VDSS sodba Psp 404/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-11-15

nadomestilo za čas čakanja - pravice po ZPIZ-1

Ker ZPIZ-1 ne pozna več pravice do nadomestila za čas čakanja, tožnici, invalidki II. kategorije s pravico do dela s skrajšanim delovnim časom, te pravice, kot jo je uveljavljala najprej pri tožencu in nato pred sodiščem, ni mogoče priznati, ne glede na to, ali ji je delovno razmerje prenehalo neodvisno ali odvisno od njene volje.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se tožbeni zahtevek, da se odpravita odločba tožene stranke št. ... z dne 2. 6. 2010 in št. ... z dne 9. 8. 2010, da se tožnici prizna pravica do nadomestila plače za čas čakanja na razporeditev oziroma zaposlitev na drugem ustreznem delu za čas od 24. 5. 2010 do 9. 11. 2010 ter da se tožeči stranki povrnejo stroški postopka, zavrne.

Tožena stranka je po vlogi tožeče stranke, da ji prizna denarno nadomestilo za čas čakanja na ustrezno zaposlitev, zahtevo z dokončno odločbo zavrnila. Zavrnitev je utemeljila z ugotovitvijo, da je tožnici delovno razmerje oz. pogodba o zaposlitvi pri delodajalcu družbi A. d.d. prenehala brez pridobitve mnenja Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ugotovila je, da je prenehanje družbe A. d.d. posledica odločitve o prostovoljni likvidaciji, tožnici delovno razmerje ni prenehalo neodvisno od njene volje, zato v skladu z določbo 124. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ, Ur. l. RS, št. 12/92, 5/94, 7/96 in 54/98) ne more uveljaviti pravice do nadomestila plače za čas čakanja na zaposlitev na drugem ustreznem delu.

Sodišče prve stopnje je zavrnilno odločbo odpravilo, tožnici priznalo pravico do nadomestila plače za čas čakanja na razporeditev oziroma zaposlitev za čas od 24. 5. 2010 do 9. 11. 2010 ter toženi stranki naložilo, da o odmeri in izplačilu nadomestila odloči s posebno odločbo. Toženi stranki je tudi naložilo, da tožnici povrne stroške postopka.

Zoper sodbo se je zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pritožila tožena stranka in predlagala, da jo sodišče druge stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, oziroma jo razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Navaja, da je tožeči stranki, ki je delovni invalid II. kategorije invalidnosti zaradi posledic bolezni od 20. 11. 2002 dalje, delovno razmerje prenehalo 23. 5. 2009, kot razlog odpovedi pa je delodajalec navedel poslovni razlog. Glede na 102. in 103. člen Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 109/06 - uradno prečiščeno besedilo z nadaljnjimi spremembami) bi delodajalec pred odpovedjo pogodbe moral pridobiti mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ker takšnega mnenja ni pridobil, odpoved ni zakonita, tožnica pa tudi ni uveljavljala sodnega varstva pravic oziroma ugotovitve nezakonitosti odpovedi delovnega razmerja. Prenehanje delovnega razmerja je bilo po volji tožnice. Odločitev o prenehanju delodajalca je bila sprejeta na skupščini družbe, torej ni šlo za sodno likvidacijo oziroma stečaj. Posebno varstvo invalidov po 4. odstavku 116. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02, 79/06 - ZZZPB-F, 46/07 - Odl. US, 103/07, 45/08 - ZArbit, 83/09 - Odl. US in 40/12 - ZUJF) ne velja le v takšnih primerih. V primeru likvidacije družbe s sklepom skupščine, je potrebno upoštevati določbo 1. odstavka 116. člena ZDR o posebnem varstvu invalidov ter sklicevanje na pogoje iz 102. in 103. člen ZPIZ-1. V relevantnem obdobju delodajalec tožnice še ni prenehal obstajati, ker je bila družba v postopku likvidacije. Pravilnost navedb je tožena stranka utemeljevala s sklicevanjem na sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Psp 305/2012 z dne 6. 9. 2012 ter sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 246/2009 z dne 9. 5. 2011.

Pritožba je utemeljena, čeprav iz drugačnih razlogov, kot so v njej navedeni.

Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo in v posledici je izpodbijana sodba nezakonita. Na pravilno uporabo materialnega prava v postopku pri sodišču prve stopnje, pritožbeno sodišče na podlagi 2. odstavka 350. člena ZPP pazi po uradni dolžnosti.

Z odločbo Območne enote B. tožene stranke z dne 25. 11. 2002 je bila tožnica zaradi posledic bolezni od 20. 11. 2002 razvrščena v II. kategorijo invalidnosti in ji je bila priznana pravica do dela na njenem delu s polovico polnega delovnega časa. Tožena stranka je odločila, da bo o pravici in višini nadomestila plače za čas čakanja na delo s skrajšanim delovnim časom in nadomestila plače zaradi dela s skrajšanim delovnim časom odločeno s posebnima odločbama. Delodajalcu C. d.d. je naložila, da tožnico obdrži na delu.

Ne da bi se podrobneje opredeljevalo do utemeljenosti pritožbe zoper odločitev sodišča, da toženi stranki delovno razmerje ni prenehalo neodvisno od njene volje ter da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga nezakonita, ker delodajalec ni upošteval določb Zakona o delovnih razmerjih o posebnem varstvu invalidov, sodišče druge stopnje ugotavlja, da materialnopravna ureditev pravic delovnih invalidov v času po 1. 1. 2003, kot določa 446. člen ZPIZ-1, ne omogoča več uporabe določb prej veljavnega ZPIZ o priznavanju pravic iz invalidskega zavarovanja. Po stališču Vrhovnega sodišča RS, sprejetem v več odločbah (npr. sodba opr. št. VIII Ips 203/2009 z dne 5. 4. 2011, opr. št. VIII Ips 246/2009 z dne 9. 5. 2011, opr. št. VIII Ips 249/2010 z dne 17. 10. 2011) v primerih, kot je obravnavani, pravic iz obveznega invalidskega zavarovanja ni mogoče priznavati po določbah prej veljavnega ZPIZ, čeprav je tožnica invalid II. kategorije invalidnosti od 20. 11. 2002 dalje. Vrhovno sodišče RS ugotavlja, da pri odločanju o pravicah iz obveznega pokojninskega in invalidskega zavarovanja od 1. 1. 2003 dalje 446. člen ZPIZ-1 ne more biti podlaga za uporabo določb ZPIZ o nadomestilu plače za čas čakanja na ustrezno zaposlitev. Tožnica do odpovedi pogodbe o zaposlitvi dne 23. 4. 2009 ni bila uživalka nadomestila plače za čas čakanja na ustrezno zaposlitev, zato takšne pravice ne more uveljaviti niti na podlagi prehodnih določb v 390. in 397. členu ZPIZ-1. Tudi določbe 391. člena ZPIZ-1 ni mogoče uporabiti, ker se postopek za uveljavljanje pravic ni začel pred uveljavitvijo ZPIZ-1. Le v takšnem primeru se pravice na podlagi invalidnosti določijo po predpisih, veljavnih na dan nastanka invalidnosti.

Tožeča stranka je z zahtevo pri toženi stranki, vloženo 17. 5. 2010, ter v sodnem postopku (kot izhaja iz oblikovanja tožbenega zahtevka na naroku 4. 9. 2012) posebej zahtevala priznanje pravice do nadomestila za čas čakanja na ustrezno zaposlitev v obdobju od 24. 5. 2010 do 9. 11. 2010. Po veljavnem materialnem pravu takšnemu zahtevku ni mogoče ugoditi, ker ZPIZ-1 pravice do nadomestila plače za čas čakanja na zaposlitev ne ureja in ni navedena med pravicami, kot jih določa 4. člen ZPIZ-1. S pravilno uporabo materialnega prava je potrebno tožbeni zahtevek, da se odpravi materialnopravno pravilna dokončna odločba tožene stranke ter da se tožnici prizna pravica, ki ji po materialnem pravu ne gre, zavrniti. Na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP je zato sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Posledica zavrnitve tožbenega zahtevka je sprememba prvostopenjske sodbe tudi v delu, kjer je odločeno o stroških postopka. Po 2. odstavku 165. člena v zvezi s 154. členom ZPP je potrebno odločiti, da stroške postopka na prvi stopnji tožeča stranka nosi sama.

ZPIZ-1 člen 102, 103, 390, 391, 397, 446. ZDR člen 116, 116/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.