VDSS sodba Pdp 862/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-11-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Tatjana Prebil (poroč.), Borut Vukovič

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - preverjanje možnosti zaposlitve

Ukinitev tožničinega delovnega mesta (hotelska gvernanta) predstavlja organizacijski razlog v smislu 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR, na podlagi katerega je tožena stranka tožnici lahko redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga št. ... z dne 9. 11. 2012; ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 9. 11. 2012, ampak še traja; za vzpostavitev delovnega razmerja tožnici po odpovedani pogodbi o zaposlitvi, poziv nazaj na delo, priznanje delovne dobe za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, prijavo v socialna zavarovanja, obračun bruto plače od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do ponovnega nastopa dela in po plačilu ustreznih davkov in prispevkov izplačilo neto plače, priznanje in plačilo vseh drugih pravic in denarnih prejemkov iz delovnega razmerja ter za povrnitev stroškov postopka (točka I izreka). Odločilo je, da tožena stranka nosi svoje stroške postopka (točka II izreka).

Zoper navedeno sodbo, razen odločitev, da tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka, se je pravočasno pritožila tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 339. člena ZPP, uveljavljala pa je tudi kršitev 22. člena Ustave Republike Slovenije (pravica do poštenega sojenja), v zvezi s pritožbenim razlogom iz 8. točke 339. člena ZPP. Predlagala je, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma podredno, da ga razveljavi in v tem obsegu vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, toženi stranki pa naloži plačilo vseh pravdnih stroškov ter pritožbenih stroškov. Navaja, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da so obstajali ekonomski razlogi za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi in sicer, da je od aprila 2012 do septembra 2012 prišlo do nerealizacije pričakovanih planov, realizirani čisti prihodki so znašali 7 % manj kot je bilo planirano, poslovni izid je bil za 18,1 % nižji, čisti poslovni izid pa 17,9 % nižji od planiranega. Ni pa se opredelilo do trditev tožnice, da tožena stranka nikoli ni dosegala pričakovanih prihodkov, saj se le-ti vedno postavijo nekoliko višje kot se jih pričakuje. Tožnica je trdila, da ne obstoja ekonomski razlog, da nedoseganje planiranih prihodkov ni dokaz o ekonomskem razlogu na strani delodajalca, ker bi nedoseganje planiranih prihodkov bilo relevantno le, če bi tožena stranka vseskozi dosegala planirane prihodke. Zato je tožnica predlagala angažiranje izvedenca ekonomske stroke, ki bi vpogledal v listinsko dokumentacijo tožene stranke o planiranih prihodkih in dejansko realiziranih prihodkih za zadnja tri leta ter ugotovil, da so planirani prihodki vedno pod realiziranimi. Ker gre za odločilno dejstvo, s katerim bi sodišče ugotovilo, ali je obstajal ekonomski razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki pa ga sodišče prve stopnje ni izvedlo, je bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Sodišče prve stopnje šteje kot prepričljivo izpoved A.A., ki je na vprašanje, ali so planirani dohodki enaki kot so običajno doseženi, oziroma ali so višji ali nižji, povedala, da morajo vedno biti zaradi zahtev lastnikov trendi rasti. To potrjuje trditev tožnice, da so planirani dohodki vedno nad doseženimi, zato planirani rezultati niso kazalec za dokazovanje ekonomskega razloga za odpoved. Pri ugotavljanju rezultatov poslovanja bi moralo sodišče upoštevati le obdobje pred odpovedjo, ne pa tudi po odpovedi, torej ne more upoštevati celega leta 2012. Zato je bilo dejansko stanje nepravilno ugotovljeno in nepravilno uporabljeno  materialno pravo. Sodišče prve stopnje tudi ni preverilo, ali gre le za navidezno ukinitev delovnega mesta, saj je tožnica navedla, da se jo je hotela tožena stranka znebiti iz osebnih in ne iz ekonomskih razlogov. V zvezi z zatrjevano navidezno ukinitvijo delovnega mesta ni izvedlo dokazov, saj je zavrnilo dokazni predlog za  zaslišanje prič B.B., C.C. in D.D.. S tem je sodišče prve stopnje ravnalo pristransko, saj je zaslišalo izključno priče, ki jih je predlagala tožena stranka, pooblaščenki tožnice pa ni dovolilo vprašanja, katera dela bi lahko tožnica opravljala pri toženi stranki. Tožnica je dokazala svoje trditve, da bi ji tožena stranka lahko ponudila drugo delo, ker je po izobrazbi organizator dela v gostinstvu in turizmu, pred tem pa je končala srednjo gostinsko šolo. Delo bi lahko opravljala v gostinstvu, na banketnem oddelku, v prodaji ali recepciji. Lahko bi bila vodja strežbe, direktor gostinstva, konferenčno banketne storitve ali katerokoli delo v prodaji. Lahko bi opravljala dela, ki jih opravlja E.E.. Tožnica je predlagala, da tožena stranka predloži pogodbo o zaposlitvi za E.E., vendar je tudi ta dokaz sodišče zavrnilo. Ker sodišče ni upoštevalo navedb tožnice in se do njenih dokaznih predlogov ni opredelilo, je podana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kršen pa je tudi 22. člen Ustave RS. V času pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi (tožnici je bila odpoved vročena 5. 12. 2012), so obstajale potrebe po dodatnem zaposlovanju. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do navedb tožnice, da je bilo v poročilu z dne 4. 10. 2012 navedeno, da v kolikor ne bo prišlo do pripojitve hotela F., bi bilo potrebno vzpostaviti tudi hotelsko kontrolo z najmanj dvema zaposlenima. Iz poročila izhaja, da bo ostalo enotno vodstvo po področjih, torej 4. 10. 2012 ni bila predvidena ukinitev delovnih mest, temveč je bilo zaradi kadrovske podhranjenosti hotela F. predvideno enotno vodenje. Nadzornice sob, za katere je tožena stranka v odgovoru na tožbo navedla, da bodo opravljale delovne naloge, ki jih je doslej opravljala tožnica, niso usposobljene in nimajo potrebnih znanj za opravljanje delovnih nalog hotelske guvernante. G.G., nadzornica sob, teh trditev ni potrdila, saj je izpovedala nasprotno in sicer, da njen obseg dela ni nič drugačen v letu 2013 kot je bil v letu 2012. Do vsebine zapisnika oziroma njene izpovedi se sodišče prve stopnje ni opredelilo, zato obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o zapisniku in med tem, kar je dejansko navedeno glede izpovedbe priče G.G.. Zmotno je tudi ugotovljeno, da so se naloge hotelske guvernante prenesle na nadzornice sob. Sodišče prve stopnje ni izvedlo dokaza s predložitvijo vseh pogodb o zaposlitvi, sklenjenih med 1. 1. 2012 in 24. 9. 2012 in obrazce o prijavi zaposlitve M-1. Očitno je bilo delovno mesto hotelske guvernante preimenovano v delovno mesto pomočnika direktorja gostinstva. H.H. je tožena stranka na novo zaposlila, najprej za določen čas dne  4. 7. 2012, nato pa za nedoločen čas. Zato je tožnica predlagala, da sodišče pozove toženo stranko, da predloži pogodbo o zaposlitvi za H.H., opis del in nalog za pomočnika direktorja gostinstva ter obrazec M-1 za tega delavca. Tožena stranka ga je zaposlila na delovnem mestu, za katero se zahteva VII. stopnja izobrazbe, čeprav ima navedeni delavec končano V. stopnjo izobrazbe. Sodišče prve stopnje s tem, ko ni dovolilo postaviti vprašanja pooblaščenki, katera druga ustrezna dela bi tožnica lahko opravljala pri toženi stranki, kršilo določbe postopka.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijanega dela sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, ki jih uveljavlja pritožba in tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Ni podana v pritožbi uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter 22. člena Ustave RS, ker sodišče ni upoštevalo navedb tožnice oziroma se do njenih dokaznih predlogov ni opredelilo, da so v času pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi (tožnici je bila odpoved vročena 5. 12. 2012), pri toženi stranki obstajale potrebe po dodatnem zaposlovanju. Sodišče prve stopnje je namreč izvedlo vse dokaze, ki so bili potrebni za pravilno in popolno ugotovitev dejanskega stanja, zato neizvedba tistih dokazov, za katere sodišče šteje da niso potrebni za ugotovitev odločilnih dejstev, ne pomeni nezakonitega postopanja sodišča, ki bi stranki odvzela možnost obravnavanja pred sodiščem, niti ne gre za kršitev ustavnega načela enakega varstva pravic po 22. členu Ustave RS, ki vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih.

Prav tako sodišče prve stopnje ni storilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP s tem, ker naj bi bilo nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o zapisniku izpovedi priče G.G. in med tem, kar je dejansko navedeno v zapisniku o zaslišanju te priče. Sodišče prve stopnje je njeno izpoved pravilno povzelo ter sprejelo dokazno oceno, da je prevzela nekatere naloge, ki jih je opravljala tožnica (npr. t.i. „brifingi“, ki se jih priča sedaj udeležuje, pred tem, v času zaposlitve tožnice, pa ne). Prav tako tudi ni podana bistvena kršitev določb postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče prve stopnje ni izvedlo dokaza z izvedencem ekonomske stroke, ki bi se opredelil do obstoja ekonomskega razloga. S takimi navedbami tožnica dejansko izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar pa, kot bo obrazloženo v nadaljevanju, ni utemeljeno.

V tem individualnem delovnem sporu se presoja zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 9. 11. 2012, ki jo je tožena stranka tožnici podala v skladu s 1. alineo prvega odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002 in naslednji; ZDR). Poslovni razlog pomeni prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Delodajalec lahko skladno z drugim odstavkom 88. člena ZDR delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi le, če obstaja utemeljen razlog, ki onemogoča nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi med delavcem in delodajalcem, pri čemer je pri presoji utemeljenosti poslovnega razloga, vprašanje ali je dokazan utemeljen odpovedni razlog v prvi vrsti dejansko in šele nato pravno vprašanje. Delodajalec mora za zakonito redno odpoved pogodbe o zaposlitvi na podlagi drugega odstavka 88. člena ZDR v zvezi s prvim odstavkom 82. člena ZDR dokazati predvsem, da je zatrjevani razlog utemeljen. V skladu s tretjim odstavkom 88. člena ZDR mora delodajalec v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti ali poslovnega razloga preveriti, ali je delavca mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma ali ga je mogoče dokvalificirati za delo, ki ga opravlja, oziroma prekvalificirati za drugo delo. Če ta možnost obstaja, mora delodajalec delavcu ponuditi sklenitev nove pogodbe. Če delavec ne sprejme ponudbe delodajalca za sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi za ustrezno delo in za nedoločen čas ter mu preneha delovno razmerje, nima pravice do odpravnine po 109. členu tega zakona.

Po oceni izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da obstaja ekonomski in organizacijski razlog v smislu 1. alinee prvega odstavka 88. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožnici odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz ekonomskih in organizacijskih razlogov oziroma  reorganizacije na stani tožene stranke. V redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tožena stranka navedla, da v drugem in tretjem kvartalu 2012 ni dosegala pričakovanih ciljev, s čimer so se močno zmanjšali prihodki. Realizirani čisti prihodki so znašali 6.670.004,00 EUR, kar je 7,5 % manj kot je bilo planirano, prihodki hotelov so bili za 4,5 % nižji od planiranih, prihodki gostinstva pa za  16,1 %. Poslovni izid družbe iz poslovanja je znašal 1.404.722,00 EUR, kar je za 18,1 % nižje, kot je bilo planirano, čisti poslovni izid družbe pa je z 17,9 % nižji kot je bilo planirano. Tudi število prodanih sob v je bilo nižje kot planirano in sicer za 759 manj. Zaradi negativnih napovedi je tožena stranka reorganizirala poslovanje in racionalizirala stroške dela, tako da je z odredbo z dne 10. 10. 2012 ukinila delovno mesto hotelska guvernanta in hotelska gospodinja. Navedla je, da se je na delovnem mestu hotelske guvernante obseg dela močno zmanjšal, zato lahko to delo v celoti opravijo zaposleni na delovnem mestu „nadzornica sob“.

Tožena stranka je utemeljeno odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožnici tako iz ekonomskega kot tudi iz organizacijskega razloga, čeprav pritožbeno sodišče pri tem dodaja, da že eden izmed navedenih razlogov pomeni zadostno podlago za sklepanje o tem, da je podan poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi v smislu določb ZDR. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila tožnica od 1. 10. 1999 dalje na podlagi pogodbe o zaposlitvi zaposlena na delovnem mestu hotelske guvernante, torej na delovnem mestu, ki ga je tožena stranka ukinila, kar predstavlja organizacijski razlog. Prav tako je ugotovilo, da iz začasnih bilanc tožene stranke (B4) izhaja, da je v obdobju od aprila do septembra 2012 prišlo do nerealizacije pričakovanih planov in da so bili posledično tako čisti prihodki od prodaje za 332.182,00 EUR (4,6 % nižji) in poslovni izid iz poslovanja za 7,1 % nižji v višini 126.463,00 EUR. Tudi iz končnih bilanc tožene stranke v katerih se je upoštevala pripojitev hotela F. d.o.o. izhaja, da tožena stranka ni dosegla pričakovanih planov. Upoštevalo je obrazložitev iz letnega poročila, da so poslovne enote hotela I. brez poslovne enote hotel F. realizirale za 5,7 % manj čistih prihodkov od prodaje, kot v letu 2011, iz česar je sklepalo sodišče na trend padanja čistih prihodkov iz prodaje. Ta trend je razviden po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje tudi iz konsolidiranega računovodskega poročila (stran 44 letnega poročila), ki kaže na padec čistih prihodkov. Iz izpovedbe zakonitega zastopnika tožene stranke je sodišče prve stopnje povzelo, da so prihodki padali iz leta v leto ter da se je zato tožena stranka odločila, da se ukinejo delovna mesta t. i. srednjega managementa. Upoštevalo je tudi izpoved priče A.A., da je imela tožena stranka do nastopa krize vedno zelo pozitivne rezultate, v primerjavi s planom, v letu 2012 pa so bili rezultati zelo pod planom, in sicer so bili 5 % pod planom. Izpovedala je, da zasledujejo trend rasti in da je normalna rast od 5 do 10 %, sicer je treba optimizirati stroške. Tudi J.J., zaposlen kot vodja kontrolinga pri toženi stranki je izpovedal, da so bili v obdobju poročanja, tj. v drugem in tretjem kvartalu prihodki prodaje nižji za 332.000,00 EUR, poslovni izid iz poslovanja je bil za 126.000,00 EUR nižji in dobiček pred obdavčitvijo za 119.000,00 EUR nižji. Pojasnil je, da se zahteva doseganje planskih kazalnikov, čeprav kakšno leto ne dosežejo planov.

Na podlagi izpovedi prič, zakonitega zastopnika in listinskih dokazov je sodišče prve stopnje torej pravilno ugotovilo, da je v drugem in tretjem kvartalu 2012 prišlo do nerealizacije zastavljenih ciljev. Ker iz listinske dokumentacije izhaja negativen trend rasti, ki so ga potrdile tudi zaslišane priče, niso utemeljene pritožbene navedbe, da ekonomski razlog ni podan, ker tožena stranka tudi v preteklosti ni dosegla plana. Zato ni utemeljeno zavzemanje pritožbe, da bi moralo sodišče prve stopnje angažirati izvedenca ekonomske stroke, kar je predlagala tožnica, ki bi ugotavljal dobiček oziroma planirane rezultate ter da bi sodišče prve stopnje šele na tej podlagi lahko sklepalo o ekonomskem oziroma poslovnem razlogu. Tudi če tožena stranka dalj časa ni dosegala plana, nedoseganje plana v drugem in tretjem kvartalu leta 2012, predstavlja ekonomski razlog, ki terja zmanjševanje stroškov. To so izpovedale priče, čemur je sodišče prve stopnje upravičeno verjelo. Bistveno je, da je prišlo do padca trenda prodaje, torej da ni šlo za previsoko oziroma nerealno zastavljen plan, temveč so objektivno oziroma absolutno padale številke naročil in rezervacij sob. Na pravilnost te ugotovitve nima vpliva kasnejša pripojitev hotela F. k toženi stranki, saj je sodišče prve stopnje nedoseganje plana pravilno ugotovilo z upoštevanjem podatkov za relevantno obdobje.

Kot je bilo že zgoraj izpostavljeno, je podan tudi organizacijski razlog. Tožena stranka je dokazala, da je z odredbo o ukinitvi delovnih mest z dne 10. 10. 2012 (B1) ukinila delovno mesto guvernante in hotelske gospodinje v obstoječem organigramu organizacijske enote hotelsko gospodinjstvo. Tožnica je v postopku zatrjevala, da poslovni razlog ni podan, temveč da je šlo za osebni razlog oziroma za željo tožene stranke, da bi se na tožničinem delovnem mestu zaposlila delavka G.G., ki je zaposlena kot nadzornica sob. Teh trditev tožnica ni uspela dokazati oziroma so bile takšne trditve v celoti ovržene z zaslišanjem priče G.G.. Navedena je še vedno zaposlena na delovnem mestu nadzornice sob, v svoji izpovedbi pa je prepričljivo pojasnila organizacijo dela pri toženi stranki po odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici v zvezi z delom nadzornic sob. Pojasnila je, kako se rešujejo posamezne reklamacije gostov. Gostje se namreč s pritožbami  obračajo na recepcijo hotela in se potem te pritožbe sproti rešujejo bodisi s tehnično službo ali pa kako drugače. Iz njene izpovedbe niti iz celotnega dokaznega postopka ne izhaja, da bi bilo tožničino delovno mesto sedaj predvideno za G.G., temveč prav obratno, iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožena stranka lahko povsem uspešno organizirala delo tudi brez ukinjenega delovnega mesta hotelske guvernante ter da za delovni proces ta ukinitev ni bila bistvena. Ukinitev tožničinega delovnega mesta tudi po stališču pritožbenega sodišča ni bila navidezna ali posledica osebnih razlogov, kot to neuspešno zatrjuje tožnica. Pri tem pritožbeno sodišče poudarja, da sodišče ni pristojno presojati ali ocenjevati poslovnih in organizacijskih odločitev delodajalca, ki je povsem samostojen pri organiziranju delovnega procesa. Z vidika obstoja utemeljenega poslovnega razloga sodišče presoja le, ali je v resnici podan in ali ne gre zgolj za navidezni razlog ter ali ne gre za kršitve na strani delodajalca, ki pomenijo kršitev prepovedi diskriminacije, kot to določa 6. člen ZDR.

Pravilna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka preverila, ali je mogoče tožnico zaposliti pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih v smislu določbe tretjega odstavka 88. člena ZDR. Glede zaposlitve delavca H.H. je sodišče prve stopnje na podlagi izpovedbe prič in listinske dokumentacije v spisu ugotovilo, da se je zaposlil dne 4. 7. 2012 za določen čas na delovnem mestu „koordinator gostinstva“, za katerega se je zahtevala VI. stopnja izobrazbe, takšno kot je imela tudi tožnica. V decembru 2012 pa je H.H. s toženo stranko sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za  delovno mesto „pomočnik direktorja gostinstva“, ki je uvrščeno v VII. tarifni razred oziroma se za zasedbo tega delovnega mesta zahteva VII. stopnja izobrazbe (opisi del oz. sistemizacija delovnih mest). Glede na datum odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici (9. 11. 2012), je bilo v tem času zasedeno delovno mesto, ki ga je takrat zasedal H.H. in sicer VI. stopnje in takrat tega delovnega mesta tožena stranka ni mogla ponuditi tožnici, kasneje, ko pa se je H.H. zaposlil na delovnem mestu pomočnik koordinatorja gostinstva, čeprav pogojev za zasedbo tega delovnega mesta ni izpolnjeval, pa to ne pomeni, da je bila tožena stranka dolžna delovno mesto pomočnika direktorja gostinstva ponuditi tožnici, saj tožnica, ki ima VI. stopnjo izobrazbe, ni izpolnjevala pogojev za njegovo zasedbo. Torej v nobenem primeru zaposlitev H.H. ne more vplivati na zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici. Smiselno enako velja tudi glede zatrjevanega dejstva, da bi morala tožena stranka tožnici ponuditi delovno mesto, ki ga je opravljala E.E., ki se je zaposlila na delovnem mestu „nadzornica čistilk“. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da delovno mesto nadzornice čistilk ne predstavlja ustreznega delovnega mesta za tožnico, saj se zanjo zahteva od I. do IV. stopnje izobrazbe, zato niti ni bistveno, ali je potreba po zaposlitvi nadzornic čistilk obstajala in kdo je bil na tem delovnem mestu zaposlen. S tem v zvezi so torej povsem neutemeljene pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni izvedlo vseh tistih dokazov, ki jih je predlagala tožnica, ter da tudi ni pridobilo pogodbo o zaposlitvi za E.E. oziroma njen obrazec M-4, iz katerega bi bilo razvidno zavarovanje oziroma prijava v zavarovanje. Tožena stranka je dolžna ponuditi tožnici le ustrezno delovno mesto v smislu določbe 88. člena ZDR, takšnega delovnega mesta pa ne predstavljata delovno mesto pomočnik direktorja gostinstva na katerem je bil zaposlen H.H. niti nadzornica čistilk E.E..

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče v tem delu pritožbo zavrnilo, saj niso podani niti v pritožbi zatrjevani razlogi niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP). Do ostalih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni opredelilo, saj niso odločilnega pomena. V obrazložitvi sodbe mora namreč sodišče druge stopnje presoditi navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti (prvi odstavek 360. člena ZPP).

Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 154. členom ZPP).

Odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k razjasnitvi zadeve, zato tožena stranka krije svoje stroške odgovora (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 155. členom ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.