VDSS sklep Pdp 1004/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-01-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

zamudna sodba - obstoj delovnega razmerja - rok za sodno varstvo

Pravdni stranki nista sklenili pogodbe o zaposlitvi v pisni obliki. Glede vprašanja sodnega varstva v sporu glede obstoja delovnega razmerja, kadar stranki nista sklenili pogodbe o zaposlitvi, mora delavec, dokler takšno faktično delovno razmerje obstaja, ravnati v skladu z 1. in 2. odstavkom 204. člena ZDR, po prenehanju takšnega faktičnega delovnega razmerja pa v skladu s 3. odstavkom 204. člena ZDR.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana zamudna sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Z izpodbijano zamudno sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila tožena stranka v obdobju od 4. 3. 2009 do 13. 3. 2009 zaposlena pri toženi stranki (I. točka izreka). Tožena stranka je dolžna tožniku izplačati del pripadajoče plače za mesec marec 2009 v bruto znesku 193,33 EUR, od navedenega bruto zneska odvesti davke in prispevke v višini 42,73 EUR, nato pa neto znesek v višini 150,60 EUR plačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 4. 2009 dalje do plačila v 8 dneh, da ne bo izvršbe (II. točka izreka). Tožena stranka je dolžna tožniku izplačati dnevnico v skupni višini 495,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 4. 2009 dalje do plačila v 8 dneh da ne bo izvršbe (III. točka izreka). Nadalje sta toženi stranki dolžni (pravilno: je tožena stranka dolžna) tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 91,08 EUR in jih nakazati na račun Delovnega sodišča v Mariboru, v roku 8 dni po poteku tega roka, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka).

Zoper navedeno zamudno sodbo se je pravočasno pritožila tožena stranka, smiselno zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V laični pritožbi je smiselno predlagala zavrnitev tožbenega zahtevka. Poudarja, da je bil tožnik v obravnavanem času prijavljen na Zavodu za zaposlovanje, ko je tožena stranka dala oglas, da rabi voznika. Tožnik naj bi takrat toženi stranki povedal, da mora biti ob petkih in sobotah doma, ker dela kot varnostnik v nočnih klubih. Če pa bo ugotovil, da mu to delo šoferja ustreza, se bo odjavil z zavoda in ga bo tožena stranka zaposlila. Tožena stranka poudarja, da s tožnikom ni sklenila oziroma podpisala nobene pogodbe o zaposlitvi. Ker tožnik po oceni tožene stranke ni bil primeren za delo šoferja, ga tudi niso zaposlili. V nadaljevanju pritožbe tožena stranka pojasnjuje, da je po nekaj mesecih tožnik poklical toženca v neko gostilno pri aA., tam naj bi bila prisotna tudi dva tožnikova prijatelja, in tam od tožene stranke zahteval denar ter naj bi tožencu tudi grozili, zaradi česar je pobegnil. Pošiljali naj bi mu tudi grozilna sporočila, zato se čudi, zakaj je šele po treh letih tožnik vložil tožbo. Meni, da tožniku ni ničesar dolžan plačati.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo zamudno sodbo sodišča prve stopnje v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji), pri čemer je upoštevalo določbo 2. odstavka 338. člena ZPP, ki določa, da se zamudna sodba ne more izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbeno sodišče je tako opravilo preizkus glede bistvenih kršitev določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter glede pravilne uporabe materialnega prava.

Sodišče izda zamudno sodbo v skladu s 318. členom ZPP, če tožena stranka v roku iz 277. člena tega zakona ne odgovori na tožbo in če so izpolnjeni naslednji pogoji: da je toženi stranki pravilno vročena tožba v odgovor; da ne gre za zahtevek s katerim stranke ne morejo razpolagati (3. odstavek 3. člena ZPP); da izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka iz dejstev, ki so navedene v tožbi in da dejstva, na katere se opira tožbeni zahtevek niso v nasprotju z dokazi, ki jih predloži tožeča stranka in dejstvi, ki so splošno znana.

Prvostopenjsko sodišče je izdalo zamudno sodbo, ker je štelo, da so bili izpolnjeni vsi pogoji, določeni v 318. členu ZPP. Takšno stališče sodišča prve stopnje po doslej znanih podatkih ni utemeljeno, saj ni izkazano, da tožnik izpolnjuje pogoje za sodno varstvo. Iz navedb tožbe izhaja, da naj bi pravdni stranki dne 1. 3. 2009 sklenili predpogodbo pogodbe o zaposlitvi, tožnik pa naj bi pri toženi stranki delal od 4. 3. 2009 do 13. 3. 2009. Pogodbe o zaposlitvi pa stranki nista sklenili v pisni obliki. Glede vprašanja sodnega varstva v sporu glede obstoja delovnega razmerja, kadar stranki nista sklenili pogodbe o zaposlitvi, se je oblikovala obsežna sodna praksa, v skladu s katero mora delavec, dokler takšno faktično delovno razmerje obstaja, ravnati v skladu z 1. in 2. odstavkom 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS; št. 42/02 s spremembami; ZDR), po prenehanju takšnega faktičnega delovnega razmerja pa v skladu s 3. odstavkom 204. člena ZDR. Tako je Vrhovno sodišče RS v sklepih VIII Ips 265/2010 z dne 20. 12. 2011 in VIII Ips 9/2009 z dne 14. 2. 2011 izrecno zavzelo stališče, da dokler delovno razmerje še traja, delavec lahko na podlagi 3. odstavka 15. člena ZDR in po postopku predpisanem v 1. in 2. odstavku 204. člena ZDR zahteva od delodajalca izročitev pisne pogodbe o zaposlitvi. Ko pa (delovno) razmerje že preneha, bi tožnik moral uveljavljati sodno varstvo v roku, določenem v 3. odstavku 204. člena ZDR, to je v 30 dneh od dneva, ko je izvedel za kršitev pravic. Tožnik je tožbo vložil 3. 4. 2012, delovno razmerje pa naj bi mu prenehalo 13. 3. 2009, ko se je vrnil z vožnje, na kateri se je kot sovoznik seznanjal z delom šoferja. Ker tožnik v tožbi sam navaja, kdaj je nehal delati za toženo stranko, je mogoče zaključiti, da se je 13. 3. 2009, ko se je vrnil s poskusne vožnje, seznanil z dejstvom, da pri toženi stranki ne bo več delal oziroma mu je moralo biti to takrat znano, glede na okoliščine primera. Zato bi v skladu s 3. odstavkom 204. člena sodno varstvo moral zahtevati v roku 30 dni od 14. 3. 2009 dalje, česar pa ni storil. Tožba je bila torej vložena po izteku tega roka. Tudi če bi šteli, da bi moral tožnik najprej uveljavljati varstvo pravic pri toženi stranki v smislu 1. in 2. odstavka 204. člena ZDR, bi moral to storiti najkasneje do zadnjega dne zaposlitve pri toženi stranki, ter v nadaljnjem roku osmih delovnih dni po vročeni pisni zahtevi, če tožena stranka ne bi odpravila kršitve (t. j. sklenila s tožnikom pogodbe o zaposlitvi), v roku 30  uveljavljati sodno varstvo, česar prav tako ni storil.

Rok za vložitev tožbe je materialni prekluzivni rok, na katerega pazi sodišče po uradni dolžnosti. Ob pravilni uporabi materialnega prava ima ugotovitev zamude prekluzivnega roka za vložitev tožbe za posledico zavrženje tožbe. Ker je torej tožnik vložil tožbo po preteku roka iz 204. člena ZDR, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo ter na podlagi 1. odstavka 354. člena ZPP zamudno sodbo razveljavilo ter vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 7. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ko je  izdalo zamudno sodbo v nasprotju z določbami ZPP. Pri tem pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je sodbo razveljavilo tako glede ugotovitve delovnega razmerja za čas od 4. 3. 2009 do 13. 4. 2009, kot tudi glede plačila plače in dnevnic. Gre namreč za pravice, ki so vezane na obstoj delovnega razmerja.

V novem postopku bo moralo sodišče prve stopnje ugotoviti, ali so izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe na podlagi določb 318. člena ZPP.

ZPP člen 318. ZDR člen 204, 204/1, 204/2, 204/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.