VDSS sodba Pdp 1068/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-04-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Silva Donko

premestitev - policist - javni uslužbenci

Določba 149. čl. ZJU (premestitev zaradi delovnih potreb) ni namenjena sankcioniranju delavca oziroma premestitvi zaposlenega zaradi subjektivnih razlogov oziroma okoliščin, ki so na strani delavca, saj so sankcioniranju delavcev iz razlogov, ki so subjektivne narave, namenjeni drugi delovnopravni instituti. Namen določbe 149. čl. ZJU je v smotrnejši organizaciji dela pri delodajalcu, vendar pa je premestitev dovoljena in zakonita zgolj v primerih, ko so za ta ukrep podane realne in objektivno izkazane delovne potrebe delodajalca. Teh pa tožena stranka v obravnavanem primeru ni dokazala. Dejanski razlog za premestitev tožnika (vodnika službenega psa) je bil incident s službenim psom. Zatrjevana tožnikova neprimernost za opravljanje nalog na delovnem mestu oziroma neustreznost ravnanja pri opravljanju dela vodnika službenega psa ne predstavljata zakonitega razloga za premestitev javnega uslužbenca. Zato je tožnikov tožbeni zahtevek na razveljavitev sklepa o premestitvi utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje kot nezakonita razveljavilo sklep Ministrstva za notranje zadeve, Policija, št. ... z dne 4. 7. 2012 ter sklep Vlade RS, Komisija za pritožbe iz delovnega razmerja, št. ... z dne 26. 9. 2012 (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo policista - vodnika službenega psa na Policijsko postajo A., v roku 15 dni (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti pravdne stroške v znesku 501,00 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila (III. točka izreka).

Tožena stranka se pritožuje zoper sodbo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi zavzelo stališče, da sta sklepa nezakonita že zaradi neobstoja ustrezne vsebinske obrazložitve. V konkretnem primeru bi tožena stranka razloge, ki so privedli do premestitve tožnika, lahko dokazala v sodnem postopku, vendar sodišče dokazov ni v celoti upoštevalo in je nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Zaradi neustreznega ravnanja tožnika s službenim psom je prišlo do nemožnosti učinkovite organizacije dela. Ker tožnik ni bil primeren za specifično delovno mesto, ni bilo zagotovljeno učinkovito delo organa. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo poročila inštruktorjev z dne 21. 5. 2012, iz katerega izhaja, da tožnik za opravljanje dela vodnika službenega psa ni primeren, niti ni v zadostni meri raziskalo okoliščin glede dogodka s psom. V obrazložitvi sklepa o premestitvi z dne 4. 7. 2012 je v konkretnem primeru nedvomno naveden razlog premestitve, in sicer so to delovne potrebe organa oziroma ocena predstojnika o zagotovitvi učinkovitejšega in smotrnejšega dela organa, ki je eden od taksativno naštetih razlogov za premestitev javnih uslužbencev zaradi delovnih potreb iz prvega odstavka 149. člena ZJU (3. točka). V sklepih res niso posebej obrazloženi konkretni razlogi, ki so toženo stranko oziroma predstojnika vodili k odločitvi, da tožnika zaradi delovnih potreb premesti na drugo delovno mesto, a zaradi tega sklepa skladno s sodno prakso nista nezakonita, kot to navaja sodišče prve stopnje. Po mnenju tožene stranke gre pri izpodbijani odločitvi sodišča prve stopnje za spremembo sodne prakse. Judikati Vrhovnega sodišča RS, ki so opozarjali na kršeno pravico do obrambe zaradi neobrazloženosti sklepa, se namreč niso nanašali na premestitve, pač pa na prenehanje delovnega razmerja. V sporih iz naslova premestitve takšen zaključek glede kršenja pravice do obrambe ne pride v poštev. ZJU sicer predpisuje dvostopenjsko odločanje kot procesno predpostavko pred sodnim varstvom. Namen tega je predvsem v tem, da delodajalec preveri pravilnost prvotne odločitve in ne toliko v tem, da se delavcu že v predsodnem postopku zagotovi neko posebno pravno varstvo. Iz dosedanje sodne prakse izhaja, da mora delodajalec, četudi v samem sklepu o premestitvi niso navedeni cilji, ki jih je delodajalec zasledoval pri izdaji sklepa, razloge, ki so privedli do ocene, da je s premestitvijo javnega uslužbenca mogoče doseči učinkovitejše in smotrnejše delo organa, dokazati v sodnem sporu. Po določbah ZJU ima namreč predstojnik organa pravico, da delavca glede na potrebe organa premešča z enega na drugo delovno mesto. Ta pravica ni neomejena. Upoštevati mora pogoje, ki jih določa zakon in v primeru sporov o zakonitosti premestitve dokazati, da je bila premestitev res potrebna zaradi zagotovitve učinkovitosti in smotrnosti dela organa. Zato je v tovrstnih sporih za ugotovitev zakonitosti premestitve poleg listin ključna izpoved predstojnika ter prič, ki morajo sodišče prepričati v preverljive razloge za izpodbijano premestitev. Tožena stranka je prepričana, da je bilo tako tudi v konkretnem sporu, v katerem se je preverjal dejanski obstoj razlogov za premestitev v smislu delovnih potreb, kar je tožena stranka dokazala v dokaznem postopku, čemur pa sodišče prve stopnje sploh ni sledilo oziroma dokazov sploh ni izvedlo. Dejansko stanje je tako ostalo nepopolno ugotovljeno. Tožena stranka hkrati z odločitvijo o glavni stvari izpodbija tudi odločitev o stroških postopka. Uveljavlja povrnitev pritožbenih stroškov.

Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe tožene stranke in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba, in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. list RS, št. 26/99 in naslednji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti in ki jih pavšalno uveljavlja pritožba tožene stranke, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

Zakon o javnih uslužbencih (ZJU, Ur. l. RS, št. 56/2002 in naslednji) v prvem odstavku 147. člena določa, da se javni uslužbenec v okviru istega delodajalca premesti na drugo delovno mesto zaradi delovnih potreb (brez soglasja) ali s soglasjem oziroma na lastno željo. Zaradi delovnih potreb se po 3. točki prvega odstavka 149. člena ZJU javni uslužbenec premesti na prosto uradniško delovno mesto oziroma strokovno tehnično delovno mesto pri istem ali drugem organu, če predstojnik oceni, da je mogoče na ta način zagotoviti učinkovitejše oziroma smotrnejše delo organa.

Tožnik je bil z izpodbijanim sklepom z delovnega mesta policista - vodnika službenega psa, ki se opravlja v uradniškem nazivu policist II, na Policijski postaji A., premeščen na delovno mesto policist, ki se opravlja v istem uradniškem nazivu, na Policijsko postajo B. Tožena stranka bi morala v postopku pred sodiščem prve stopnje dokazati, da je bila premestitev res potrebna zaradi zagotovitve učinkovitega in smotrnega dela organa. Pri tem je delodajalec tisti, ki mora svojo odločitev upravičiti glede na pogoje iz 149. člena ZJU. Dokazno breme, da je bila premestitev potrebna, je ob tožnikovem zatrjevanju, da premestitev ni zakonita, torej na strani tožene stranke.

Po oceni pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, od katerih je odvisna odločitev o utemeljenosti tožbenega zahtevka o nezakonitosti premestitve. Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil dejanski razlog za premestitev tožnika incident s službenim psom. Zaradi tega dogodka sta se zoper tožnika vodila postopek o prekršku in disciplinski postopek, ki pa sta se končala v tožnikovo korist. Tožnikova neprimernost za opravljanje nalog na delovnem mestu, ki jo  izpostavlja tožena stranka tudi v pritožbi, oziroma neustreznost ravnanja pri opravljanju  dela vodnika službenega psa, ne predstavljata zakonitega razloga za premestitev javnega uslužbenca. Bistveno za opredelitev razloga iz 3. točke prvega odstavka 149. člena ZJU (obstoj delovne potrebe zaradi zagotovitve učinkovitejšega oziroma smotrnejšega dela organa) je to, da gre za razlog na strani delodajalca. Na ta razlog javni uslužbenec ne more vplivati, zato ne sme biti v povezavi z osebo javnega uslužbenca. Razlog za premestitev ne more izhajati iz sfere javnega uslužbenca ali biti v zvezi z njegovim ravnanjem. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče v zadevi Pdp 1084/2012 z dne 6. 6. 2013 sprejelo stališče, da določba 149. čl. ZJU (premestitev zaradi delovnih potreb) ni namenjena sankcioniranju delavca oziroma premestitvi zaposlenega zaradi subjektivnih razlogov oziroma okoliščin, ki so na strani delavca, saj so sankcioniranju delavcev zaradi takšnih ali drugačnih razlogov, ki so subjektivne narave, namenjeni drugi delovnopravni instituti. Namen določbe 149. čl. ZJU (še posebej 3. točke prvega odstavka) je v smotrnejši organizaciji dela znotraj delodajalca, vendar pa je premestitev dovoljena in zakonita zgolj v primerih, ko so za ta ukrep podane realne in objektivno izkazane delovne potrebe delodajalca. Teh pa tožena stranka v obravnavanem primeru ni dokazala in jih tudi sodišče prve stopnje ni ugotovilo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v tej smeri pravilno izvajalo dokaze, se do njih tudi pravilno opredelilo ter nato vsebinsko tudi utemeljeno presodilo, da tožnik ni bil zakonito premeščen.

Ker sodišče druge stopnje ni ugotovilo razlogov, iz katerih se prvostopenjska sodba izpodbija in tudi ne razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti, je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka. Ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k boljši razjasnitvi stvari v postopku odločanja o pritožbi, tožnik na podlagi prvega odstavka 155. člena ZPP sam krije svoje stroške te vloge.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.