VDSS sodba Pdp 575/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-12-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - odškodninska odgovornost delodajalca - mobing - trpinčenje na delovnem mestu

Ukinitev tožničinega delovnega mesta zaradi reorganizacije tožene stranke predstavlja utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov v skladu z določilom 88. člena ZDR.  Ukinitev delovnega mesta v posledici reorganizacije znotraj družbe je stvar poslovne odločitve delodajalca, v katero sodišče ne more posegati in kot takšna ni podvržena sodni kontroli. Sodišče tudi ne more presojati razlogov reorganizacije, temveč lahko ugotavlja in odloča samo, če je bila ukinitev delovnega mesta res posledica reorganizacije. Glede na navedeno okoliščine v zvezi z poslovnimi rezultatati tožene stranke niso pravnoodločilne.

Trpinčenje na delovnem mestu je v skladu s 4. odstavkom 6.a člena ZDR izrecno prepovedano in opredeljeno kot vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Izjave “kaj bi pa spet rada” in “počasi, umiri se” ne predstavljajo trpinčenja na delovnem mestu v smislu 6. a člena ZDR. Prav tako tožničina izpoved o ravnanju direktorja tožene stranke in sodelavcev ne dokazuje ponavljajočega, sistematičnega, graje vrednega in žaljivega ravnanja s strani delavcev tožene stranke ali poslovodij. Glede na navedeno tožničin tzahtevek iz tega naslova ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek, s katerim je zahtevala, da se ugotovi, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, ki jo je tožena stranka podala dne 4. 6. 2010, nezakonita in da pogodba o zaposlitvi z dne 9. 1. 2002 ni prenehala in še vedno traja; da je tožena stranka dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo in ji priznati vse pravice iz pogodbe o zaposlitvi, kot da bi delala, vključno s plačo za posamezne mesece, ko ni delala, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. dne v mesecu za pretekli mesec, vse v roku 8 dni; da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki odškodnino za nematerialno škodo v višini 73.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 4. 2011 do plačila, v roku 15 dni; da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki razlike v plačah za obdobje od januarja 2007 do vključno marca 2010 v skupni višini 3.609,72 EUR ter zakonske zamudne obresti od neto zneskov, obračunane do 13. 4. 2011, v višini 562,83 EUR vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14. 4. 2011 dalje do plačila, vse v roku 15 dni; da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki znesek 943,25 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 8. 2010 dalje do plačila, v roku 15 dni, da ne bo izvršbe (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna plačati tožeči stranki 792,00 EUR in pripadajoče zakonske zamudne obresti do 13. 4. 2011 v višini 50,19 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14. 4. 2011 do plačila, v roku 15 dni (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki pravdne stroške v višini 2.385,00 EUR v roku 8 dni (III. točka izreka).

Zoper sodbo v zavrnilnem delu se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP, in sicer zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi  ugodi in tožbenemu zahtevku v celoti ugodi ter toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka, podredno pa, da sodbo sodišča prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je sodišče  storilo absolutno bistveno kršitev določb postopka po 14. in 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ko je v nasprotju z listovnimi dokazi v spisu ugotovilo, da je tožena stranka sprejela reorganizacijo poslovanja z zmanjšanjem števila delovnih mest, kar naj bi izhajalo iz sklepa tožene stranke z dne 25. 5. 2010. V zvezi s tem sodišče ni navedlo razlogov, zakaj je štelo navedeni sklep za splošni akt, kljub nespornemu dejstvu, da sklep ni bil sprejet po postopku za sprejem splošnega akta. Tožena stranka v odpovedi pogodbe o zaposlitvi sklepa ni navedla, sodišče pa ni upoštevalo, da delodajalec ne more redne pogodbe o zaposlitvi naknadno utemeljevati z novimi odpovednimi razlogi, ki jih ob odpovedi ni bilo. Sodba nima razlogov, zakaj je sodišče nekritično upoštevalo sklep z dne 25. 5. 2010 ter izpoved zakonitega zastopnika in prokuristke A.I. (kot podpisnika tega sklepa), čeprav je tožnica trdila, da je bil sklep očitno sestavljen za potrebe tega postopka. Sodišče ni podalo obrazložitve, zakaj ni upoštevalo izpovedi tožnice in prič (A.A., A.B., A.C., deloma tudi A.D.), ki dokazujejo navedbe tožnice o tem, kaj vse je tožnica delala do prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti. Tožena stranka je v odpovedi pogodbe o zaposlitvi navedla ekonomske razloge zaradi katerih naj bi bila prisiljena optimizirati delovne procese znotraj skupine A., teh pa sodišče ni presojalo. V nadaljevanju navaja, da ta razlog tudi v resnici ni obstajal, saj je tožena stranka po stanju na dan 31. 12. 2009 izkazovala dobiček iz poslovanja. Sodišče prve stopnje bi moralo upoštevati okoliščine (tri opozorila pred odpovedjo in ponudbe za sporazumno prenehanje delovnega razmerja) v kontekstu vseh dogodkov, saj gre za resen indic, da je bil razlog za sporno odpoved pogodbe o  zaposlitvi v tem, da se znebi tožnice. Tožena stranka je po sporni odpovedi zaposlila še 4 delavce, že v času odpovednega roka pa je zaposlila A.E., s tretjo stopnjo izobrazbe in izkušnjami, ki naj bi jih pridobila pri prejšnjem delodajalcu, na delovnem mestu poslovni sekretar. Sodba je oprta samo na izpoved zakonitega zastopnika glede ustreznosti navedene delavke, brez ocene, zakaj je sodišče v celoti verjelo A.F., čeprav ni predložil ustreznih listin, ki bi jih A.E. morala predložiti, ko je kandidirala na delovno mesto. Dejstva, da tožena stranka ni predložila pisnega dokazila o njeni izobrazbi, sodišče ni ocenilo, zato je dejansko stanje napačno ugotovljeno. V zvezi z odločitvijo sodišča glede zavrnitve odškodnine za mobbing navaja, da so njene trditve in dokazi v zvezi s potekom revizije pravno pomembni v toliko, da je s tem dokazala obstoj okoliščin, zaradi katerih se je odnos tedanjega vodstva tožene stranke tako spremenil v razmerju do tožnice, da je slednjo označil kot shizofreno. Meni, da bi moralo sodišče opazke in druga ravnanja zaposlenih presojati v luči ostalih trditev tožnice, in sicer, da jo je tožena stranka pred tem označila med sodelavci za shizofreno, o čemer so verodostojno izpovedale priče A.A., A.B. in A.C.. Sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj je v zvezi s tem verjelo priči A.G. in ne navedenim pričam, ki so izpovedale drugače. V posledici tega je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Priča A.H. res ni bila priča neposrednih napadov, je pa njena izpoved posredni dokaz o tem, kaj ji je tožnica o tem povedala. Sodišče je neutemeljeno zavrnilo zahtevek na plačilo razlike v plači, ker ni upoštevalo, da se lahko pogodbene stranke po sklenitvi pisne pogodbe dodatno sporazumejo o dodatnih ugodnostih, ne da bi bile te izrecno zapisane v dodatku k pogodbi. Sodišče je napačno štelo, da tožnica uveljavlja plačilo dela plače iz naslova delovne uspešnosti. Tožnica je navajala in tudi izpovedala, da ji plača za delovno uspešnost ni pripadala, zato pa ji je pripadalo letno povišanje plače, v višini inflacije, a najmanj 5 %, nad tem odstotkom pa tudi v primeru, ko bi tožnica sprejela dodatna dela k delom delovnega mesta, kar bi se morali dogovoriti v letnem razgovoru. Tožena stranka je vsa leta od 2002 do vključno 2006 ravnala v skladu z dogovorom, in sicer tako, da ji je ob začetku vsakega koledarskega leta avtomatično povišala osnovno plačo in ji povišano plačo izplačevala do naslednjega povišanja ob začetku koledarskega leta. Dejstvo, da je tožena stranka v začetku leta 2007 prenehala z dvigom plače, je posledica dogodkov, ki so predmet tega spora. O tem, da je med pravdnima strankama veljal dogovor o letnem dvigu fiksne plače, sta verodostojno izpovedali priči A.B. in A.C.. Kljub temu je sodišče ugotovilo, da dogovora o avtomatičnem letnem dvigu osnovne plače ni bilo, kar izhaja iz izpovedi direktorja tožene stranke. Ker sodišče ni podalo pomembnih razlogov, sodbe ni mogoče preizkusiti, dejansko stanje pa je ostalo nepopolno ugotovljeno. Neutemeljeno je sodišče zavrnilo zahtevek na plačilo 943,25 EUR, saj ni upoštevalo, da tožena stranka ni zanikala trditev tožnice, da ji je tako kot drugim delavcem pripadala pravica do plačila za prostovoljno pokojninsko zavarovanje. Ker tožena stranka ni prerekala zahtevka, ne po temelju ne po višini, je stališče sodišča o nezadostni dokazni vrednosti predloženega potrdila C. zavarovalnice neutemeljeno. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje zatrjevanih bistvenih kršitev določb postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo in je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Kršitev po tej točki je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je lahko presodilo miselno pot sodišča prve stopnje, zakaj je presodilo tako, kot izhaja iz izreka in obrazložitve sodbe, prav tako pa razlogi iz obrazložitve ne nasprotujejo samemu sebi in tudi niso nejasni, niti ni podano nasprotje med razlogi in izrekom sodbe. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek o bistveni kršitvi pravil postopka iz 15. točke 2. odstavka  339. člena ZPP, saj v izpodbijani sodbi o odločilnih dejstvih ni nasprotja med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi.

Tožnica v tem individualnem delovnem sporu uveljavlja nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 4. 6. 2010 z zahtevkom za reintegracijo in reparacijo, odškodnino za nematerialno škodo iz naslova mobbinga v višini 73.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, razlike v plači za obdobje od januarja 2007 do marca 2010 z zakonskimi zamudnimi obrestmi, plačilo zneska 943,25 EUR iz naslova neplačanega prispevka za prostovoljno dodatno pokojninsko zavarovanje in plačilo 792,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi v višini 50,19 EUR iz naslova neupravičenega pobotanja odpravnine s stroški za uporabo službenega telefona. Sodišče prve stopnje je navedene zahtevke zavrnilo, z izjemo zahtevka za plačilo 792,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi v višini 50,19 EUR, kateremu je ugodilo. Zoper slednjega ni pritožbe in je sodba v tem delu postala pravnomočna.

Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku zaključilo, da je neutemeljen tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 1. 2002 iz poslovnega razloga ter posledično reintegracijski in reparacijski zahtevek. Ugotovilo je, da je tožena stranka z reorganizacijo zmanjšala stroške podjetja in optimizirala delovne procese, zaradi česar je bilo ukinjeno tožničino delovno mesto, kar predstavlja utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov v skladu z določilom 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) ter je tožena stranka izpolnila obveznost po določbi 3. odstavka 88. člena ZDR. Pritožbeno sodišče se z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje strinja in jih zato ne ponavlja, v zvezi s pritožbenimi navajanji pa še dodaja:

Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bila tožnica zaposlena na delovnem mestu “osebna oziroma poslovna” sekretarka, na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 1. 2002. Tožena stranka je v načrtu reorganizacije z dne 12. 5. 2010 zaradi zaostrenih razmer na trgu in z namenom ohranjanja tržnega deleža predvidela reorganizacijo podjetja, med drugim tudi ukinitev delovnega mesta “poslovnega sekretarja”. S sklepom poslovodstva z dne 25. 5. 2010, sprejetega s strani poslovodje tožene stranke A.F. in prokuristke A.I., je bilo navedeno delovno mesto tudi dejansko ukinjeno. V posledici navedene reorganizacije je tožena stranka tožnici dne 4. 6. 2010 redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov.

Poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi je utemeljen, če preneha potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih in podobnih razlogov na strani delodajalca (1. alinea prvega odstavka 88. člena ZDR). Če redno odpoveduje pogodbo o zaposlitvi delodajalec, je dolžan dokazati utemeljen razlog odpovedi (prvi odstavek 82. člena ZDR). Delodajalec mora podati odpoved najkasneje v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga (šesti odstavek 88. člena ZDR). V skladu s 3. odstavkom 88. člena ZDR mora delodajalec v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga preveriti, ali je možno zaposliti delavca pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma ali ga je mogoče dokvalificirati za delo, ki ga opravlja oziroma prekvalificirati za drugo delo. Če ta možnost obstaja, mora delavcu ponuditi sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi. Ustrezna je tista zaposlitev za katero se zahteva enaka vrsta in stopnja izobrazbe, kot se je zahtevala za opravljanje dela na prejšnjem delovnem mestu, za katero je imel delavec sklenjeno pogodbo o zaposlitvi (tretji odstavek 90. člena ZDR). Obveznost delodajalca obstaja le v primeru, če ima na voljo ustrezno delo in za nedoločen čas.

Tožnica v pritožbi izpodbija utemeljenost poslovnega razloga z navedbami, da je sodišče prve stopnje v nasprotju z listinskimi dokazi ugotovilo, da je poslovni razlog organizacijske narave glede na to, da iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhaja, da je bil razlog ekonomske narave in da pri odločitvi ne bi smelo upoštevati sklepa z dne 25. 5. 2010, ker ni bil sprejet po postopku za sprejem splošnega akta in ga tožena stranka v odpovedi pogodoe o zaposlitvi ni navedla. Pritožbene navedbe so neutemeljene. Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bil poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi organizacijske narave, to je ukinitev tožničinega delovnega mesta “osebne oziroma poslovne sekretarke” in da je le – ta utemeljen, saj je zaradi ukinitve tožničinega delovnega mesta prenehala potreba po opravljanju dela tožnice po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi.

Iz obvestila o nameravani odpovedi z dne 25. 5. 2010 kot tudi iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 4. 6. 2010 izhaja, da je tožena stranka sprejela odločitev o reorganizaciji poslovanja ter o zmanjšanju števila delovnih mest in je zato ukinila tožničino delovno mesto. Dejstvo ukinitve tožničinega delovnega mesta zaradi reorganizacije tožene stranke tudi po presoji pritožbenega sodišča predstavlja poslovni razlog organizacijske narave in so zato pritožbene navedbe, ki takšen zaključek izpodbijajo, neutemeljene. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je že večkrat zavzelo stališče, da je ukinitev delovnega mesta v posledici reorganizacije znotraj družbe stvar poslovne odločitve delodajalca, v katero sodišče ne more posegati in kot takšna ni podvržena sodni kontroli. Sodišče tudi ne more presojati razlogov reorganizacije, temveč lahko ugotavlja in odloča samo, če je bila ukinitev delovnega mesta res posledica reorganizacije. Že sodišče prve stopnje se zato pravilno ni opredeljevalo do poslovnih rezultatov tožene stranke, saj te okoliščine za odločitev v tej zadevi niso pravnoodločilne. Za zaključek, da je pri toženi stranki tudi dejansko prišlo do ukinitve tožničinega delovnega mesta kot posledice reorganizacije, pa je imelo sodišče prve stopnje zadostno podlago v izvedenih dokazih. Navedeno izhaja iz načrta reorganizacije z dne 12. 5. 2010, kjer je v okviru reorganizacije predvideno tudi zmanjševanje delovnih mest, sklepa poslovodstva z dne  25. 5. 2010, v katerem je navedeno, da je poslovodja A.F., skupaj s prokuristko A.I. sprejel odločitev, da se v družbi ukine delovno mesto z nazivom “poslovna sekretarka”, ter izpovedi direktorja A.F. in priče A.I.. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje navedenega sklepa ne bi smelo upoštevati iz razloga, ker ni bil sprejet po ustreznem postopku. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da te navedbe predstavljajo nedovoljeno pritožbeno novoto, saj tožnica tega v postopku pred sodiščem prve stopnje, kljub temu, da v pritožbi zatrjuje drugače, ni zatrjevala. Zgolj zaradi tožničinih navajanj, da je bil sklep očitno sestavljen za potrebe tega postopka, pa mu ni mogoče odreči dokazne vrednosti. Tudi sicer pa je bilo dejstvo ukinitve tožničinega delovnega mesta dokazano z ostalimi izvedenimi dokazi. Tako kot ostali dokazi je tudi sklep z dne 25. 5. 2010 podvržen prosti presoji dokazov v skladu z 8. členom ZPP. Sodišče prve stopnje je dokazno ocenilo tudi izpovedi prič A.A., A.B., A.C. in A.D., s tem, ko je navedlo, da izpovedi navedenih prič ne morejo izpodbiti ugotovljene utemeljenosti odpovednega razloga. Dokazna ocena, kot jo je napravilo sodišče prve stopnje, je vestna, skrbna in analitično sintetična, kot to veleva 8. člen ZPP, pritožbeno sodišče pa jo tudi objektivno ocenjuje kot razumno in prepričljivo. Tudi dejstvo, da tožena stranka  v odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni izrecno navedla sklepa z dne 25. 5. 2010, s katerim je ukinila tožničino delovno mesto, ni pravnoodločilno, bistveno je, da je tožena stranka utemeljenost poslovnega razloga, to je ukinitev tožničinega delovnega mesta, dokazala v sodnem postopku.

Tudi po prepričanju pritožbenega sodišča je tožena stranka dokazala, da je obstajal zakonit razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ravnanje tožene stranke pred podajo odpovedi, ki se presoja v tem sporu (tri opozorila pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ponudba sporazumnega prenehanja delovnega razmerja) pa tudi po presoji pritožbnega sodišča ne utemeljujejo zaključka, da je do odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici prišlo iz šikanoznih razlogov, kot to ponovno izpostavlja tožnica v pritožbi.

Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka izpolnila  obveznost po določbi 3. odstavka 88. člena ZDR. Tožnica v pritožbi navaja, da bi morala tožena stranka s pisnimi dokazili dokazati, da delavka, katero je tožena stranka zaposlila na delovno mesto “strokovnjak za operativno podporo prodaji in poslovanju” izpolnjuje pogoje za zasedbo. Pritožbene navedbe so neutemeljene. Tožena stranka mora v skladu z določbo 3. odstavka 88. člena ZDR v postopku dokazati, da je preverila, ali je možno zaposliti delavca pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma ali ga je mogoče dokvalificirati za delo, ki ga opravlja oziroma prekvalificirati za drugo delo. Tako je, glede na tožničino zatrjevanje v postopku,  da je tožena stranka za delo na področju CRM sistemov, kar je opravljala tudi tožnica, zaposlila drugo delavko, v skladu s citirano določbo bistvena presoja, ali bi tožena stranka lahko na delovno mesto “strokovnjak za operativno podporo prodaji in poslovanju” zaposlila tožnico. Okoliščine, ali nova delavka izpolnjuje pogoje za zasedbo delovnega mesta, niso pravnoodločilne in jih zato sodišče prve stopnje pravilno ni ugotavljalo. Iz opisa delovnega mesta “strokovnjak za operativno podporo prodaji in poslovanju” (pravilnik o organizaciji dela in sistematizaciji delovnim mest in vrst dela družbe A. d.o.o. - B/7) je razvidno, da se za navedeno delovno mesto zahteva visoka strokovna izobrazba in izobrazba ekonomske smeri. Glede na ugotovitve, da je tožnica po izobrazbi diplomirana pedagoginja in profesorica sociologije je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da tožnica ne izponjuje zahtevane smeri izobrazbe kot pogoja za zasedbo navedenega delovnega mesta. Ustrezna zaposlitev v skladu s 3. odstavkom 90. člena ZDR je namreč zaposlitev, za katero se zahteva enaka vrsta in stopnja izobrazbe, kot se je zahtevala za opravljanje dela, za katero je imel delavec sklenjeno prejšnjo pogodbo o zaposlitvi. Pritožbeno sodišče pa se strinja tudi s presojo sodišča prve stopnje, da ne glede na to, da je tožnica pri delu uporabljala program CRM, je šlo pri sistematizaciji tega delovnega mesta, za bistveno drugačna dela, ki jih tožnica tudi po morebitni dokvalifikaciji ali prekvalifikaciji ne bi mogla opravljati v skladu s pričakovanji tožene stranke. V zvezi s tem sodišče prve stopnje tudi po prepričanju pritožbenega sodišča utemeljeno sledi izpovedi direktorja tožene stranke, ki je pojasnil, kakšne so zahteve v zvezi z uporabo CRM sistema in da je šlo pri tožničinem znanju zgolj za bazične funkiconalnosti. Da je tožena stranka želela kompleksnejše znanje CRM sistemov, kot ga je imela tožnica, izhaja tudi iz načrta reorganizacije z dne 12. 5. 2010, kjer je v okviru reorganizacije tožene stranke predvidena tudi zaposlitev dodatnega strokovnjaka z izkušnjami s podatkovnimi stališči in CRM sistemi.

Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku zavrnilo tudi tožničin  zahtevek v delu, kjer je zahtevala odškodnino za nepremoženjsko škodo iz naslova zatrjevanega trpinčenja na delovnem mestu (mobbing). Ugotovilo je, da izjave in dejanja, kot jih je zatrjevala tožnica, ne predstavljalo trpinčenja na delovnem mestu v smislu določbe 6.a ZDR. Pritožbeno sodišče se s takšno presojo sodišča prve stopnje strinja. Tožnica je v postopku zatrjevala, da se je vse začelo v letu 2006, ko je bila pri toženi stranki uvedena izredna revizija poslovanja. Napadi so bili usmerjeni neposredno nanjo, ker je opozorila na sum kršitev pri poslovanju tožene stranke. Po tem se jo je začel tedanji direktor A.G. izogibati, ni ji dajal potrebnih navodil za delo in je med delavce razširil govorice, da je bolna in naj se je izogibajo. Sodelavci so se nanjo začeli odzivati z opazkami “kaj bi pa spet rada” in “počasi, umiri se”.

Trpinčenje na delovnem mestu je v skladu s 4. odstavkom 6.a člena ZDR izrecno prepovedano in opredeljeno kot vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Tudi po presoji pritožbenega sodišča navedene oznake “kaj bi pa spet rada” in “počasi, umiri se” ne predstavljajo trpinčenja na delovnem mestu v smislu 6. a člena ZDR. Prav tako tožničina izpoved o ravnanju direktorja tožene stranke in sodelavcev ne dokazuje ponavljajočega, sistematičnega, graje vrednega in žaljivega ravnanja s strani delavcev tožene stranke ali poslovodij. Sodišče prve stopnje je sledilo izpovedi A.G., da so s tožnico vedno ravnali spoštljivo in da nikoli niso bile z njegove strani, ne s strani direktorja področja A.J. širjene govorice, da je tožnica bolna in da se jo je treba izogibati, dela ji ni odtegoval, ampak je bila to posledica revizijskega dela. Njegovo izpoved je potrdila priča A.K., ki je izpovedala, da sta s tožnico veliko sodelovali in da ne ve, da bi se kdo do tožnice neprimerno obnašal. Pritožbeno sodišče sprejema dokazno oceno sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje res ni dokazno ocenilo izpovedi prič A.A., A.B. in A.C., na kar opozarja tožnica v pritožbi, vendar po prepričanju pritožbenega sodišča navedeno ni vplivalo na pravilnost odločitve. Sodišče prve stopnje jih je pri svoji odločitvi upoštevalo, kar izhaja iz obrazložitve sodbe (str. 6), kjer je navedeno, da je sodišče v dokaznem postopku med drugim izvedlo tudi dokaz z zaslišanjem prič A.A., A.B. in A.C.. Izpovedi navedenih prič pa tudi po presoji pritožbenega sodišča ne potrjujejo takšnega ravnanja delavcev tožene stranke ali poslovodij, ki bi ustrezala opredelitvi trpinčenja na delovnem mestu v skladu s 6.a členom ZDR.

Pravilna je odločitev sodišča prve stopnje v delu, kjer je zavrnilo tožničin zahtevek na plačilo razlike v plači za čas od januarja 2007 do marca 2010 v višini 3.609,72 EUR in na plačilo zakonskih zamudnih obresti. Sodišče prve stopnje je sicer plačilo navedenega zneska presojalo kot plačilo za poslovno in delovno uspešnost, kar je, kot pravilno opozarja pritožba, zmotno. Tožnica je namreč plačilo navedenega zneska vtoževala kot vsakoletno povišanje osnovne bruto plače na podlagi sklenjenega dogovora s toženo stranko. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da to ne vpliva na pravilnost odločitve. Za presojo je bistvena ugotovitev, da v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni med tožnico in toženo stranko, posebnega dogovora o letnem dvigu plače ni bilo in med njima tudi ni obstajal poseben pisni dogovor ter ugotovitev, da pri dvigu plače ni šlo za avtomatizem. V zvezi s tem je sodišče prve stopnje utemeljeno sledilo izpovedi direktorja tožene stranke, ki je izpovedal, da ima vsaka pogodba definirano fiksno plačo, imajo pa tudi variabilni del plače, katere % je odvisen od tipa dela, pri čemer so tudi funkcije, ki variabilnega dela nimajo. Enkrat letno ima vsak vodja možnost v okviru naprej predefiniranja mase plač nagraditi posameznika glede na njegovo uspešnost, avtomatizma ni. Da je sodišče prve stopnje v zvezi z okoliščino, da letni dvig plače ni bil avtomatičen, verjelo direktorju tožene stranke, in ne pričama A.B. in A.C., je stvar dokazne ocene sodišča. Sodišče prve stopnje se do izpovedi prič res izrecno ni opredelilo, posredno pa se je s tem, ko je navedlo, da sledi izjavi direktorja. Tudi po oceni pritožbenega sodišča dejstvo, da se sodišče prve stopnje ni izrecno opredelilo do izpovedi navedenih prič, ne vpliva na pravilnost odločitve. Pritožbeno sodišče tako soglaša z dokaznim zaključkom sodišča prve stopnje, da dejstvo, da je bila tožnici za pretekla leta zvišana letna plača, ne predstavlja avtomatizma pri dvigu plače, ki ni imela pravne podlage v sklenjeni pogodbi o zaposlitvi, zato je ta del zahtevka utemeljeno zavrnilo.

Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da tožnica ni dokazala, da je bila tožena stranka pogodbeno zavezana za svoje delavce in s tem tudi za tožnico vsako leto vplačati premijo za namen dodatnega pokojninskega zavarovanja in je tožničin zahtevek za plačilo 943,25 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 8. 2010 dalje do plačila utemeljeno zavrnilo. Tožnica je plačilo navedenega zneska vtoževala iz naslova neplačane premije za prostovoljno dodatno pokojninsko zavarovanje, ki bi jo tožena stranka morala sorazmerno z dobo trajanja delovnega razmerja v letu 2010 zanjo vplačati v pokojninski sklad B. 2. Kot dokaz je predložila dopis zavarovalnice C. z dne 28. 1. 2011. Tudi po presoji pritožbenega sodišča predloženi dopis ne izkazuje zaveze, na podlagi katere bi bila tožena stranka dolžna za svoje delavce in s tem tudi za tožnico vsako leto vplačati premijo za namen dodatnega pokojninskega zavarovanja. Iz dopisa zavarovalnice C., ki je naslovljen na tožnico osebno, namreč ne izhaja, da bi takšna zaveza med zavarovalnico in toženo stranko obstajala. Dokazno breme v zvezi z vtoževanimi neizplačanimi premijami za dodatno pokojninsko zavarovanje pa je bilo na tožnici. Tožnica v pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da so bile njene trditve v zvezi z neizplačanimi premijami s strani tožene stranke neprerekane. Iz 2. pripravljalne vloge tožene stranke z dne 1. 6. 2011 je razvidno, da je tožena stranka v celoti nasprotovala razširjenemu tožbenemu zahtevku, torej tudi v delu, kjer je tožnica zahtevala plačilo iz naslova neplačanih premij za dodatno pokojninsko zavarovanje, zaradi česar so pritožbene navedbe o neprerekanju trditev neutemeljene.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavani pravdni zadevi niso odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP), prav tako tožnica ne navaja drugih pravno upoštevanih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora paziti sodišče po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 165. člena ZPP. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.