VDSS sodba Pdp 316/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-04-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

letni dopust - nadomestilo za neizrabljen letni dopust - odškodnina za neizrabljen letni dopust

Vrhovno sodišče RS je v podobnem sporu zavzelo stališče, da je določbo 166. člena ZDR potrebno razlagati tako, da je delavec upravičen do nadomestila za neizrabljen letni dopust ob prenehanju delovnega razmerja, če ga do izteka pogodbe o zaposlitvi objektivno ni mogel izrabiti. Pri tem se zahteva, da delavec ni mogel predvideti vzroka, zaradi katerega ni mogel izrabiti letnega dopusta še pred prenehanjem delovnem razmerja ter da iz namena pravic do letnega dopusta izhaja, da je nadomestilo za neizrabljen letni dopust zgolj izjema, ki jo je potrebno razlagati restriktivno.

Tožnica je imela v koledarskem letu 2011 pravico do izrabe 35 dni letnega dopusta, ob prenehanju delovnega razmerja pa ji je ostalo še 13 dni neizrabljenega letnega dopusta iz leta 2010. Razlogi za neizrabo celotnega dopusta za leto 2010 niso bili na strani tožnice, saj je ta redni dopust običajno izrabila v času kolektivnih dopustov. Tožnica je dne 4. 2. 2011 odstopila s funkcije predsednice uprave, delovno razmerje pri toženi stranki pa ji je prenehalo 10. 2. 2011. Tožnica je tako upravičena do nadomestila za neizrabljenih 10 dni rednega letnega dopusta, za 3 dni pa je bilo ugotovljeno, da bi tožnica lahko izrabila letni dopust (v času od dneva odstopa do prenehanja delovnega razmerja), zato do odškodnine za 3 dni ni upravičena.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v drugi alinei točke I izreka delno spremeni tako, da se znesek 2.666,19 EUR zniža na znesek 2.050,22 EUR in da se zavrne višji zahtevek za obračun nadomestila za neizrabljeni redni letni dopust v višini 615,27 EUR bruto ter izplačilo ustreznega neto zneska po odvodu davkov in prispevkov, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 2. 2011 dalje do plačila.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožnici iz naslova obresti za obročno plačano odpravnino izplača znesek 325,22 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10. 5. 2011 dalje (prva alinea točke I izreka) in da ji obračuna nadomestilo za neizrabljen redni letni dopust za leto 2011 v višini 2.666,19 EUR bruto ter ji po odvodu davkov in prispevkov izplača ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 2. 2011 dalje (druga alinea toče I izreka). Ugotovilo je, da je tožnici delovno razmerje prenehalo z 10. 2. 2011 (točka II izreka). Zavrnilo je, kar je tožnica zahtevala več in drugače, to je iz naslova obresti za obročno plačano odpravnino plačilo zneska 1,55 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10. 5. 2011 dalje; ugotovitev, da individualna pogodba o zaposlitvi in opravljanje funkcije predsednice uprave dne 15. 6. 2010 ni prenehala veljati in da velja do 4. 8. 2011 z vsemi pravicami; da jo je tožena stranka dolžna pozvati v delovno razmerje in ji za vsak mesec od vključno 4. 2. 2011 do 4. 8. 2011 obračunati bruto plačo v višini 4.460,75 EUR, zanjo odvesti davke in prispevke ter ji nato izplačati neto plačo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 18. dne v mesecu za pretekli mesec; plačilo regresa za letni dopust 2011 v višini 748,10 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 4. 2. 2011 dalje do plačila, obračun in plačilo višje glavnice iz naslova neizrabljenega regresa za letno 2011 v višini 233,29 EUR bruto ter plačilo ustreznega neto zneska po odvodu davkov in prispevkov z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2011 dalje ter zakonske zamudne obresti od dosojenega zneska že od 1. 1. 2011 do vključno 10. 2. 2011 (točka III izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (točka IV izreka).

Zoper tisti del izpodbijane sodbe v kateri je bilo toženi stranki naloženo plačilo odškodnine za neizrabljen letni dopust se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami). Navaja, da je med strankama sicer nesporno, da je tožnici ostalo 13 dni neizkoriščenega dopusta za leto 2010, da pa je to dejstvo nesporno izključno zaradi tega, ker tožena stranka sama ne razpolaga z nobenimi dokazi, da je bilo število dni neizkoriščenega dopusta drugačno. Delavec in delodajalec po preteku delovnega razmerja sicer lahko skleneta sporazum o izplačilu odškodnine za neizkoriščeni del dopusta, vendar tožnica in tožena stranka tega nista storili. Tožnica si je kot predsednica uprave sama odrejala dopust in bi ga v skladu s 163. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) lahko izkoristila do konca koledarskega leta. Tožnica od odpoklica s funkcije predsednice uprave ni več prihajala na delo in ker je bila odpoklicana 4. 2. 2011, delovno razmerje pa ji je na podlagi odločitve sodišča prve stopnje prenehalo 10. 2. 2011, je v tem času gotovo izkoristila tri dni dopusta, saj so bili 5. 9. in 10. 2. 2011 delovniki. Navedeno pomeni, da bi v vsakem primeru bilo potrebno zavrnili zahtevek saj v delu, ki se nanaša na plačilo 615,27 EUR. Tožena stranka predlaga, da pritožbeni sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da zavrne tožničin zahtevek za obračun nadomestila za neizrabljen letni dopust v višini 2.666,19 EUR bruto.

Tožnica je v odgovoru na pritožbo prerekala pritožbene navedbe tožene stranke in predlagala zavrnitev pritožbe.

Na podlagi 2. odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba uveljavlja vse pritožbene razloge, kar pomeni da uveljavlja tudi pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Vendar pa tožena stranka ne navaja, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkusilo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, od katerih je odvisna odločitev o utemeljenosti zahtevka za plačilo nadomestila za neizrabljeni letni dopust za leto 2011. Ta dejstva so predvsem naslednja:

- tožnica je imela v koledarskem letu 2011 pravico do izrabe 35 dni letnega dopusta, ob prenehanju delovnega razmerja dne 10. 2. 2011 pa ji je ostalo še 13 dni neizrabljenega letnega dopusta iz leta 2010;

- razlogi za neizrabo celotnega dopusta za leto 2010 niso bili na strani tožnice, saj je ta redni dopust običajno izrabila v času kolektivnih dopustov;

- tožnica je dne 4. 2. 2011 odstopila s funkcije predsednice uprave, delovno razmerje pri toženi stranki pa ji je prenehalo 10. 2. 2011.

Na tako ugotovljeno dejansko stanje je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je tožnici dosodilo nadomestila za neizrabljenih 10 dni rednega letnega dopusta, zmotno pa je uporabilo materialno pravo, ki je tožnici nadomestilo dosodilo še za 3 delovne dni, v katerih bi tožnica po odstopu s funkcije direktorice lahko izrabila dopust. Vrhovno sodišče RS je v sklepu VIII Ips 191/2010 z dne 22. 11. 2011 zavzelo stališče, da je določbo 166. člena ZDR potrebno razlagati tako, da je delavec upravičen do nadomestila za neizrabljen letni dopust ob prenehanju delovnega razmerja, če ga do izteka pogodbe o zaposlitvi objektivno ni mogel izrabiti. Posebej je poudarilo, da se pri tem zahteva, da delavec ni mogel predvideti vzroka, zaradi katerega ni mogel izrabiti letnega dopusta še pred prenehanjem delovnem razmerja ter da iz namena pravic do letnega dopusta izhaja, da je nadomestilo za neizrabljen letni dopust zgolj izjema, ki jo je potrebno razlagati restriktivno. V navedeni zadevi, ki je povsem primerljiva s tem sporom, je revizijsko sodišče zavzelo stališče, da bi odpoved pogodbe o zaposlitvi lahko predstavljala okoliščino, ki jo tožnica ni mogla predvideti, pod pogojem, da od trenutka, ko je izvedela, da ji bo delovno razmerje prenehalo pa do dejanskega prenehanja delovnega razmerja objektivno ni mogla izrabiti svojega letnega dopusta. Utemeljenost tožbenega zahtevka je bila zato v navedenem primeru odvisna od tega, ali je tožnica od dneva, ko se je seznanila z vsebino sklepa o prenehanju delovnega razmerja pa do prenehanja delovnega razmerja objektivno mogla izrabiti dopust. Navedeno pomeni, da ni bistveno da tožnica za 7. 2., 9. 2. in 10. 2. 2011 ni zaprosila za izrabo letnega dopusta, temveč je bistveno, da je bilo že ob odstopu tožnice s funkcije direktorja obema strankama jasno, da bo tožnici delovno razmerje prenehalo. Po trditvah tožene stranke naj bi do prenehanja delovnega razmerja prišlo 9. 2. 2011. Po stališču sodišča prve stopnje pa bi delovno razmerje moralo trajati do vključno 6. 5. 2011. V vsakem primeru je odpovedni rok tožnici začel teči 5. 2. 2011, kar pomeni, da od takrat dalje ni bilo objektivne ovire, da tožnica ne bi mogla izkoristiti preostalega dela letnega dopusta za leto 2010. V času do dejanskega prenehanja delovnega razmerja (tožnica se je z 11. 2. 2011 zaposlila drugje) bi tožnica lahko izrabila 3 dni letnega dopusta in sicer 7. 2., 9. 2. in 10. 2. 2011.

Sodišče prve stopnje je v 8. točki obrazložitve izpodbijane sodbe ugotavljalo, da je bila tožnica neupravičeno predčasno odjavljena iz obveznih zavarovanj, saj bi glede na dogovore med strankama morala biti prijavljena do poteka 3-mesečnega odpovednega roka, to je do 6. 5. 2011. V tem času bi tožnica lahko izrabila tudi preostalih deset dni letnega dopusta, ker pa ji je delovno razmerje dejansko prenehalo 10. 2. 2011, je sodišče prve stopnje glede tega dela neizrabljenega letnega dopusta utemeljeno štelo, da tožnica po razrešitvi ni imela dejanske možnosti za njegovo izrabo. Tožnica je to možnost izgubila zaradi nepredvidljivih dogodkov, povezanih z zahtevo za njeno razrešitev in posledičnim prenehanjem delovnega razmerja, zato je sodišče prve stopnje v tem delu pravilo odločilo, da je upravičena do nadomestila za neizrabljen letni dopust.

Ni mogoče slediti pritožbenemu stališču, da zahtevek ni utemeljen, ker bi tožnica letni dopust lahko izrabila do konca koledarskega leta 2010. Tožnica tega ni bila dolžna storiti, saj je delavec v skladu z 2. odstavkom 163. člena ZDR dolžan do konca tekočega koledarskega leta izrabiti najmanj 2 tedna letnega dopusta, preostanek pa v dogovoru z delodajalcem do 30. junija naslednjega leta. Navedeno pomeni, da bi tožnica preostanek letnega dopusta iz leta 2010 lahko izrabila do 30. 6. 2011, če ji delovno razmerje pred tem ne bi nepredvideno prenehalo zaradi predčasnega prenehanja s funkcije direktorice tožene stranke.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alinee 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo in izpodbijano sodbo delno spremenilo tako, da je tožnici dosodilo nadomestilo za 10 dni neizrabljenega dopusta, kar znaša, kot je pravilno ugotovilo prvostopenjsko sodišče v 12. točki obrazložitve 2.050,92 EUR bruto in da je zavrnilo višji zahtevek tožnice za plačilo razlike do zneska 2.666,19 EUR bruto.

V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjen izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljeni razlogi niso podani, prav tako ne razlogi na katere pazi po uradni dolžnosti.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj odgovora na pritožbo ni mogoče šteti za stroške, ki bi bil potreben za ta spor v smislu določbe 1. odstavka 155. člena ZPP. Ta namreč določa, da sodišče pri odločanju o tem, kateri stroški naj se povrnejo stranki upošteva samo tiste stroške, ki so bili potrebni za pravdo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.