VDSS sodba Pdp 710/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-09-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost delodajalca - nezakonita odpoved - okrnitev osebnostnih pravic - denarna odškodnina - nepremoženjska škoda - pogodbena odškodninska odgovornost - poslovna odškodninska odgovornost - neposlovna odškodninska odgovornost - kršitev pravic iz delovnega razmerja - šikaniranje - trpinčenje na delovnem mestu - zastaranje

Dejstvo, da je tožnica (kot delavka) prejela odpoved pogodbe o zaposlitvi, za katero je bilo kasneje s sodno odločbo ugotovljeno, da je nezakonita, ter dejstvo, da je tožena stranka (kot delodajalec) v postopku sprejemanja te odločitve oz. v sami odpovedi pogodbe o zaposlitvi storila določene napake, samo po sebi še ne daje podlage za ugotovitev odškodninske odgovornosti za negmotno škodo tožene stranke.

V primeru nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi delodajalec delavcu za povzročeno škodo odgovarja po pravilih pogodbene odškodninske odgovornosti. Ob predpostavki ugotovljene negmotne škode, ki je v vzročni zvezi s protipravnim ravnanjem, bi bila odškodninska odgovornost tožene stranke za negmotno škodo podana le, če bi bilo ugotovljeno tudi, da je pri svojem odločanju zavestno ali iz hude malomarnosti ravnala zoper predpise.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek na plačilo odškodnine v višini 50.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. tč. izreka). Odločilo je še, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 2.078,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku 15-dnevnega izpolnitvenega roka, pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP in predlaga spremembo prvostopenjske sodbe ter ugoditev zahtevku v celoti oz. podrejeno razveljavitev izpodbijane sodbe. Navaja, da sodišče prve stopnje spregleda, da tožena stranka pri izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice predpisov ni kršila le iz hude malomarnosti, temveč naklepoma, kar dokazuje dejstvo, da pritožbe, ki jo je tožnica vložila zoper odpoved, ni odstopila v reševanje pritožbeni komisiji. V zvezi z napačnim pravnim poukom, ki ga je tožena stranka v odpovedi zapisala, je priča odvetnik A. A. izpovedal, da se spominja, da je glede odpovedi prišla po faksu pritožba odvetnika A. B.. Ker je takrat menil, da je zoper odpoved pogodbe o zaposlitvi možno neposredno sodno varstvo, se s to pritožbo ni ukvarjal. V zadevi opr. št. Pd 88/2006 pa je v odgovoru na revizijo izpostavil, da je pravilna odločitev sodišča druge stopnje, da napačen pravni pouk lahko pomeni kvečjemu odškodninsko odgovornost delodajalca, ter da je poudariti, da je tožnico v postopku v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi zastopal odvetnik, zato napačnega pravnega pouka ne gre razlagati v korist delavke. Da ni šlo za nikakršno dilemo, kakšen pravni pouk zapisati v odpoved pogodbe o zaposlitvi, ter da je tožena stranka zavestno zamolčala dejstvo, da je prvi pooblaščenec tožnice vložil pritožbo zoper odločbo, dokazujejo tudi izjave tožene stranke oz. njenega pooblaščenca na novinarskih konferencah. Tožena stranka se je očitno želela izogniti presoji pritožbenega organa, ki bi skoraj zagotovo pritožbi ugodil. Torej ni šlo zgolj za drugačno presojo pooblaščenca tožene stranke, ki naj bi sledeč njegovi izpovedi še danes mislil, da je neposredno sodno varstvo pravilno, saj je že v odgovoru na revizijo navajal tudi sodno prakso v podporo zatrjevanjem, da bi tožnica morala predhodno vložiti pritožbo. Sodišče je tako materialnopravno zmotno zaključilo, da tožena stranka pri podaji izredne odpovedi ni opustila dolžne skrbnosti. Sodišče nadalje brez utemeljitve navede, da dejstvo, da je bila tožnica v kazenskem postopku oproščena, še ne pomeni, da njeno elektronsko sporočilo ne bi moglo imeti značaja kršitve delovne obveznosti. Sodišče očitno spregleda, da je bila tožnici izredno odpovedana pogodba o zaposlitvi zato, ker naj bi njeno dejanje imelo vse znake kaznivega dejanja, v kazenskem postopku pa je bila oproščena prav zato, ker njeno ravnanje ni imelo znakov kaznivega dejanja. Sodišče bi moralo zaključiti, da je tožena stranka ravnala protipravno ter v nadaljevanju ugotavljati preostale elemente odškodninske odgovornosti. Sodba nima razlogov o vseh odločilnih dejstvih oz. so ti razlogi nejasni in med seboj v nasprotju. Tožnica je pravilno navajala vse pravno priznane oblike nepremoženjske škode, sodišče pa se v razlogih sodbe ni niti z besedo opredelilo do tožničinih navedb, da je utrpela zatrjevano škodo. Sodišče zmotno navaja, da tožnica na izvedensko mnenje ni imela pripomb. Tožnica izpostavlja, da se izvedenka na izrecno vprašanje, ali je tožnica v letu 2006 zaradi depresije jemala tablete, ni mogla izjaviti, ker si tega ni zapisala, zato je bil popolnoma utemeljen predlog tožnice, da sodišče vpogleda v njen zdravstveni karton. Sodišče je ta dokazni predlog zato neutemeljeno zavrnilo. Nespečnost, tesnobnost, depresivnost, brezvoljnost, na fizičnem področju pa prizadetost organa, ki je že sicer pri človeku bolj ranljiv, zagotovo predstavlja zmanjšanje življenjskih aktivnosti. Te posledice so se pri tožnici nedvomno kazale, kar je razvidno iz njene izpovedi, pa tudi iz ustno podanega izvedenskega mnenja, ko izvedenka opisuje dekompenzacijo. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrne. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka,  tudi ne tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo.  Po presoji pritožbenega sodišča ima izpodbijana sodba razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi o tistih, ki jih tožnica navaja v pritožbi.

Tožnica je v tem postopku zahtevala plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo in sicer za pretrpljene duševne bolečine zaradi okrnitve osebnostnih pravic, pri čemer tega zahtevka ni posebej zneskovno specificirala, nadalje pa za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti (15.000,00 EUR) in nevšečnosti zaradi nastale bolezni (30.000,00 EUR) ter strah (5.000,00 EUR). Zatrjevala je, da gre za škodo, ki naj bi ji jo kot delavki pri delu oz. v zvezi z delom povzročila tožena stranka. Glede na takšno trditveno podlago je bilo potrebno tožbeni zahtevek presojati na podlagi določbe 184. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami), kar je sodišče prve stopnje tudi pravilno storilo. Ta določba delodajalcu nalaga, da mora delavcu povrniti škodo po splošnih načelih o odškodninski odgovornosti, torej po določbah Obligacijskega zakonika (OZ - Ur. l. RS, št. 83/2001). Iz navedenega določila izhaja, da je delodajalec odškodninsko odgovoren tudi, če delavec utrpi škodo v povezavi z delom zaradi kršitev pravic iz delovnega razmerja.

V postopku pred sodiščem prve stopnje je tožnica zatrjevala, da ji je tožena stranka povzročila občutno poslabšanje zdravstvenega stanja s tem, ko jo je šikanirala in sicer, ker jo je v letu 2003 neutemeljeno premestila, v letu 2005 zoper njo uvedla disciplinski postopek, nato pa ji je v letu 2006 neutemeljeno izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Pri tem naj bi tožena stranka v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi namenoma ravnala zoper predpise, saj je v odločbi o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi zapisala napačen pravni pouk izključno z razlogom, da bi tožnica izgubila pravico do sodnega varstva pravic.

Dejstvo, da je tožnica (kot delavka) prejela odpoved pogodbe o zaposlitvi, za katero je bilo kasneje s sodno odločbo ugotovljeno, da je nezakonita, ter dejstvo, da je tožena stranka (kot delodajalec) v postopku sprejemanja te odločitve oz. v sami odpovedi pogodbe o zaposlitvi storila določene napake, samo po sebi še ne daje podlage za ugotovitev odškodninske odgovornosti za negmotno škodo tožene stranke. Pravni temelj nastanka delovnega razmerja je namreč pogodba o zaposlitvi, zato gre za pogodbeno naravo delovnega razmerja. Določba 184. člena ZDR napotuje na uporabo splošnih pravil civilnega prava glede povračila škode, to pa so tudi pravila o poslovni (pogodbeni) odškodninski odgovornosti. Nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi pomeni neizpolnjevanje pogodbenih obveznosti oziroma ima po izpolnitvi pravnomočne sodbe (s katero je ugotovljena nezakonitost odpovedi) pravno naravo izpolnitve pogodbene obveznosti z zamudo. V primeru poslovne (pogodbene) odškodninske odgovornosti nepremoženjska škoda ni pravno priznana škoda (prvi odstavek 243. člena OZ), zato delavec zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne more uveljavljati nepremoženjske škode, razen pod pogoji, določenimi v drugem odstavku 243. člena OZ (v primeru prevare ali namerne neizpolnitve ter neizpolnitve pogodbene obveznosti iz hude malomarnosti s strani delodajalca). Drži sicer, da je tožena stranka v konkretnem primeru ravnala nezakonito, torej protipravno (postopek izredne odpovedi je vodila v nasprotju z določbami ZDR), zaradi česar je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi razveljavljena ter je bilo ugodeno tožničinemu reparacijskemu zahtevku (materialna oz. gmotna škoda), vendar pa bi bila ob predpostavki ugotovljene negmotne škode, ki je v vzročni zvezi s protipravnim ravnanjem, odškodninska odgovornost tožene stranke za negmotno škodo podana le, če bi bilo ugotovljeno tudi, da je pri svojem odločanju zavestno ali iz hude malomarnosti ravnala zoper predpise (glej npr. sodbe VS RS opr. št. II Ips 16/2008 z dne 10. 9. 2009, VIII Ips 344/2009 z dne 9. 5. 2011). Kaj takega pa sodišče prve stopnje ni ugotovilo, zaradi česar je pravilno zaključilo, da tožena stranka ne more odgovarjati za morebitno nematerialno škodo, ki naj bi tožnici nastala v posledici nezakonitih izrednih odpovedi, ki jih je s strani tožene stranke prejela v februarju 2006.

Pritožbeno sodišče se doslej glede vprašanja ali v primeru nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi delodajalec za povzročeno škodo odgovarja po pravilih nepogodbene (deliktne) ali pogodbene odškodninske odgovornosti, ni decidirano opredelilo, je pa v zadevi opr. št. Pdp 293/2010 posredno zavzelo stališče, da gre za nepogodbeno odškodninsko odgovornost. Vrhovno sodišče RS je glede navedenega vprašanja dopustilo revizijo (sklep VIII DoR 110/2010 z dne 23. 2. 2011).

Pritožba neutemeljeno izpodbija pravilno oceno sodišča prve stopnje, da tožena stranka pri zapisu napačnega pravnega pouka ni ravnala naklepoma ali iz hude malomarnosti. V zvezi s to pritožbeno navedbo pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je zakonodaja na tem področju izrazito nekonsistentna, saj za delavce, zaposlene pri različnih delodajalcih (zasebni sektor, različna področja javnega sektorja) veljajo različni postopki, ki se nanašajo na varstvo pravic iz delovnega razmerja. Splošno znano dejstvo je, da  v praksi pogosto prihaja do dvomov v zvezi s pravilnim postopkovnim uveljavljanjem varstva pravic delavcev. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da bi odvetnik tožene stranke, v kolikor bi v odločbo namenoma zapisal napačen pravni pouk, napačno uveljavljanje varstva pravic tožnice zatrjeval že v postopku pred sodiščem prve stopnje ali najkasneje v pritožbi, pa tega ni storil, kar pomeni, da tožena stranka tožnici sodnega varstva pravic ni želela preprečiti. Z ozirom na navedeno zato ni mogoče zaključiti, da bi tožena stranka v postopkih izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, s tem, ko je zapisala napačen pravni pouk, zavestno ali iz hude malomarnosti ravnala zoper predpise. Sodišče prve stopnje šikaniranja (mobbinga) oz. drugega ravnanja, s katerim bi tožena stranka tožnici v zvezi z izdajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v letu 2006 namerno ali iz hude malomarnosti želela škodovati, ni ugotovilo, tožnica pa v pritožbi razen dogodkov v zvezi z nepravilnim pravnim poukom ne izpostavlja drugih okoliščin, ki bi kazale na to, da je tožena stranka v postopku izredne odpovedi namenoma ali iz hude malomarnosti ravnala v nasprotju z določili ZDR. Zato se pritožbeno sodišče v tem delu v preostalem sklicuje na pravilno dokazno oceno sodišča prve stopnje in je ne ponavlja. Ker torej niso podane okoliščine iz drugega odstavka 243. člena OZ, tožena stranka za škodo, ki naj bi tožnici nastala v zvezi z nezakonitim prenehanjem delovnega razmerja, ne odgovarja.

Iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje je tudi razvidno, da sodišče šteje, da je tožnica s svojim ravnanjem (spornim elektronskim sporočilom) povzročila, da je tožena stranka zoper njo sprožila postopek izredne odpovedi. Drži, da je bila tožnica v kazenskem postopku oproščena, vendar je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da navedeno ne pomeni, da njeno elektronsko sporočilo očitno ne bi moglo imeti značaja kršitve delovne obveznosti. Zato ni mogoče zaključiti, da je tožena stranka postopek izredne odpovedi pričela očitno brez podlage in zgolj zato, da bi tožnici škodovala.

Ker temelj odškodninske odgovornosti tožene stranke v zvezi z zgoraj navedenim škodnim dogodkom ni podan, se sodišču prve stopnje tudi ni bilo potrebno opredeljevati do obsega in višine zatrjevane škode. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zavrnilo izvedbo dokaza z vpogledom v tožničin zdravstveni karton, saj glede na dejstvo, da temelj odškodninske odgovornosti ni podan, izvedba tega dokaza ni bila potrebna.

Tožnica je zahtevala odškodnino za nepremoženjsko škodo tudi v posledici kršitve osebnostnih pravic (nepogodbena škoda). Iz njene trditvene podlage je razbrati, da se navedeno nanaša na pravico do duševne integritete in osebnega dostojanstva. Šikaniranje oz. trpinčenje na delovnem mestu je namreč po definiciji poseg v pravico do duševne integritete in osebnega dostojanstva (6. a člen ZDR). Tožnica je zatrjevala, da je do neželenih ravnanj šikaniranja oz. trpinčenja s strani tožene stranke prišlo v letu 2003 in 2005 (in v letu 2006 - kar pa je bilo že opisano zgoraj). Pritožbeno sodišče sicer ne soglaša z materialnopravnim izhodiščem sodišča prve stopnje, da v kolikor preteče daljše obdobje med eno in drugo obliko neželenega ravnanja, ki ima znake mobbinga, slednje izgubi značaj ponavljajočega se ali sistematičnega graje vrednega ravnanja. Kot izhaja iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. I Ips 7226/2009 z dne 15. 9. 2011, je očitano dejanje (mobbinga) mogoče označiti za ponavljajoče, če je storjeno več kot enkrat in za sistematično, če je premišljeno in načrtno usmerjeno v dosego določenega cilja (npr. povzročitev ponižanosti ali razžaljenosti delavca, odstranitev posameznega delavca iz delovnega procesa). V 6. a členu ZDR ter 197. členu Kazenskega zakonika Republike Slovenije glede na citirano odločitev VSRS tako ni podlage za interpretacijo, da bi bil čas, ki preteče od enega do drugega neželenega ravnanja pravno relevanten. Kljub zgoraj navedenemu zmotnemu stališču sodišča prve stopnje, pa je slednje pravilno zaključilo, da je za uveljavljanje odškodninske terjatve v posledici  zatrjevanih dogodkov v letu 2003 in 2005 potekel tako subjektivni triletni, kot objektivni petletni zastaralni rok iz prvega in drugega odstavka 352. člena OZ (v zvezi z izredno odpovedjo v letu 2006 sodišče mobbinga ni ugotovilo). Določilo 352. člena OZ namreč določa, da odškodninska terjatev za povzročeno škodo zastara v treh letih, od kar je oškodovanec zvedel za škodo in za tistega, ki jo je povzročil (prvi odstavek 352. člena OZ), v vsakem primeru pa zastara ta terjatev v petih letih, odkar je škoda nastala (drugi odstavek 352. člena OZ).

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP), in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in  potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnica ni uspela s pritožbo, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 155. člena ZPP).

ZDR člen 6.a, 184. OZ člen 243, 243/1, 243/2, 352, 352/1, 352/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.