VDSS sodba Pdp 707/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-11-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plačilo za delo - nadurno delo - delo preko polnega delovnega časa

Tožena stranka ne trdi, da tožnik ni opravil nadur, katerih plačilo uveljavlja, ampak, da je svoje obveznosti iz tega naslova v celoti izpolnila. Tega ni dokazala, zato je tožnik upravičen do plačila iz naslova opravljenih nadur.

I .  Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki obračunati 1.003,25 EUR bruto, od navedenega zneska plačati predpisane davke in prispevke, dobljeni neto znesek pa izplačati tožniku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 7. 2008 dalje do plačila, v 8 dneh pod izvršbo (prvi odstavek točke I izreka sodbe). Višji zahtevek, še za plačilo 84,32 EUR s pp, je zavrnilo (drugi odstavek točke I izreka sodbe). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 191,78 EUR, v 8 dneh od prejema prvostopne sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude dalje do plačila (točka II izreka sodbe).

Zoper ugodilni del sodbe in s tem tudi zoper odločitev o stroških postopka se je pravočasno pritožila tožena stranka zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in v celoti ugodi predlogu toženke, da tožbeni zahtevek zavrne, tožeči stranki pa naloži plačilo vseh pravdnih stroškov, podredno pa, da v razveljavljenjem delu zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je s predloženimi listinami dokazala, da je tožniku izplačala vse nadurno delo oziroma je svoje obveznosti izpolnila tako, da je tožniku odobrila izrabo prostih dni po njegovi lastni presoji. Te obveznosti je izpolnila kljub temu, da nadurnega dela tožniku ni odredila, ampak je verjela tožniku, da je to delo nujno potrebno, zaradi česar ni dvomila v nujnost opravljanja dela izven polnega delovnega časa. Sodišče je nekritično sledilo navedbam tožnika, ne glede na dokaze, ki jih je predložila tožena stranka. Zato neutemeljeno tudi ni upoštevalo dokaznih predlogov toženke, ki jih je predložila ter dopolnila z izpovedbo priče A. A..

Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki jih  uveljavlja pritožba in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in 103/2007) v 1. odstavku 128. člena določa, da pripadajo delavcu dodatki za delo v posebnih pogojih dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, med drugim tudi za nadurno delo. Po 2. odstavku 128. člena ZDR se višina dodatkov določi s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti. Nadalje ZDR v 143. členu vsebuje določbe o nadurnem delu in določa primere, v katerih je delavec dolžan na zahtevo delodajalca opravljati delo preko polnega delovnega časa – nadurno delo. Določeno je, da mora delodajalec nadurno delo odrediti v pisni obliki, praviloma pred začetkom dela. Če zaradi narave dela ali nujnosti opravljanja nadurnega dela ni možno odrediti nadurnega dela delavcu pisno pred začetkom dela, se lahko nadurno delo odredi tudi ustno in se v tem primeru pisna odreditev delavcu vroči naknadno, najkasneje pa do konca delovnega tedna po opravljenem nadurnem delu. Zakon določa, da nadurno delo lahko traja največ 8 ur na teden, največ 20 ur na mesec in največ 180 ur na leto.

Tožena stranka v pritožbi ne trdi, da tožnik ni opravil nadur, katerih plačilo uveljavlja. Navaja le, da je svoje obveznosti iz tega naslova v celoti izpolnila. To je storila tako, da je nadure plačala oziroma tožniku odobrila izrabo prostih dni. Po proučitvi podatkov v spisu pritožbeno sodišče ugotavlja, da te pritožbene navedbe niso utemeljene. Sodišče prve stopnje je namreč po natančni oceni vseh izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da je tožnik v času od februarja 2006 do marca 2007 opravljal delo kot poslovodja v prodajalni tožene stranke v B ter v tem času opravil 415 ur, od katerih je ostalo neplačanih in neizrabljenih 185 ur. Upoštevalo je podatke iz evidence prisotnosti za to obdobje ter ugotovilo, da je ostalo neplačanih celo več kot 300 ur. Pojasnilo je, da je zaradi tožbenega zahtevka, s katerim je tožnik uveljavljal plačilo 185 opravljenih ur, odločalo o tožbenem zahtevku le v tem obsegu, čeprav bi tožnik lahko bil upravičen še do višjega plačila iz naslova opravljenih nadur. Ker je tožnik zahteval plačilo za 79 ur po nadurni postavki v višini 6,71 EUR na uro ter za 106 ur po redni urni postavki v višini 5,25 EUR na uro, urna postavka pa med strankama tudi ni bila sporna, je sodišče pravilno naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku obračunati znesek 1.003,25 EUR, od tega odvesti davke in prispevke ter mu izplačati neto znesek nadur.

Sodišče prve stopnje se je natančno opredelilo do vseh izvedenih dokazov ter pojasnilo, zakaj ni upoštevalo navedb tožene stranke, da bi lahko tožnik v večjem obsegu, kot je to tudi sam priznal, izrabil opravljene nadure kot proste ure. Prav tako je utemeljeno zavrnilo trditve tožene stranke, da je bil del nadur izplačan v obliki delovne uspešnosti. Ker torej v večjem obsegu, kot je bilo ugotovljeno, tožeči stranki ni bilo omogočeno koriščenje ur, sodišče prve stopnje ni moglo upoštevati izpovedbe priče A. A., kontrolorke faktur pri toženi stranki, saj se je njeno pričanje nanašalo le na evidentiranja opravljenih ur. To pa v ničemer ne vpliva na ugotovitve sodišča prve stopnje, koliko ur je moral tožnik dejansko opraviti glede na naloge, ki jih je opravljal kot poslovodja.

Ker sodišče druge stopnje ni ugotovilo razlogov, iz katerih se prvostopenjska sodba izpodbija, in tudi ne razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti, je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.