VDSS sodba Pdp 483/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-07-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Silva Donko

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog - opozorilo na izpolnjevanje obveznosti - rok za podajo odpovedi - dokazovanje - načelo kontradiktornosti - odškodninska odgovornost delodajalca - mobbing - diskriminacija - šikaniranje na delovnem mestu

Odmor med delom je potrebno uskladiti s sodelavci, vendar to ne pomeni, da o tem ni potrebno obvestiti osebe, ki vodi delo. Tožnika na delovnem mestu, ki mu je bilo odrejeno, v času nadzora pomočnika komandirja policijske postaje, ni bilo. O odsotnosti vodje ni obvestil in tudi ostali niso vedeli, kje se nahaja. Pomočnik komandirja ga je našel na tovornem izstopu. Takrat mu je odredil, da se zaradi prerazporeditve zglasi pri vodji izmene, vendar tega ni storil, in je potem v drugi kabini s sodelavcem gledal film. Pri vodji izmene se je zglasil šele po drugem opozorilu. S takšnim ravnanjem je tožnik kršil določilo 31. člena ZDR, saj dela na delovnem mestu, ki mu je bilo odrejeno, ni opravljal, o svoji odsotnosti pa osebe, ki vodi delo, ni obvestil in določilo 32. člen ZDR, saj ni upošteval zahtev in navodil delodajalca. Zato je bil podan razlog za redno redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da plača tožniku odškodnino za neizkoriščen letni dopust v skupnem znesku 488,15 EUR in sicer za 6 dni neizkoriščenega dopusta v letu 2007 v znesku 225,30 EUR in 7 dni neizkoriščenega dopusta v letu 2008 v znesku 262,85 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 9. 2008 dalje do plačila (točka I izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek, ki se glasi:

„Ugotovi se, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga z dne 17. 12. 2007 nezakonita in se razveljavita nezakonita sklepa št. ... RS, MNZ, Generalne policijske uprave z dne 17. 12. 2007 ter Vlade RS, Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja št. ... z dne 6. 2. 2008 (II/1 točka izreka). Ugotovi se, da tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo policista, ki ga je opravljal pred nezakonito odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ter mu od dne 24. 3. 2008 zagotoviti vse pravice iz delovnega razmerja, med drugim je dolžna tožniku izplačati tudi plače, kot bi jih tožnik prejemal, če ne bi bilo odpovedi pogodbe o zaposlitvi, z vsemi prispevki in davki ter zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto plač od dneva zapadlosti vsakokratne mesečne plače do plačila ter regres za letni dopust za leto 2008 z zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto regresa od zapadlosti do plačila in mu priznati in vpisati delovno dobo v delovno knjižico do dne 31. 12. 2008, za čas od dne 1. 1. 2009 dalje pa je tožena stranka dolžna prijaviti tožnika v zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ, vse v 8-ih dneh pod izvršbo (II/2 točka izreka). Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki odškodnino zaradi kršitve prepovedi diskriminacije v znesku 10.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 11. 9. 2008 dalje do plačila, v roku 8-ih dni in pod izvršbo (točka II izreka).“

Toženi stranki je naložilo, da tožeči stranki povrne stroške postopka v znesku 280,17 EUR na transakcijski račun Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani št. ... sklic na št. ... v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila (točka III izreka), tožeči stranki pa, da toženi stranki povrne stroške postopka v znesku 3.324,88 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila pod izvršbo (točka IV izreka).

Zoper zavrnilni del sodbe in zoper odločitev o stroških postopka pod točko IV izreka se je pravočasno pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP, uveljavlja pa tudi kršitve Ustave RS iz 14. in 22. člena  ter naslovnemu sodišču predlaga, da pritožbi tožeče stranke ugodi in spremeni izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku tožnika ali pa da izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje in toženi stranki naloži v plačilo vse stroške postopka, tudi pritožbene.

Sodišče prve stopnje je storilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 8., 14. in 15. točki 1. odstavka ZPP. Sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, ki jih je tožeča stranka poudarjala tekom celotnega pravdnega postopka, v okviru svojih navedb, ugovorov in pravnih naziranj v številnih vlogah (tožbi, šestih pripravljalnih vlogah, odgovorih na tožbo, na narokih, itd.) in izpodbijana sodba sploh ne vsebuje nobenih navedb tožeče stranke, čeprav ji to narekuje 4. odstavek 324. člena ZPP. Glede na to, da izpodbijana sodba ne vsebuje nobenih navedb tožeče stranke, je že iz tega razvidno, da sodišče prve stopnje sploh ni presojalo navedb tožeče stranke in njenih številnih ugovorov, ki so pomembni za odločitev v predmetnem postopku.

Po ustavnosodni praksi iz pravice do sodnega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS izhaja tudi obveznost sodišč, da vse navedbe strank vzame na znanje, da pretehta njihovo relevantnost ter se do tistih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli, saj je s tem zagotovljena tudi pravica do kontradiktornega postopka, v katerem mora biti vsaki stranki zagotovljena pravica do izjavljanja. Po stališču Ustavnega sodišča RS je za zagotovitev ustavne pravice do poštenega sojenja kot tudi za zagotovitev zaupanja v sodstvo namreč velikega pomena, da stranka, tudi če njenemu zahtevku ali pravnemu sredstvu ni ugodeno, lahko spozna, da se je sodišče z njenimi argumenti seznanilo in jih obravnavalo. Ustrezna obrazložitev je hkrati tudi pogoj za preizkus razumnosti sprejete odločitve.

Sodišče prve stopnje se sploh ni opredelilo do očitka tožeče stranke (ki ga je prvič podala že v 2. pripravljalnem spisu, potem pa ga je še večkrat  ponovila), da tožena stranka v postopku sploh ni pravočasno zatrjevala, zaradi katerih kršitev je tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz krivdnega razloga. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje odločilo izven trditvene podlage tožene stranke, na katero je vezano. Vezanost sodišča na trditveno podlago je večkrat poudarila sodna praksa. Izven okvira trditvene podlage ni mogoče ugotavljati dejstev, četudi bi le-ta pripomogla h končni odločitvi. Odločitev sodišča prve stopnje je tako tudi v nasprotju s sodno prakso, kar nedvomno predstavlja kršitev pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave RS in v nasprotju z načelom enakosti po 14. členu Ustave RS.

Tožeča stranka je v svojem 2. pripravljalnem spisu poudarila, da tožena stranka v odgovoru na tožbo in tudi na prvem naroku za glavno obravnavo ni navajala in utemeljevala krivdnega razloga, zaradi katerega je tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi. To bi morala navesti in podati utemeljitev, saj je na njeni strani dokazno breme, da je tožniku zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

Tožena stranka ni pravočasno podala dejanske podlage glede zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga. V odgovoru na tožbo se je nepravilno sklicevala na vsebino prilog odgovora na tožbo, torej na navedbe v  sklepih, kar je nedopustno, saj dokazne listine ne morejo nadomestiti trditvene podlage strank. Tožena stranka je šele po prvem naroku za glavno obravnavo, v svoji pripravljalni vlogi z dne 9. 10. 2008 pod točko 9 navedla, kakšen bi naj bil odpovedni razlog, čeprav bi to morala v skladu z določbo 286. člena ZPP navesti vse do prvega naroka za glavno obravnavo, saj je za to imela vse možnosti. Z navedbami v svoji vlogi je prepozna, zato jih sodišče ne bi smelo upoštevati. Do teh očitkov, ki so pomembni za odločitev v zadevi, se sodišče sploh ni opredelilo in sodba o tem ne vsebuje prav nobenih razlogov.

Tožena stranka je šele v vlogi z dne 9. 10. 2008 vloženi v sodni spis po prvem naroku za glavno obravnavo, navedla, da se tožniku v sklepu o redni odpovedi ne očita zgolj gledanje televizije med službenim časom, temveč tudi, da se dne 25. 11. 2007 v spornem času ni nahajal na svojem delovnem mestu oz. je le-tega zapustil ter da ni upošteval odredbe pomočnika komandirja A.A., naj preneha z gledanjem televizije in se zglasi na razgovor. V kasnejših vlogah,  med njimi v vlogi z dne 13. 11. 2008 je tožena stranka pavšalno navedla, da zaradi navedenih kršitev tožnik ni izpolnjeval oz. je malomarno in nevestno izvrševal delovne in druge obveznosti, pri čemer tudi takrat ni podala konkretnih očitkov, torej kakšne kršitve pogodbenih in delovnih obveznosti bi naj tožnik z očitanimi dejanji storil, na kar je opozarjala ves čas predmetnega postopka tudi tožeča stranka, vendar se naslovno sodišče do teh očitkov o predmetnem sporu, sploh ni opredelilo in je zaradi tega podana očitana kršitev človekovih pravic ter je kršeno načelo kontradiktornosti.

Naslovno sodišče je povsem nedopustno v celoti povzelo in obravnavalo vsebino izpodbijanega sklepa št. ... z dne 17. 12. 2007, kar izhaja iz (točke 6) izpodbijane sodbe in tudi vsebino sklepa komisije za pritožbe iz delovnega razmerja Vlade RS, kar je razvidno iz (točke 7) izpodbijane sodbe in nadaljnjih zaključkov naslovnega sodišča, ki temeljijo na tej vsebini, na katero se je tožena stranka v predmetnem pravdnem postopku zgolj nedopustno sklicevala. To vsebino bi morala navesti oz. povzeti med svojimi navedbami, torej v okviru trditvene podlage. Samo, če bi tožena stranka v okviru svoje trditvene podlage podala navedbe iz citiranih sklepov v okviru očitkov tožniku, bi lahko sodišče o tem odločalo. Odločitev naslovnega sodišča, ko o zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, odloča brez oziroma izven trditvene podlage tožene stranke, na kateri je dokazno breme v skladu s 1. odstavkom 82. člena ZDR, v okviru odločanja o tožbenem zahtevku tožnika iz naslova odškodnine pa (neutemeljeno) očita tožniku, da ni ravnal v skladu z razpravnim načelom (7. in 212. členom ZPP), torej da ni podal ustrezne trditvene podlage, je povsem nedopustno. Takšno odločanje, ko so si razlogi sodbe med seboj v nasprotju, predstavlja bistveno kršitev določb pravnega postopka.  Tožeča stranka je večkrat izpostavila, da tožena stranka tako v tem postopku, kot tudi v postopku redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ni konkretizirala odpovednega razloga, kar pa bi v skladu z določili ZDR morala storiti. O tem, da je tožena stranka podala pavšalne očitke v odpovedi, zaradi katerih se odpoved ne more preizkusiti in je zaradi tega tudi kršena pravica tožnika do pravnega sredstva, se naslovno sodišče sploh ni opredelilo, pa bi se moralo.

Sodna praksa je že izoblikovala stališče da mora biti odpovedni razlog konkretiziran v takšni meri, da omogoča ugotovitev o obstoju utemeljenega odpovednega razloga. Delodajalec, v konkretnem primeru tožena stranka, mora delavcu t.j. tožniku predočiti konkretizirano kršitev pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, kar pomeni, da mora tožena stranka natančno opredeliti, katero pogodbeno in zakonsko določilo bi naj tožnik kršil z odločenim očitanim dejanjem.

Tožnik je menil, da se mu očita gledanje filma. Sodišče prve stopnje je v prvotnem postopku (sodba opr. št. Pd 155/2008) menilo, da se tožniku predvsem očita zapustitev delovnega mesta in gledanje filma. Sodišče druge stopnje pa je s sklepom opr. št. Pdp 217/2010, celo v nasprotju s trditvami tožene stranke, ugotavljalo, da se tožniku v sklepu z dne 17. 12. 2007 ne očita gledanja filma, ampak da se mu očita zapustitev delovnega mesta, nespoštovanje navodil predpostavljenega in celo (povsem v nasprotju s trditvami tožene stranke), da je šele naknadno in sicer ob 3.00 uri vodji izmene B.B. naročil, da naj mu za nazaj od 2.00 do 2.30 ure piše odsotnost zaradi malice. Do tega se tožena stranka ni opredelila ne v sklepu z dne 17. 12. 2007, še manj pa v tem postopku, ko sploh ni zatrjevala, katera določila ZDR oziroma pogodbene določila bi naj z očitanimi dejanji kršil tožnik. Ker tega ni storila, ni podan utemeljen krivdni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj kot že navedeno, sodišče ne more samo ugotavljati ali in kakšno kršitev pogodbene oziroma druge delovne obveznosti predstavlja posamezno tožniku očitano dejanje in bi moralo zato naslovno sodišče v celoti ugoditi tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Sam opis dejanskega stanja oziroma podane navedbe še ne pomeni utemeljitve krivdnega razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, kot to zahteva 88. člen ZDR.

Naslovno sodišče je spregledalo, da je za pravilno odločitev potrebno uporabiti tudi določbo takrat veljavnega 2. odstavka 82. člena ZDR (sedaj 3. odstavka 82. člena ZDR), ki določa, da mora delodajalec pred redno odpovedjo iz krivdnega razloga delavcu omogočiti zagovor. Temeljna predpostavka za zagotovitev pravice do primernega časa in možnosti za pripravo zagovora je, da je delavec seznanjen z „obtožbo“, torej mora biti seznanjen z vsemi posamičnimi podatki dejanske in pravne narave, ki mu omogočajo, da skladno z njimi lahko pripravi svojo obrambo.  V obvestilu in vabilu z dne 30. 11. 2007 je tožena stranka najprej povzela enaka dejstva iz zapisnikov in poročil svojih delavcev, kot je to na začetku izpodbijanega sklepa o odpovedi, pri čemer pa ni z ničemer navedla in konkretizirala, kakšne kršitve pogodbenih in zakonskih obveznosti bi naj tožnik s posameznim očitkom storil. V 6. odstavku na strani 2 citiranega obvestila je tožena stranka zgolj pavšalno navedla, da je z opisanimi dejanji (ki sploh niso bila konkretizirana) tožnik kršil obveznosti iz delovnega razmerja (krivdni razlog) saj ni opravil nalog, ki bi jih na svojem delovnem mestu policista moral opraviti. Navedeno dokazuje, da ni bila citirana prav nobena določba ZDR ali kakršnegakoli drugega predpisa in tudi ne pogodba o zaposlitvi, zaradi česar pisna obdolžitev ni konkretizirana in je bila s tem tožniku odvzeta pravica do zagovora v postopku redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Naslovno sodišče je v nasprotju s tem pavšalno zaključilo, da je bil tožniku omogočen zagovor.

V sklepu o odpovedi pa je tožena stranka na podlagi istih dejstev oziroma navedb, ki jih sodišče povzema tudi v sodbi tožniku pavšalno očitala, da ni izpolnjeval  oziroma je nevestno in malomarno izvrševal delovne in druge obveznosti, ki so opredeljene v aktih delodajalca in s tem kršil določila 1. odstavka 31. člena ZDR, 32. in 35. člena ZDR. Ker je to v nasprotju z očitki iz obdolžitve, bi sodišče že zaradi tega moralo ugotoviti nezakonitost odpovedi.

Naslovno sodišče je zmotno zaključilo, da je v času odpovedi že veljal ZDR-A, ki je rok za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi podaljšal iz 30 na 60 dni. V času očitane kršitve delovnih obveznosti dne 25. 11. 2007 ZDR-A še ni veljal in je tako v tožnikovem primeru veljalo, da mora biti odpoved podana v 30-dnevnem roku, kar pa ni bila. Ni mogoče sprejeti zaključkov sodišča, da je tožena stranka podala tožniku odpoved z dnem izdaje sklepa, torej dne 17. 12. 2007. Takšen zaključek je torej v nasprotju s samo odpovedjo oziroma s sklepom z dne 17. 12. 2007, kjer je tožena stranka določila, da tožniku odpove pogodbo o zaposlitvi z dokončnostjo sklepa z dne 17. 12. 2007, ki je postal dokončen z izdajo oziroma vročitvijo sklepa Komisije za pritožbe z dne 6. 2. 2008, kar je nedvomno po poteku subjektivnega roka za podajo redne odpovedi iz krivdnega razloga.

Sodišče je storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka, s tem, ko v izpodbijani sodbi z ničemer ni pojasnilo, zakaj je zavrnilo ostale predlagane dokaze tožeče stranke, s katerimi je le-ta dokazovala, da je tožnikova odpoved nezakonita in da tožnik ni storil nobene od očitanih kršitev. Zaradi neizvedenih dokazov predlaganih s strani tožeče stranke je bilo kršeno načelo kontradiktornosti, dejansko stanje pa je bilo pomanjkljivo oziroma zmotno ugotovljeno.

Razlogi o tem, kaj bi naj tožnik storil narobe dne 25. 11. 2007, v sodbi niso podani oziroma so nejasni,  zato se tožnik do njih ne more popolnoma opredeliti. Tožniku iz obrazložitve sodbe ni, in ne more biti jasno, katere kršitve pogodbenih in delovnih obveznosti bi naj tožnik storil in s kakšnimi dejanji.

Tožnik je ves postopek zanikal, da ga ni bilo na izstopu osebnih vozil in da za to ni nihče vedel. Prav tako je zanikal, da je s sodelavcem gledal film. Vztrajno je poudarjal, da mu ni dokazano, da je gledal film. Zaslišan kot stranka v postopku je izpovedal, da ni storil in kršil nobene od delovnih dolžnosti. Vztrajal je, da ne v kabini, v kateri je delo opravljal C.C., ne v kabini, v kateri je delo opravljal D.D., ni gledal filma. Pojasnil je, da je bil film res na ekranu v obeh kabinah, ko se je tam zglasil, vendar pa ga ni gledal in je dokazoval, da prikaz filma na ekranu ni bil odvisen od njega, filmi so naloženi na mreži, česar pa ne more storiti tožnik.

Sodišče prve stopnje je povsem zmotno, v nasprotju z izvedenimi dokazi, še zlasti v nasprotju z izpovedbami prič D.D., E.E. in C.C. ter v nasprotju s tožnikovo izpovedbo, zaključilo, da tožnik v času opravljene kontrole s strani A.A. ni bil na malici oziroma na odmoru. Sodišče prve stopnje je zmotno zaključilo, da bi moral tožnik, če bi res bil na malici, o tem predhodno obvestiti vodjo steze B.B. in ker tega ni storil, mu sodišče ne verjame, da je bil na malici. Za sodišče ni pomembno ali je B.B. v poročilo oziroma v evidenco vedno vpisal, da je delavec odšel na odmor. Nepomembno je tudi, ob kateri uri je do vpisa v evidenco prišlo. Priča E.E. je na zapisnik dne 4. 12. 2008 izpovedal, da lahko policist delovno mesto zapusti med drugim tudi, če gre na malico ali osebno potrebo. Če gre na malico, mora obvestiti B.B. kot vodjo izmene ali pa vodjo obmejne kontrole. Čas malice se vpiše v preglednico o delu, če pa gre na osebno potrebo pa tega ne vpisujejo. Tožnik v njegovi izmeni nikoli ni zapustil delovnega mesta tako, da bi bilo prazno. Povedal je, da se policisti medsebojno dogovarjajo, kdaj bo šel kdo na malico, vendar pa mora biti delovno mesto zapolnjeno. Tožnik je bil po B.B. oceni zelo vesten in je naredil vse, kar mu je bilo naročeno, bil je prisoten na delu in ni hodil okoli. V ponovljenem postopku je priča B.B. izpovedal, da je zadeva glede malice na PMP F. potekala tako, da je vodja izmene moral vedno vedeti, kje se policist nahaja in kdaj bo kdo od policistov koristil čas za malico, so se pa policisti sami dogovorili med seboj. Povedal je, da se policisti po odpravi na delo dogovorijo, kako bodo odhajali na malico, kdaj bo kdo šel, vodja steze pa si to zapiše v preglednico in ko ima vpise izvršene, mu jih sporoči, da si jih on zabeleži v preglednico. Kritičnega dne B.B. tega ni javil. Priča C.C. je glede koriščenja malice izpovedal, da se koriščenje malice praviloma vpisuje v preglednico, je pa dogovor med policisti in vodjo izmene o tem, ali se bo čas malice vpisal v razpredelnico ali ne.

Priča D.D. je pojasnil, da se je praksa o tem, koga naj bi se obveščalo, spreminjala, da se za kritični čas natančnega režima v zvezi z malico ne spominja, vendar je bilo med starejšimi policisti, med katere sta sodila s G.G., utečeno, da so se med seboj obvestili, ko je kdo odšel na malico in tudi o tem, kje bo policist prebil čas malice. Po spominu je izpovedal, da je kritične noči, torej 25. 11. 2007, tožnik njega vprašal, če potrebuje čas za malico, pa je odvrnil, da ga ne potrebuje. Tedaj mu je G.G. dejal, da ga bo izkoristil on. Tožnik mu je povedal, da se bo v času malice nahajal na tovornem terminalu za izstop iz države. Povedal je še, da je A.A. izvršil nadzor nad delom D.D. in G.G. po tem, ko je G.G. prišel z malice in ko je bil še v kabini, saj hkrati ne gresta na malico. V tem delu je izpovedba priče D.D. povsem skladna z izpovedbo tožnika. Za tožnika je D.D. povedal, da ni nikoli ni odšel z delovnega mesta, ne da on kot njegov sodelavec ne bi vedel. Pojasnil je, da so se pravila glede malice spreminjala, šlo je za nenapisana pravila, po katerih se je D.D. ravnal.

Sodišče ne pojasni, zakaj ni upoštevalo izpovedbe D.D., ki potrjuje izpovedbo tožnika, da je bil v kritičnem času na malici v skladu z dogovorom s sodelavcem D.D., s katerim je skupaj delal na stezi in ki je vedel, da se tožnik nahaja na tovornem terminalu za izstop, kjer ga je dejansko našel A.A. v kabini z C.C.. Sodišče bi moralo glede na takšno skladno izpovedbo D.D. in tožnika zaključiti, da ne drži očitek tožene stranke v odpovedi, da ga ni bilo na delovnem mestu in da nihče ni vedel, kje je. Dejstvo je, da je D.D., ki je delal s tožnikom, vedel, kje je tožnik. Vendar pa D.D. tega nihče ni vprašal. Tega tožnik pred postopkom odpovedi tudi ni mogel pojasniti, saj ga nihče o tem ni nič vprašal. A.A. je pojasnil, da se je D.D. nahajal v kabini, B.B. in H.H. pa 5-6 metrov stran izven kabine.  Povedal je, da je šlo za to, da tožnik ni nikogar obvestil, da gre drugam. Seveda je takšen zaključek A.A. nesprejemljiv in v nasprotju z dejanskim stanjem, ki ga A.A. ni preverjal. Če bi sodišče pravilno ocenilo citirane izpovedbe, bi moralo zaključiti, da ne drži očitek tožene stranke v odpovedi, da tožnika ni bilo na izstopu vozil in nihče od policistov ni vedel, kje se nahaja ter bi moralo posledično zaključiti, da ni kršena nobena delovna obveznost tožnika. Tožnik je bil na malici, kar je vedel D.D.. A.A. ni preverjal tega, ali D.D., ki je delal s tožnikom ve, kje je tožnik. Tožnik zaradi tega, četudi res ne bi bil o njegovi malici obveščen B.B. kot vodja steze pred odhodom na malico ne more in ne sme trpeti takšnih posledic kot je prenehanje delovnega razmerja, ki je skrajni ukrep, še zlasti ne ob dejstvu, da je za toženo stranko pomembno zgolj to, da se ve za vsako odsotnost, torej da se ve, kje kdo je, kot je to izpovedal komandir I.I.. Zato bi moralo sodišče zaključiti, da režim za malico ni bil povsem izdelan, da se je glede malice postopalo različno, še zlasti v nočnem času, ko ni bilo prometa,  in da je tožnik ravnal v skladu z običajno prakso.

S predlaganimi dokazi, bi bilo mogoče ugotoviti, da se pravila o malici niso v praksi izvrševala tako strogo, kot je to poskušal prikazati B.B.. Da je B.B. neresnično izpovedoval in da mu sodišče ne bi smelo pokloniti vere, je razvidno tudi iz tega, da je v nasprotju z vsemi ostalimi pričami glede režima malice izpovedoval, da mu je vsak delavec tako za malico kot odmor moral javiti, da gre, torej pred odhodom in da mu je moral javiti tudi potem, ko se je vrnil. Dejstvo, da B.B. ni vedno vpisoval malice v preglednico, je zelo pomembno, saj bi bilo mogoče na tak način še dodatno ugotoviti, da niso veljala stroga pravila glede malice oziroma, da se je v praksi postopalo tudi drugače.

Povsem nesprejemljiv, protispisen in zmoten je zaključek naslovnega sodišča, da tožnik ne sledi navodilom nadrejenih in da jih ne jemlje resno. Sodišče sploh ne bi smelo odločati o tem, da tožnik ne upošteva navodil nadrejenih, saj to po zaključku predhodnega postopka ni bilo več sporno.

Sodišče prve stopnje bi moralo ob pravilni in popolni presoji vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj odločiti, da tožnik ni kršil odredb A.A.. Tožnik je pojasnil, da je A.A. takrat, ko je bil v kabini z C.C., razumel, da naj se potem (in ne takoj) zglasi pri E.E., zato se je potem, ko je A.A. odšel, vrnil nazaj v svojo kabino k D.D.. Da A.A. t.i. odredba glede zglasitve pri E.E. ni bila popolnoma jasna bi moralo ugotoviti tudi sodišče prve stopnje, saj se tudi C.C. ni takoj po odhodu A.A. zglasil v pisarni E.E., temveč je tja odšel po dodatnem telefonskem klicu s strani A.A.. O tem je izpovedal C.C., ki je  napisal tudi uradni zaznamek, ki se nahaja v sodnem spisu in katerega sodišče sploh ni presojalo. Sodišče je tudi zmotno zaključilo, da je A.A. tožniku že prvič odredil, da naj se takoj zglasi pri E.E., ker bo prerazporejen. Da je takšen zaključek sodišča zmoten in v nasprotju z izvedenimi dokazi, je mogoče ugotoviti tudi s pravilno presojo izpovedb C.C. in I.I., ki jima sodišče ni dalo ustrezne teže. Navedeno nedvomno dokazuje, da odredba A.A. ni bila jasna in da je tudi C.C. ni razumel najbolje, saj je bil po telefonu opozorjen, da mora priti. Ob telefonskem klicu pa v kabini pri C.C. ni bilo več tožnika. Vse se je zgodilo v 5 minutah, kot izhaja iz poročila E.E..

C.C. ni bila očitana prav nobena kršitev in za nobeno kršitev kritičnega dne ni bil obravnavan, temveč je bil z njim zgolj opravljen razgovor in mu je bilo izrečeno ustno opozorilo s strani komandirja I.I.. To dodatno dokazuje, da tudi gledanja televizije tožena stranka ni obravnavala tako strogo, kot je to storilo sodišče prve stopnje pod točko 14. izpodbijane sodbe.

Priča D.D. je izpovedal, da se je tožnik vedno držal pravil, da je upošteval vse odredbe nadrejenih, da je bil glede spoštovanja pravil, tudi glede malice, strikten in se je držal pravil. Delovnega mesta ni nikoli zapustil, brez da bi se o tem dogovoril s sodelavcem in je izvrševal odredbe nadrejenih, tudi kritičnega dne, kar je s svojo izpovedbo potrdil tudi E.E., ki je s tožnikom delal najdlje, že vrsto let in je tožnika poznal kot dobrega policista, ki se drži pravil in izpolnjuje odredbe nadrejenih. Če bi sodišče pri svojem odločanju upoštevalo tudi izpovedbe neodvisnih prič E.E. in D.D., nikakor ne bi smelo sprejeti zmotnih zaključkov o tem, da tožnik ne sledi navodilom nadrejenih, pri čemer se je potrebno omejiti le na konkretna navodila.  Tudi priča C.C. je izpovedal, da je tožnik 5-10 minut za njim prišel na prerazporeditev na drugo stezo, kjer sta potem skupaj opravljala delo do konca izmene, kar dokazuje, da je tožnik ravnal v skladu z navodilom A.A..

Sodišče se do tega, da gre za diskriminacijo in da tudi zaradi tega odpoved ne more biti zakonita, ni opredelilo, pa bi se moralo. O tem se je sodišče opredelilo le v okviru odločanja o odškodninskem zahtevku tožnika pa še to zmotno, v nasprotju z listinami v sodnem spisu, v nasprotju s priznanimi dejstvi s strani tožene stranke in v nasprotju z izpovedbami prič, zaradi česar je podana bistvena kršitev določb postopka po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Sodišče je zmotno zaključilo, da sta C.C. in D.D. dobila opozorilo, kar pomeni, da ju je delavec zaradi kršitev delovnih obveznosti kaznoval. Zgolj ustno opozorilo ne pomeni prav nobenega kaznovanja zaradi kršitev delovnih obveznosti. Sodišče pa je v nasprotju s trditveno podlago in očitki tožene stranke zmotno zaključilo, da je bil tožnik v drugačnem položaju kot onadva, ker bi naj v roku ene ure kar dvakrat ponovil enako kršitev. Pritožbeno sodišče je v sklepu opr. št. Pdp 217/2010 z dne 16. 9. 2010 izrecno navedlo, da iz sklepa in iz obvestila ter vabila na razgovor izhaja, da tožena stranka tožniku ni očitala gledanja filmov v kabinah, sodišče prve stopnje pa je sedaj v ponovljenem postopku spet zaključevalo, da so bile s strani tožnika podane takšne kršitve in da je zato tožena stranka povsem utemeljeno tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

Naslovno sodišče je povsem zmotno zavrnilo tožbeni zahtevek iz naslova plačila odškodnine. Na tem mestu je tožeča stranka najbolj presenečena nad neutemeljenim očitkom sodišča, da ni postopala v skladu z razpravnim načelom. Največje presenečenje tožeče stranke je v tem, ker sodišče v okviru odločanja o odpovedi pogodbe o zaposlitvi sploh ni upoštevalo razpravnega načela, kot je bilo podrobno pojasnjeno zgoraj in je za navedbe upoštevalo vse navedbe v sklepu o odpovedi in v sklepu komisije za pritožbe, kar ne bi smelo, ki nikakor ne more in ne sme nadomestiti trditvene podlage stranke, kot to ne more izpovedba stranke. Takšno neenako odločanje sodišča o dveh zahtevkih v isti sodbi nedvomno predstavlja kršitev ustavne pravice do enakega varstva pravic, enakosti pred zakonom ter pravice do sodnega varstva, saj vzbuja dvom v nepristranost sodišča.

Nadalje je sodišče povsem nedopustno, v nasprotju s kakršnokoli trditveno podlago in kakršnimikoli podatki v sodnem spisu kar samo zaključevalo, da je tožnika moral pregledati psiholog, ker je bilo ugotovljeno, da tožnik jemlje tablete J.. Kaj takšnega ni zatrjevala niti tožena stranka niti tožeča stranka, zato sodišče ni imelo podlage, da bi sprejemalo takšne tudi sicer zmotne zaključke. Še bolj pa tožečo stranko presenečajo zaključki sodišča prve stopnje pod točko 20. izpodbijane sodbe, kjer sodišče, ki nima medicinskega znanja, brez kakršnekoli pomoči zdravnika ali izvedenca medicinske stroke v predmetnem postopku, kar samo podaja o tem, kaj je zdravilo J., kako vpliva ta antidepresiv na raven serotonina v možganih, kakšne bolezni se z njim zdravijo, kakšni so znaki depresije, kako se kaže panična motnja in socialna anksiozna motnja ter kako te motnje vplivajo na delo policista, za kar bi naj bila potrebna psihološka oziroma psihiatrična obravnava tožnika. Tožnik je v postopku izpostavil, in to izhaja tudi iz dopisov z dne 19. 1. 2006 in 25. 12. 2005, da so tožnika pošiljali na posebno zdravstveno, psihološko obdelavo, ker se je tožnik boril za pravice policistov, saj so ga hoteli utišati s tem ter mu preprečiti uveljavljanje pravic, kar izhaja iz dopisov K.K. in L.L., vendar se sodišče do tega povsem neutemeljeno ni opredeljevalo oziroma je listine zmotno presojalo.

Tožnik je vtoževal tudi odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi prepovedi diskriminacije v skladu z določili 6a. in 45. člena ZDR v zvezi z določili OZ. Za svoje navedbe je tožnik ponudil številne dokaze, ki jih sodišče prve stopnje ni izvajalo ali pa jim ni dalo ustrezne teže. Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni navedlo razlogov o odločilnih dejstvih, ki jih je tožnik navedel v okviru svoje trditvene podlage za uveljavljanje tožbenega zahtevka iz naslova odškodnine. Sodišče prve stopnje teh dejstev tožnika, ki so pomembna za odločitev o navedenem tožbenem zahtevku tudi ni ugotavljalo, zato je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Nadalje je tožnik navedel, in kar sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, pa bi moralo, da so ga nadrejeni, torej delavci tožene stranke, dalj časa trpinčili. Tožnik je navedel, da so nanj izvajali različne oblike pritiskov, med drugim tudi tega, da so ga v letu 2006 poslali na posebno zdravstveno obdelavo, čeprav je že v letu 2004 bilo ugotovljeno, da tožnik izpolnjuje vse zdravstvene pogoje za delo policista. Na zahtevo K.K. je moral tožnik iti tudi k psihologinji. Tožnik pa je že v času, ko je opravljal delo, predvsem zadnje leto dni in pol, trpel hude duševne bolečine zaradi trpinčenja na delovnem mestu s strani tožene stranke oziroma njenih delavcev, za katere ravnanja tožena stranka odškodninsko odgovarja. Tožnik je zaradi trpinčenja s strani nadrejenih moral poiskati tudi zdravniško pomoč. Večkrat ga je bolela glava, zaradi česar je moral jemati tablete proti bolečinam, veliko počivati, kar je bilo zanj zelo neprijetno. Tožnika je zelo prizadelo žaljivo, ponižujoče in negativno ravnanje njegovih nadrejenih do njega. Njegova čast in dobro ime je bilo okrnjeno. Tožnikove duševne bolečine so sedaj, zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi še večje.

Nadalje je tožnik navedel, da je bil tudi zaradi ravnanja na dan 25. 11. 2007, ki mu ga očita tožena stranka v odpovedi pogodbe o zaposlitvi, drugače obravnavan kot C.C. in D.D.. Zoper navedena policista tožena stranka ni izvedla nobenega postopka, niti disciplinskega, niti postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Isto ravnanje pa je tožena stranka nasproti tožniku obravnavala kot hudo kršitev delovnega razmerja ter mu zaradi tega celo odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Takšno neenako obravnavanje je tožnik doživel verjetno zaradi že dalj časa opazne nestrpnosti njegovih nadrejenih do tožnika in tudi takšno ravnanje tožene stranke je šikanozno in je tožnika zelo prizadelo.

Tožena stranka te trditvene podlage sploh ni prerekala oziroma jo je prerekala prepozno, na kar je tožnik opozoril v svoji 3. pripravljalni vlogi z dne 27. 11. 2008, kjer je tožeča stranka ugovarjala prekluzijo dejstev in dokazov tožene stranke podanih v njeni pripravljalni vlogi z dne 13. 11. 2008, ki je bila v sodni spis vložena po prvem naroku za glavno obravnavo z dne 6. 11. 2008, vendar pa se sodišče tudi do teh navedb ni opredelilo. Ker tožena stranka navedb tožeče stranke glede diskriminacije ni prerekala in ni dokazala nasprotnega bi moralo sodišče na podlagi priznanih dejstev ugotoviti temelj odškodninskega zahtevka in tožniku prisoditi vtoževano odškodnino, ki je tožena stranka tudi ni pravočasno in argumentirano prerekala po višini.

Sodišče prve stopnje pa glede ugotavljanja škode ni dalo ustrezne teže medicinski dokumentaciji tožnika, njegovi izpovedbi in izpovedbi dr. M.M.. Tožnik je torej v predmetnem postopku dokazoval in dokazal tudi škodo, ki mu jo je povzročila tožena stranka z nedopustnim ravnanjem – trpinčenjem na delovnem mestu, njeno višino pa bi lahko ugotovili še z izvedbo dokaza s predlaganim izvedencem medicinske stroke, kar pa sodišče prve stopnje ni storilo.

Kot že navedeno zgoraj tožena stranka temelja odškodninske odgovornosti ni prerekala oziroma ga ni prerekala pravočasno, na kar je tožnik opozoril v svojem 3. pripravljalnem spisu, ko je ugovarjal prekluzijo v skladu z 286. členom ZPP v zvezi s 17. členom ZDSS-1. Na navedenem naroku dne 6. 11. 2008 je zgolj pavšalno navedla, da prereka navedbe tožeče stranke iz navedene pripravljalne vloge. Zaradi tega ni mogoče sprejeti navedbe tožene stranke iz te vloge, saj so prepozne in je potrebno upoštevati, da tožena stranka nikoli prej ni zanikala obstoja temelja odškodninske odgovornosti iz naslova kršitve prepovedi diskriminacije in ni obrazloženo zanikala, da je bil tožnik zaradi diskriminatornega ravnanja tožene stranke trpinčen in da je zaradi tega prestajal tako telesne kot duševne bolečine.

Tožnik je že tekom postopka, med drugim v svojem 2. pripravljalnem spisu, pojasnil, da tožena stranka, na kateri je dokazno breme, o utemeljenosti opozorila pred redno odpovedjo in o utemeljenosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, do konca 1. naroka za glavno obravnavo niti ni zatrjevala, da je tožnik s tem, ko bi naj bil udeležen v sporu z N.N., kršil določila Kodeksa in ZDR. Z navedbami, podanimi po 1. naroku za glavno obravnavo, je bila tožena stranka prekludirana in tožnik je v 2. pripravljalnem spisu opozoril na prekluzijo po 286. členu ZPP. Sklicevanje tožene stranke zgolj na navedbe v njenih dopisih in sklepih, ki so dokazi v sodnih postopkih, ni dopustno, kar je že zavzela sodna praksa, zato mora pravdna stranka svojo trditveno podlago podati v vlogah, ki jih predloži sodišču v teku postopka, kar pa tožena stranka ni storila. Tožnik ni z ničemer ravnal v nasprotju z določili Kodeksa in ZDR, kar bi moralo zaključiti tudi naslovno  sodišče.

Tožena stranka se v svojih vlogah v predmetnem postopku ne more samo sklicevati na navedbe podane v dokazih, torej se ne more sklicevati na navedbe v sklepu z dne 17. 12. 2007 in sklepu upravnega organa druge stopnje, temveč mora, da zadosti trditveni podlagi in določbam ZPP, te navedbe podati v svojih vlogah v sodnem postopku, kar je tudi stališče sodne prakse. Tega pa tožena stranka ni storila in ni navedla, kaj konkretno očita tožniku z dejanji opisanimi z dne 6. 9. 2007 in dne 8. 9. 2007. Tožena stranka bi morala konkretno navesti, katera pogodbena določila in zakonska določila vezana na delovno razmerje med pravdnima strankama so bila s kršitvijo javnega reda in miru kršena. V konkretnem primeru niso bili podani znaki prekrška, dejstvo pa je tudi, da tožnik dne 6. 9. 2007 ni storil nobenega prekrška in da ni bil udeležen v pretepu, temveč da je bil tega dne napaden s strani tretje osebe, za kar ni bil sam kriv in je zaradi tega takoj po napadu poklical policijo, kar pomeni, da je ravnal v skladu s predpisi in kodeksom.

Sodišče prve stopnje je o tej zadevi že odločilo. Prvič je s sodbo opr. št. Pd 155/2008 z dne 15. 10. 2009 tožnikovemu tožbenemu zahtevku v pretežnem delu ugodilo. Vloženima pritožbama obeh pravdnih strank je pritožbeno sodišče s sklepom opr. št. Pdp 217/2010 z dne 16. 9. 2010 ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (točka I/1, I/2, I/3.a, II in III) razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, da sodišče prve stopnje dopolni dokazni postopek in ugotovi, ali je tožnik kršil pogodbene obveznosti dne 25. 11. 2007, zaradi katerih mu je tožena stranka redno iz krivdnega razloga odpovedala pogodbo o zaposlitvi, kakor tudi tiste iz opozorila pred redno odpovedjo, prav tako naj ugotovi, ali je tožnik upravičen do odškodnine za neizkoriščen letni dopust v trajanju 6 dni za leto 2007 in 7 dni za leto 2008 in navede razloge za svojo odločitev. V zvezi z odškodninskim zahtevkom zaradi kršenja prepovedi diskriminacije in mobbingom pa naj izvede celoten dokazni postopek, ki ga v prvem sojenju ni izvedlo.

V novem sojenju je sodišče prve stopnje s sodbo opr. št. Pd 145/2010 z dne 22. 12. 2011 tožnikovemu zahtevku na ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga z dne 17. 12. 2007, sklepa z dne 17. 12. 2007 in sklepa z dne 6. 2. 2008, reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku, ugodilo. Tožnikovemu zahtevku iz naslova plačila odškodnine pa je ugodilo le delno, in sicer je tožniku od vtoževanega zneska 10.000,00 EUR, prisodilo znesek 3.000,00 EUR. Prav tako je ugodilo tožnikovemu zahtevku iz naslova plačila odškodnine za neizkoriščen letni dopust. Po izvedenem dokaznem postopku je namreč ugotovilo, da je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita in da tožnik od tožene stranke utemeljeno zahteva odškodnino zaradi kršitve prepovedi diskriminacije v znesku 3.000,00 EUR in odškodnino za neizkoriščen letni dopust  za leto 2007 in 2008 v skupnem znesku 488,15 EUR. Pritožbama, ki sta ju vložili obe stranki, je pritožbeno sodišče s sklepom opr. št. Pdp 528/2012 z dne 29. 8. 2012 ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo ter mu zadevo znova vrnilo v novo sojenje, v katerem naj ugotovi vse okoliščine, ki so pomembne pri presoji utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka. Opredeli naj se do vseh relevantnih dokazov, ugotovi potek dogodkov dne 8. 9. 2007 in 25. 11. 2007, ugotovi ali je tožnik dne 8. 9. 2007 kršil določbo 35. člena ZDR in ali je dne 25. 11. 2007 kršil pogodbene obveznosti, ponovno naj ugotovi, ali je tožnik upravičen do odškodnine za neizkoriščen  letni dopust, odškodnine zaradi diskriminacije in mobbinga ter navede razloge za svojo odločitev. Sodišče prve stopnje je v novem sojenju odločilo s sedaj izpodbijano sodbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP, po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Po izvedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako tudi ne v pritožbi zatrjevanih, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in da je tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Odločitev, ki jo je sprejelo, je tudi obširno, skrbno, nazorno in zanesljivo obrazložilo, zato  pritožbeno sodišče v izogib nepotrebnemu ponavljanju kot pravilne povzema  razloge sodišča prve stopnje za sprejeto odločitev, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa skladno s 1. odstavkom 360. člena ZPP še dodaja:

Neutemeljeno je pritožbeno uveljavljanje bistvene kršitve določb postopka, s katero tožeča stranka sodišču prve stopnje očita, da se izpodbijana sodba v določenih delih ne da preizkusiti, ker se sodišče prve stopnje do nekaterih navedb tožene stranke v obrazložitvi sodbe ni opredelilo. Vsebino obrazložitve sodne odločbe določa 324. člen ZPP v zvezi s 14. točko drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta smiselno določa, da mora biti sodba in s tem njena obrazložitev tako popolna, da jo je mogoče preizkusiti. Navedeno pomeni, da mora biti odločba takšna, da omogoča strankam in pritožbenemu sodišču znotraj pravnih in dejanskih ugotovitev v njeni obrazložitvi ugotoviti, zaradi katerih razlogov in na podlagi katerih dejstev je sodišče sprejelo odločitev, ki jo vsebuje izrek sodbe. V obravnavanem primeru je takšen preizkus mogoč, saj je sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo razloge o vseh pravno odločilnih dejstvih, upoštevaje pri tem trditveno podlago obeh strank, tudi tožene stranke, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju, in materialnopravno presojo spora. Sodišče se v obrazložitvi sodbe ni dolžno opredeliti do vseh navajanih dejstev strank, ampak mora zavzeti stališče le do tistih, ki so relevantna za sprejeto odločitev, zato se do dejstev, ki nimajo relevantnih učinkov glede na materialnopravno podlago spora, ni dolžno opredeliti.

Prav tako je neutemeljen pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb  po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je vselej podana, če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami in zapisniki. V izpodbijanem delu sodbe takih nasprotij ni, saj je sodišče prve stopnje v razloge sodbe korektno in pravilno povzelo vse odločilne listine, izpovedbe zaslišanih prič in tožnika.

Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga:

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje odločilo izven trditvene podlage tožene stranke, ker ta v postopku naj ne bi pravočasno zatrjevala, zaradi kakšnih kršitev je tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz krivdnega razloga. To naj bi navedla šele v pripravljalni vlogi z dne 9. 10. 2008. Kot izhaja iz zapisnika o prvem naroku za glavno obravnavo z dne 11. 9. 2008, je sodišče prve stopnje toženi stranki, zaradi obsežnih navedb in obsežnosti predloženih listin s strani tožeče stranke, dodelilo 30 dnevni rok, da se o njih izjasni, tako da je tožena stranka pripravljalno vlogo podala  znotraj tega roka. Iz odgovora na tožbo pa izhaja, da je tožena stranka pod točko 3.  navedla in trdila, da je tožniku dne 7. 11. 2007 podala opomin pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, zaradi dveh kršitev z dne 6. 9. 2007 in 8. 9. 2007  in sicer zlorabe bolniškega staleža ter udeležbe pri pretepu in kršitvi javnega reda in miru. Ker pa je dne 25. 11. 2007 ponovno kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, saj je nevestno in malomarno izvrševal delovne obveznosti, oziroma jih ni izvrševal, je tožena stranka zoper njega izvedla postopek redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Zato je pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje odločalo izven trditvene podlage tožene stranke, neutemeljen in v nasprotju s stanjem spisa. Zaradi tega odločitev sodišča prve stopnje ni v nasprotju s sodno prakso in ne krši ustavne pravice do enakega varstva pravic in ustavnega načela enakosti pred zakonom.

Iz redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku z dne 17. 12. 2007 izhaja, da je tožena stranka tožniku očitala, da dne 25. 11. 2007 ni izpolnjeval oziroma je nevestno in malomarno izvrševal delovne in druge obveznosti iz delovnega razmerja, ki so opredeljene v aktih delodajalca, s tem pa je kršil določila 1. odstavka 31. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji) 32. in 35. člena ZDR.  Tožnika tega dne ob 2.05 uri, ko je pomočnik komandirja opravil nadzor na izstopu osebnih vozil  PMP F.,  ni bilo na njegovem delovnem mestu in nihče od policistov ni vedel, kje se nahaja. Pomočnik komandirja ga je našel v drugi kabini na izstopu tovornih vozil ob 2.10 uri, kako je s policistom C.C. gledal film na službenem računalniku. Naročil jima je, da se nemudoma oglasita pri vodji izmene E.E. zaradi prerazporedite na opravljanje drugih nalog. Tožnika k vodji izmene ni bilo, pomočnik komandirja pa ga je našel  v drugi kabini, kjer je s policistom D.D. zopet gledal film. Ob 3.00 uri je z namenom prikritja zadeve zapustil delovno mesto in vodjo mejne kontrole na izstopu zaprosil, da mu v preglednico vpiše, da je bil od 2.00 do 2.30 ure na počitku oz. malici. Iz redne odpovedi izhaja tudi, da je predstojnik tožniku že izdal pisno opozorilo pred redno odpovedjo, ki ga je tožnik prejel 19. 11. 2007 in sicer zaradi dveh kršitev, ker v času bolniškega staleža ni spoštoval navodil nadrejenega in ker je bi udeležen pri pretepu in kršitvi javnega reda in miru. Tako so neutemeljene pritožbene navedbe, da odpovedni razlog ni bil dovolj konkretiziran in je onemogočil ugotovitev obstoja utemeljenega odpovednega razloga, saj iz redne odpovedi točno izhaja, kaj, kje in kdaj je tožnik storil in katera kršitev je to.

Prav tako iz opozorila z dne 7. 11. 2007 (A1, B14) in iz obvestila in vabila na razgovor z dne 30. 11. 2007 (B18) jasno izhaja, kaj tožena stranka  tožniku očita, zato so prav tako neutemeljene pritožbene navedbe o nekonkretizirani vsebini v teh dveh listinah. V obvestilu se tožena stranka sklicuje na opozorilo, v katerem je tožena stranka tožniku očitala, da dne 6. 9. 2007, t.j. v času odsotnosti z dela zaradi bolezni, ni spoštoval navodil pristojnega zdravnika in da je s tem kršil določila 233. člena Pravil obveznega zdravstvenega zavarovanja ter da je istega dne in dne 8. 9. 2007 tudi kršil javni red in mir in s tem Kodeks policijske etike ter 35. člen ZDR, opisala pa je tudi kršitve tožnikove delovne obveznosti dne 25. 11. 2007. Tako se je tožnik na zagovor vsekakor lahko pripravil, saj je lahko in bi moral vedeti, kaj mu tožena stranka očita.

Zmotno je pritožbeno stališče, da je tožena stranka tožniku podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi po izteku subjektivnega roka  za podajo, ker je sklep o redni odpovedi postal dokončen šele s sklepom Komisije za pritožbe dne 6. 2. 2008. Vsekakor  je bila tožniku redna odpoved pogodbe o zaposlitvi podana pravočasno. Kršitev je storil 25. 11. 2007, tožena stranka pa mu je pogodbo o zaposlitvi  s sklepom odpovedala 17. 12. 2007, kar je znotraj subjektivnega 30 dnevnega  roka iz 1. odstavka 83. člena ZDR.

Prav tako so neutemeljene pritožbene navedbe, da je bilo zaradi neizvedenih dokazov predlaganih s strani tožeče stranke kršeno načelo kontradiktornosti. Sodišče prve stopnje je na zadnjem naroku za glavno obravnavo ostale predlagane dokaze kot nepotrebne zavrnilo. Skladno z določbo 2. odstavka 213. člena ZPP o tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev, odloča sodišče, po določbi 2. odstavka 287. člena ZPP pa predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo, senat zavrne in v sklepu navede, zakaj jih je zavrnil. Sodišče prve stopnje je ravnalo v skladu s citiranima določbama, v sklepu pa je navedlo tudi razlog za zavrnitev dokaznih predlogov. Zato ni podana nobena bistvena kršitev določb pravdnega postopka niti po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP niti po 1. odstavku 339. člena ZPP in tudi ne kršitev načela kontradiktornosti. Po stališču pritožbenega sodišča, je ocena sodišča prve stopnje o nepotrebnosti izvedbe teh dokazov pravilna.

Kot je že navedeno, je sodišče prve stopnje dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo. V zvezi s kršitvami, zaradi katerih je tožena stranka tožniku dne 7. 11. 2007 izdala opozorilo pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da tožnik bolniškega staleža v času od 6. 9. 2007 do 9. 9. 2007 ni kršil, da pa so očitki glede prekrška zoper javni red in mir dne 8. 9. 2007 in v zvezi s tem zatrjevane kršitve po 35. členu ZDR utemeljeni. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje. Prav tako je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik dne 25. 11. 2007 storil v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi očitane kršitve pogodbenih obveznosti. Pritožbeno sodišče se strinja s sodiščem prve stopnje, da je odmor med delom dejansko potrebno uskladiti s sodelavci, vendar to ne pomeni, da o tem ni potrebno obvestiti osebe, ki vodi delo. Tožnika na delovnem mestu, ki mu je bilo odrejeno, v času nadzora pomočnika komandirja policijske postaje A.A. ob 2.05 uri, ni bilo. O odsotnosti vodje ni obvestil in tudi ostali niso vedeli, kje se nahaja. Pomočnik komandirja ga je našel na tovornem izstopu. Takrat mu je odredil, da se zaradi prerazporeditve zglasi pri vodji izmene, vendar tega ni storil, in je potem v drugi kabini s sodelavcem D.D. gledal film. Pri vodji izmene se je zglasil šele po drugem opozorilu. Na podlagi tako ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik kršil določilo 31. člena ZDR, saj dela na delovnem mestu, ki mu je bilo odrejeno, ni opravljal, o svoji odsotnosti pa osebe, ki vodi delo, ni obvestil in da je s tem kršil tudi 32. člen ZDR, saj ni upošteval zahtev in navodil delodajalca.

V zvezi s pritožbenimi navedbami, da je tožnikov sodelavec D.D. vedel, da je tožnik odšel na malico, vendar pomočnik komandirja A.A. tega pri D.D. ni preverjal,  pa po stališču pritožbenega sodišča od pooblaščenih oseb ni mogoče pričakovati, da bodo preverjale pri vsakem od prisotnih policistov, kje se nahaja odsotni policist. Ne glede na to, da so se pravila koriščenja malice spreminjala, pa je bilo za toženo stranko, kot je izpovedal komandir I.I., pomembno, da ve vsak čas, kje se policist nahaja. Ob tem ni mogoče spregledati tudi dejstva, da so bili policisti na odpravi na delo 24. 11. 2007 ob 21.30 uri seznanjeni z načrtom poostrenega nadzora PMP F., ter da je pomočnik komandirja A.A., ki je vodil odpravo na delo, vse policiste še posebej opozoril, da se nadzor dosledno  opravlja na podlagi načrta z dne 23. 11. 2007 po akcijah ...pri vstopu in izstopu tovornih vozil ter na vstopu in izstopu osebnih vozil ter avtobusov na mejnem prehodu F..

Iz navedenega izhaja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik z ravnanjem dne 8. 9. 2007, ki se mu očita v opozorilu pred redno odpovedjo, storil kršitev pogodbenih obveznosti iz 35. člena ZDR, po katerem se je delavec dolžan vzdržati vseh ravnanj, ki glede na naravo dela, ki ga opravlja pri delodajalcu, materialno ali moralno škodujejo ali bi lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca in kršitev 9. člena Kodeksa policijske etike, po katerem je policist dolžan varovati ugled policije tudi v zasebnem življenju. Sodelovanje tožnika kot policista v pretepu, ni in ne more biti v ponos toženi stranki, še posebej, ker se je vedelo, da je tožnik policist. To je povzročilo pri navzočih zgražanje, ki se odraža tudi v članku objavljenem v časopisu O. dne 15. 9. 2007 in komentarjih  k temu članku. Prav tako je tudi pravilno ugotovilo, da je dne 25. 11. 2007 storil kršitev pogodbenih obveznosti po 31. in 32. členu ZDR, zato je utemeljeno zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek, ki se nanaša na ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga ter njegov reintegracijski in reparacijski zahtevek.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da se je sodišče prve stopnje do tožnikovih trditev, da gre pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi za diskriminacijo res opredelilo v delu, kjer obrazlaga svojo odločitev o odškodninskem tožbenem zahtevku, vendar pa iz obrazložitve tožbenega zahtevka, ki se nanaša na nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga izhaja, da je bila ta zakonita. Tožnik je dne 7. 11. 2007 prejel pisno opozorilo pred redno odpovedjo in sodišče je ugotovilo, da je bilo opozorilo glede prekrška zoper javni red in mir, ki ga je storil tožnik, utemeljeno. Tožnik dne 25. 11. 2007 ni storil kršitve le s tem, da je gledal  film, ampak je zapustil delovno mesto, ne da bi o tem obvestil pooblaščeno osebo. C.C. je film gledal v svoji kabini, enako tudi D.D..  Tako kršitvi delovnih obveznosti teh dveh policistov nista bili po teži enakovredni kršitvam tožnika. Oba policista pred tem nista bila pisno opozorjena, da jima bo v primeru ponovne kršitve pogodba o zaposlitvi odpovedana redno iz krivdnega razloga, kot je bil opozorjen tožnik. Tako tožnik, zaradi tega, ker je tožena stranka tožniku zakonito podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, medtem ko je ostala dva policista zaradi kršitve le ustno opomnila, ni bil neenakopravno obravnavan in diskriminacije ni bilo.

Tožnik pa vtožuje tudi odškodnino zaradi diskriminacije in mobbinga na delovnem mestu.  Diskriminacijo utemeljuje s tem, da mu je tožena stranka izdala neutemeljeno opozorilo pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in nato nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi, kar je posledica njegovega prizadevanja za boljše delovne pogoje policistov na PMP F.. Zaradi tega njegovega delovanja pa so se, po tožnikovih trditvah, nad njim izvajali pritiski, saj je bil, kljub temu, da je bilo v letu 2004 ugotovljeno, da izpolnjuje vse zdravstvene pogoje za delo, v letu 2006 poslan na posebno zdravstveno obdelavo in sicer k psihologu. Od 17. 1. 2005 do 16. 7. 2005 je bil začasno napoten na delo v Urad za P. v času od 1. 2. 2006 do 30. 4. 2006 pa na PP R..

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je tožena stranka to trditveno podlago tožnika prerekala prepozno. Tožeča stranka je šele na prvem naroku za glavno obravnavo dne 11. 9. 2008 postavila zahtevek za plačilo odškodnine iz tega naslova in vložila pripravljalno vlogo, s katero je obrazložila trpinčenje na delovnem mestu oziroma mobbing. Tožena stranka pa je v pripravljalni vlogi z dne 9. 10. 2008, ki jo je, kot izhaja iz točke 8 obrazložitve te sodbe, podala pravočasno, trdila, da niso podani vsi elementi odškodninske odgovornosti in da je zahtevek močno pretiran. Sodišče prve stopnje s tem, ko je ugotavljalo elemente odškodninske odgovornosti, ni ravnalo mimo trditvene podlage tožene stranke.

Pravna podlaga za odločanje o tem zahtevku je podana v 184. členu ZDR. V prvem odstavku tega člena je določeno, da mora delodajalec delavcu povrniti škodo, ki mu nastane pri delu oziroma v zvezi z delom, po splošnih pravilih civilnega prava. To pomeni, da je treba za presojo odškodninske odgovornosti tožene stranke upoštevati določbo 1. odstavka 131. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji), po kateri kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde, in druge določbe  OZ, ki urejajo krivdno odgovornost za škodo. Elementi splošnega civilnega delikta so opredeljeni kot nedopustna škoda, protipravno ravnanje, vzročna zveza med nastalo škodo in ravnanjem ter odgovornost za protipravno ravnanje.

Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, ravnanje tožene stranke ni bilo protipravno. Za napotitve tožnika na obdobne zdravniške preglede toženi stranki pravno podlago dajeta Zakon o varnosti in zdravju pri delu (ZVZD, Ur. l. RS, št. 56/1999 in naslednji) ter Pravilnik o preventivnih zdravstvenih pregledih delavcev (Ur. l. RS, št. 87/2002), saj je po teh določbah delodajalec dolžan delavcem zagotavljati periodične zdravstvene preglede. V zvezi s tožnikovimi navedbami, da ga je v letu 2004 na obdobnem preventivnem pregledu pregledal tudi psiholog (kar iz dokazov, ki jih je priložil tožnik ne izhaja), je sodišče prve stopnje opozorilo tudi na to, da je tožnik policist, ki pri opravljanju svojih delovnih nalog nosi orožje, in da morajo prav iz teh razlogov policisti izpolnjevati visoke  zdravstvene standarde. Glede na to in ker je iz zdravstvene dokumentacije izhajalo, da tožnik jemlje antidepresiv, je tožnika pregledal tudi psiholog, saj zdravnik specialist medicine dela za tak pregled nima ustreznega specialnega znanja. Tudi dejstvo, da je bil tožnik na zdravniški pregled poslan dva meseca pred ostalimi delavci, ne pomeni, da je bil zaradi tega drugače obravnavan od ostalih. Logično je, da vsi zaposleni ne morejo na isti dan opraviti preventivnega obdobnega zdravstvenega pregleda.

Tudi dve začasni prerazporeditvi in sicer v letu 2005 na delo v Urad za P. v obdobju od 17. 1. 2005 do 16. 7. 2005 in v letu 2006 na PP R. v obdobju od 1. 2. 2006 do 30. 4. 2006, ne kažeta niti na diskriminacijo niti na trpinčenje tožnika. Po 77. členu Zakona o policiji (ZPol, Ur. l. RS, št. 49/2998 in naslednji) lahko generalni direktor policije začasno napoti policista na določeno področje dela za najdalj šest mesecev, če je to potrebno za nemoteno opravljanje nalog policije. Tožnik sam je izpovedal, da so bili na delo v Urad za P. napoteni tudi njegovi sodelavci, kar pomeni, da je tožena stranka tožnika obravnavala enako kot ostale policiste.

Kot je bilo že obrazloženo v točki 16, tožnik tudi v postopku redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bil diskriminiran, saj je ta potekal zakonito in je zakonita tudi redna odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Tožena stranka tožnika ni obravnavala protipravno, saj je ob redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi ravnala zakonito in tožnika ni obravnavala drugače oziroma diskriminatorno napram D.D. in C.C., tožnika je skladno z določbami ZVZD in Pravilnika o preventivnih zdravstvenih pregledih delavcev poslala dvakrat v obdobju dveh let na preventivni zdravstveni pregled, kamor je poslala tudi ostale tožnikove sodelavce, na podlagi 77. člena ZPol pa je bil tožnik, kakor tudi njegovi sodelavci, začasno razporejen na drugo delo. Tako tožena stranka s svojim ravnanjem ni kršila 6. člena ZDR o prepovedi diskriminacije in povračilnih ukrepov delodajalca do delavcev, ki je veljal v obdobju, za katerega tožnik vtožuje odškodnino zaradi diskriminacije. Njenega ravnanja tudi ni mogoče šteti za mobbing (6 a. člen ZDR-A je stopil v veljavo z 28. 11. 2007 in v spornem obdobju še ni veljal), ki so po opisni definiciji dalj časa trajajoča ponavljajoča se sovražna dejanja posameznika ali skupine, ki so sistematično usmerjena proti posamezniku in ki pri njem povzročajo psihične ali psihosomatske motnje. Nasilje je praviloma psihično in verbalno, trajnost, pogostnost in teža posledic pa so tisti kvalifikatorji, ki mobbing ločujejo od običajnih konfliktov na delovnem mestu. Ravnanj tožene stranke, ki so bila skladna s predpisi, in niso bila v razmerju do tožnika nič drugačna kot do ostalih zaposlenih pri toženi stranki, tako ni mogoče šteti za mobbing.

Glede na to, da ravnanje tožene stranke ni bilo protipravno, sodišču prve stopnje ni bilo potrebno izvesti ostalih predlaganih dokazov za ugotavljanje ostalih elementov odškodninske odgovornosti, saj morajo biti ti elementi podani kumulativno.

Kot je že navedeno, je pritožbeno sodišče odgovorilo le na pritožbene navedbe, ki so bistvene za odločitev pritožbenega sodišča v zadevi.

Glede na navedeno pritožba tožeče stranke ni utemeljena, zato jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija, in ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške.

ZDR člen 35,  83, 83/1, 88, 88/1, 88/1-3, 184, 184/1. ZPP člen 213, 213/2, 287, 287/2. OZ člen 131, 131/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.