščin je predpisana v določbi 6. člena ZDR. Varstvo zoper diskriminacijo je urejeno tudi v Zakonu o uresničevanju načela enakega obravnavanja (ZUNEO, Ur. l. RS, št. 50/2004 s spremembami). Ta zakon v 1. členu določa skupne temelje in izhodišča za zagotavljanje enakega obravnavanja vsakogar pri uveljavljanju pravic na kateremkoli področju družbenega življenja, torej tudi z vidika zaposlitve. Kadar diskriminirana oseba zahteva, da se v sodnem postopku ugotovi kršitev, in navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je bila kršena prepoved diskriminacije, mora kršitelj dokazati, da ni kršil te prepovedi (22. člen ZUNEO).

Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da tožnik ni bil postavljen v manj ugoden položaj zaradi drugih osebnih okoliščin, opredeljenih v prvem odstavku 6. člena ZDR. Tožnik bi moral  utemeljiti, da je bil zaradi osebnih lastnosti in okoliščin z ravnanjem tožene stranke diskriminiran v primerjavi drugim delavcem oziroma, da je bil ta zaradi takih okoliščin v nasprotju z zakonom privilegiran. Z navedbo, da je tožena stranka omogočila sodelavki A.A. izvrševanje pravice do krajšega delovnega časa zaradi starševstva, je tožnik smiselno zatrjeval manj ugodno obravnavo kot oseba nasprotnega spola. Vendar pa iz izvedenih dokazov izhaja, da je bila sodelavki v letu 2008 dano soglasje za delo v krajšem delovnem času zaradi narave in vrste dela, ki ga je opravljala. Sodelavka je bila zadolžena za projekte v Črni Gori, ki so bili časovno dolgotrajni in se pri njihovi izvedbi ni mudilo. Drugače je bilo v tožnikovem primeru, saj je bilo njegovo delo ključno za pravočasno končanje projektov. V kolikor bi tožnik delal le štiri ure dnevno, bi se njegovo delo podvojilo in projektov ne bi mogli izpeljati pravočasno. Projekti so imeli določene penale za primer zamude. Narava projektov je bila takšna, da na njih nista mogla delati dva delavca. Navedenih ugotovitev sodišča prve stopnje o organizacijskih in ekonomskih ovirah za delo tožnika v krajšem delovnem času in neprimerljivosti pravnega položaja tožnika s sodelavko z vidika delovnega procesa pritožba ne more uspešno izpodbiti z izpisom iz vzajemne bibliografsko - kataložne baze podatkov. Gre za dokaz, ki ga tožnik prvič uveljavlja v pritožbi in ga na podlagi 337. člena ZPP v pritožbenem postopku ni mogoče upoštevati. Iz izvedenih dokazov izhaja, da tožena stranka ni soglašala z delom tožnika v krajšem delovnem času zaradi narave in vrste dela, ki ga je opravljal. To pa pomeni, da ključni razlog zavrnitve pravice do dela s krajšim delovnim časom ni veljal izključno za delavce enega spola oziroma ni posledica te osebne okoliščine v smislu drugega odstavka 5. člena Zakona o enakih možnostih moških in žensk (ZEMŽM, Ur. l. RS, št. 59/2002 s spremembami). Pritožbene navedbe o neenakem obravnavanju tožnika so torej neutemeljene.

Ob ugotovitvi, da tožnik ni bil neenako obravnavan glede na osebne okoliščine, je pravilna presoja sodišča prve stopnje, da ni podan odpovedni razlog iz 6. alinee prvega odstavka 112. člena ZDR ter da tožnik ni upravičen do odpravnine in odškodnine v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka. Ker v skladu z obrazloženim ni podana nedopustna diskriminacija, je tožbeni zahtevek za plačilo nepremoženjske škode, ki jo tožnik vtožuje na njeni podlagi, utemeljeno zavrnjen. Iz tega razloga se pritožbeno sodišče ni ukvarjalo s pritožbenimi očitki, ki se nanašajo na druge predpostavke odškodninske odgovornosti. Posledično tožnik ni upravičen do povrnitve stroškov predhodnega postopka pri toženi stranki.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato mora sam kriti svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Svoje stroške pritožbenega postopka pa krije tudi tožena stranka, ker njen odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k reševanju pritožbe (prvi odstavek 155. člena ZPP).

ZDR člen 6, 110, 110/2, 112, 112/1, 112/1-6, 187, 187/1, 191, 191/1, 204, 204/1, 204/2. ZSDP člen 48. ZUNEO člen 1, 22. ZEMŽM člen 5, 5/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.