VDSS sklep Pdp 386/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-09-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Samo Puppis (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

predčasna razrešitev - dekan - napačen pravni pouk - procesna predpostavka - notranje varstvo pri delodajalcu - javni zavod - razrešitev direktorja

Stališče oziroma pravilo o tem, da napačni pravni pouk ne sme imeti škodljivih posledic za stranko, ima funkcijo zagotavljanja pravne pravičnosti, ki mora biti vzpostavljena tudi med delavcem in delodajalcem pri urejanju delovnopravnega razmerja. Kljub temu, da je v zadevi podana stvarna pristojnost delovnega sodišča je bila tožeča stranka v pravnem pouku poučena, da je zoper odločitev dopustno uveljavljati sodno varstvo v roku 30 dni pred Upravnim sodiščem RS.Ker je tožeča stranka ravnala v skladu s pravnim poukom, ne sme trpeti škodljivih posledic. Z zavrženjem tožbe je bila prikrajšana za vsebinski preizkus odločitve tožene stranke o pravilnosti in zakonitosti njene predčasne razrešitve.

- izpodbijani del sodbe (točka I izreka) razveljavi in tožba v delu, ki se nanaša na  odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 o imenovanju dekana oziroma vršilca dolžnosti dekana Univerze A., Fakultete B. (točka I izreka sodbe), zavrže;

- izpodbijani sklep razveljavi in zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje odpravilo odločbo tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 o imenovanju dekana oziroma vršilca dolžnosti dekana Univerze A., Fakultete B. (točka I izreka sodbe). Zavrnilo je tožničin zahtevek, da se v zvezi z odločbo iz I. točke izreka sodbe postopek zoper tožečo stranko v celoti ustavi oziroma podrejeno, da se zadeva vrne v ponoven postopek pred organ prve stopnje (točka II izreka sodbe). Sklenilo je, da se tožba v delu, ki se nanaša na odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 in se postopek zoper tožečo stranko v celoti ustavi, oziroma podrejeno, da se zadeva vrne v ponoven postopek pred organ prve stopnje, zavrže (točka I izreka sklepa). Odločilo je, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka (točka II izreka sklepa).

Zoper takšno sodno odločbo sta vložili pritožbi obe pravdni stranki.

Tožeča stranka se je pritožila zoper sklep iz vseh pritožbenih razlogov iz 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, ki naj o tožbenem zahtevku vsebinsko odloči. Navaja, da izpodbijana odločba tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 ne vsebuje pravilnega in popolnega pouka o pravnem sredstvu. V pouku o pravnem sredstvu bi tožena stranka morala tožečo stranko opozoriti na pravilen način uveljavljanja sodnega varstva, to je 15 dnevni rok za vložitev tožbe pred pristojnim delovnim sodiščem. Navedla pa je, da zoper to odločbo ni pritožbe, možno pa je uveljavljati sodno varstvo v roku 30 dni od prejema pisnega odpravka tožbe pred Upravnim sodiščem Republike Slovenije. Ni sporno, da je tožeča stranka uveljavljala sodno varstvo pravic v 30-dnevnem roku, kot ga določa pravni pouk, saj je bila tožba vložena 12. 4. 2012, torej 17. dan po vročitvi izpodbijane odločbe. Ravnanje v skladu s pravnim poukom za tožečo stranko ne sme imeti nobenih negativnih posledic. Tožeča stranka se s tem v zvezi sklicuje na stališče Vrhovnega sodišča RS v sodbi in sklepu opr. št. VIII Ips 403/2009 z dne 21. 6. 2011, po katerem napačni pravni pouk ne sme imeti škodljivih posledic za stranko, to stališče pa ima funkcijo zagotavljanja pravne pravičnosti, ki mora biti vzpostavljena med delavcem in delodajalcem pri urejanju delovnopravnega razmerja. Z napačnim pravnim poukom je tožena stranka kot nosilec javnih pooblastil, ki je odločala o pravicah tožeče stranke, posegla v temeljne človekove pravice tožeče stranke in sicer v pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS in pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS. Z izpodbijanim sklepom je sodišče ravnalo v nasprotju z ustaljeno sodno prakso in v nasprotju z določbo ZUP. Priglaša stroške pritožbe.

Tožena stranka se je pritožila zoper točko I izreka sodbe in točko II sklepa iz vseh pritožbenih razlogov iz 338. člena ZPP, to je zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in  zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da  sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da primarno zavrže tožbo, podredno pa, da zavrne tožbeni zahtevek tožeče stranke za odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 o imenovanju dekana oziroma vršilca dolžnosti dekana Univerze A., Fakultete B.. Podredno je predlagala, da sodbo in sklep v izpodbijanem delu razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da tožena stranka, kot jo je navedla tožeča stranka, ne obstaja ter da je v sodnem oziroma poslovnem registru Slovenije vpisana tožena stranka zgolj kot javni zavod Univerza A., C. V skladu z določbo 80. člena ZPP mora sodišče ves čas po uradni dolžnosti paziti na to, ali je tisti, ki nastopa kot stranka, lahko pravdna stranka (absolutna procesna predpostavka). Glede na navedeno je podana bistvena kršitev določb postopka iz 11. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Zmotno je tudi stališče prvostopenjskega sodišča, da ima tožeča stranka pravni interes za izpodbijanje sklepa tožene stranke o imenovanju v.d. dekana ob utemeljenosti predpostavke, da bi lahko delo dekana opravljala do izvolitve novega, pri čemer sodišče izpostavlja, da se je mandat tožeče stranke iztekel 5. 10. 2012. Na ta mandat pa je bilo vezano tudi trajanje pogodbe o zaposlitvi, ki je bila odpovedana prav zaradi predčasne razrešitve. Ne obstoji pravni interes za izpodbijanje zgolj odločbe o imenovanju v.d. dekana z dne 4. 4. 2012 iz treh razlogov. Prvi je ta, da v kolikor je tožeča stranka zamudila rok za izpodbijanje odločbe o predčasni razrešitvi z dne 26. 3. 2012, za kar je prvostopno sodišče tudi pravilno zavrglo tožbo v tem delu, tožeča stranka nima pravnega interesa izpodbijati zgolj odločbo o imenovanju v.d. dekana. To potrjuje obširna sodna praksa, npr. sklep Upravnega sodišča RS opr. št. I-U 1435/2009-6 z dne 26. 8. 2009, s katerim je sodišče zavrglo tožbo prodekana zoper sklep tožene stranke o imenovanju vršilca dolžnosti dekana ter zoper sklep o podelitvi posebnih pooblastil imenovanemu vršilcu dolžnosti zaradi neobstoja pravnega interesa. Tudi tožeča stranka je pod točko VIII.2 pripravljalne vloge z dne 28. 5. 2012 navajala tri odločbe Vrhovnega sodišča RS, iz katerih izhaja, da so bile tožbe, s katerimi so se izpodbijale zgolj odločbe v zvezi z imenovanjem vršilca dolžnosti dekana, zavržene zaradi neizkazanosti pravnega interesa. Kot drugi razlog za neobstoj pravnega interesa pritožba navaja, da je tožeči stranki dne 5. 10. 2012 potekel štiriletni mandat, tako da je s tem dnem pravni interes odpadel. Zato bi sodišče moralo zavreči celotno tožbo tožeče stranke. Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča RS namreč izhaja, da mora stranka ves čas postopka izkazovati svoj pravni interes za tožbo v smislu, da si s tožbo lahko izboljša svoj pravni položaj. Kot tretji razlog pritožba navaja, da tožeča stranka v nobenem primeru ne bi mogla opravljati dela dekana do izvolitve novega. Zaradi predčasne razrešitve ji je tožena stranka redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto dekanje Fakultete B. s ponudbo nove pogodbe za delovno mesto visokošolski učitelj - izredni profesor v obsegu 33% delovnih obveznosti in za delovno mesto višji znanstveni sodelavec v obsegu 67% delovnih obveznosti za nedoločen čas, s polnim delovnim časom, ki jo je tožeča stranka sprejela oziroma podpisala 17. 4. 2012. Nadalje tožena stranka navaja, da je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da velja 15-dnevni rok za uveljavljanje sodnega varstva zoper sklep o imenovanju vršilca dolžnosti, temveč po analogiji (kot za sklep o predčasni razrešitvi) 30-dnevni rok iz prvega odstavka 28. člena ZUS-1. Prepisi namreč določajo rok za sodno varstvo v primeru izpodbijanja sklepa o imenovanju v.d. dekana in sicer je treba uporabiti določilo drugega odstavka 39. člena Zakona o zavodih (ZZ). Določila ZZ si namreč sodišče razlaga preozko oziroma neskladno njihovemu namenu. Pravica do razrešitve je namreč korelativ pravice do imenovanja in obratno. V novejši sodni praksi je zavzeto stališče, da je za spore pristojno delovno in ne upravno sodišče, ker rektor univerze ni organ republike, občine ali mesta (drugi odstavek 36. člena ZZ v zvezi z 39. členom ZZ). Enako stališče izhaja tudi iz sklepa Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII R 12/2012 z dne 6. 11. 2012 in iz sklepa I Up 611/2006 z dne 19. 6. 2008. Stališče v sklepu I Upr 4/2012 z dne 10. 1. 2013 je Vrhovno sodišče RS zavzelo ob presoji, katero sodišče je pristojno za spore v zvezi s predčasno razrešitvijo direktorja D. v E., kot članice Univerze A. in za spore v zvezi z imenovanjem vršilca dolžnosti direktorja D. v E. Stališče je treba uporabiti tudi v tem primeru, saj je edina razlika, da vodi Fakulteto B. v E. dekan namesto direktorja, ki ima sicer enaka pooblastila, dolžnosti in pravice. V kolikor je pristojnost delovnega sodišča za spore v zvezi z imenovanjem v.d. direktorja dekana utemeljena na določilu drugega odstavka 39. člena ZZ, potem lahko velja samo 15-dnevni rok za sodno varstvo, kot je ta določen v drugem odstavku 39. člena ZZ. Ni mogoče uporabiti analogije, kot to stori sodišče prve stopnje, ter uporabiti določbo 28. člena ZUS-1, ki določa rok za vložitev tožbe zoper upravni akt. V obravnavani zadevi je pristojno delovno sodišče, ki sodi po določbah ZDR, ZJU, ZDSS-1 in ZPP, ne pa po določilih ZUS-1. V kolikor pa se šteje, da je podan 30-dnevni rok, pa tožena stranka meni, da ni podana procesna predpostavka za vložitev tožbe iz 204. člena ZDR, saj tožeča stranka ni uveljavljala predhodnega varstva pravic pred vložitvijo tožbe. Nadalje meni, da je odločitev št. ... z dne 4. 4. 2012 zakonita, pri čemer navaja, da je bil dekan imenovan zakonito, v obdobju od razrešitve tožnice, to je dne 26. 3. 2012 do 4. 4. 2012 pa je tožnica vršila dolžnost dekanje.

Stranki sta odgovorili na pritožbo nasprotne stranke. Prerekali sta navedbe iz pritožb ter predlagali njuni zavrnitvi in potrditev izpodbijane sodbe oziroma  sklepa v zadevnem delu. Priglasili sta stroške odgovorov na pritožbi.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijani del sodbe in sklep v mejah razlogov, ki jih uveljavljata pritožbi, in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji; ZPP), v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP, po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, vendar je, glede zahtevka za presojo zakonitosti odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 o predčasni razrešitvi tožeče stranke kot dekanje Univerze A., Fakultete B., zaradi zmotnega materialnopravnega stališča nepopolno ugotovilo dejansko stanje, glede zahtevka za razveljavitev odločbe tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 o imenovanju dekana oziroma vršilca dolžnosti dekana Fakulteta B. pa ni pravilno uporabilo določb pravdnega postopka.

Zmotno je materialnopravno stališče sodišča prve stopnje, da je tožba v delu, ki se nanaša na odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 o predčasni razrešitvi tožeče stranke s funkcije dekanje Fakultete B., vložena prepozno. Kot izhaja iz citirane odločbe tožene stranke, je bila tožeča stranka poučena v pravnem pouku tako, da je zoper odločitev dopustno uveljavljati sodno varstvo v roku 30 dni pred Upravnim sodiščem Republike Slovenije.

Tak pravni pouk je napačen. V zadevi je podana stvarna pristojnost delovnega sodišča, kar je ugotovilo Vrhovno sodišče RS v sklepu opr. št. VIII R 12/2012 z dne 6. 11. 2012. Tožeča stranka zato v pritožbi pravilno opozarja na stališče, ki ga je Vrhovno sodišče RS zavzelo v sodbi in sklepu opr. št. VIII Ips 403/2009 z dne 21. 6. 2011. Navedlo je, da ima stališče oziroma pravilo o tem, da napačni pravni pouk ne sme imeti škodljivih posledic za stranko, funkcijo zagotavljanja pravne pravičnosti, ki mora biti vzpostavljena tudi med delavcem in delodajalcem pri urejanju delovnopravnega razmerja. Vrhovno sodišče je v navedeni zadevi poudarilo, da bi v primeru, ko to stališče ne bi veljalo tudi za delovnopravno področje, delodajalci lahko zlorabili pravice ter preko napačnega pravnega pouka izigrali pravico delavcev do uveljavljanja sodnega varstva in s tem do vsebinskega preizkusa delodajalčevih odločitev. Čeprav je šlo v citirani zadevi za napačen pravni pouk, po katerem naj bi delavec neposredno zahteval sodno varstvo pred sodiščem, ne da bi pred tem uveljavljal notranje varstvo pravic pri delodajalcu (ter je bila zaradi pomanjkanja procesne predpostavke tožba zavržena), gre v obravnavani zadevi za podoben pravni položaj, saj ima napačni pravni pouk   enake posledice za tožečo stranko, torej zavrženje tožbe. S tem pa je bila tožeča stranka prikrajšana za vsebinski preizkus odločitve tožene stranke o pravilnosti in zakonitosti njene predčasne razrešitve.

Ker je tožeča stranka ravnala v skladu s pravnim poukom, je ob upoštevanju zgoraj obrazloženega pritožbeno sodišče na podlagi 3. točke 365. člena ZPP pritožbi tožeče stranke ugodilo ter sklep o zavrženju tožbe za odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 razveljavilo ter v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje vsebinsko presoditi o utemeljenosti razrešitve tožeče stranke z mesta dekana Fakultete B. Ker je tožeča stranka po stališču pritožbenega sodišča pravočasno uveljavljala sodno varstvo zoper odločbo tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 (priloga A2), bo lahko v tem postopku dokazovala neutemeljenost razrešitve s funkcije dekanje Fakultete B.

V času do konca sojenja pred sodiščem prve stopnje je že poteklo obdobje, do katerega bi tožeča stranka opravljala funkcijo dekanje Fakultete B. (nesporno med strankama bi ji mandat potekel 5. 10. 2012, kar je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje). Pomembno je tudi, da je sodišče prve stopnje s sklepom opr. št. Pd 143/2012 z dne 13. 11. 2012 zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe za zadržanje izvršitve odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 in odločbe tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 in za odreditev, da tožnica opravlja funkcijo dekanje Fakultete B. Zoper sklep se tožeča stranka ni pritožila in je pravnomočen. Zato tožeča stranka tudi v primeru morebitne ugotovljene nezakonitosti sklepa o predčasni razrešitvi ne more uveljavljati vrnitve na mesto dekanje Fakultete B., temveč eventualno lahko le zahteva reparacijo zaradi manjše plače na drugem delovnem mestu „Visokošolski učitelj - izredni profesor in Višji znanstveni sodelavec“, za katerega je (po razrešitvi oziroma prenehanju mandata dekanje) sklenila dne 17. 4. 2012 pogodbo o zaposlitvi (priloga B39) in sicer le do poteka mandata s 5. 10. 2012.

V novem sojenju se obseg sodnega varstva zoper odločbo tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 omeji le na ugotovitev nezakonitosti izpodbijane odločbe o predčasni razrešitvi, kar je lahko podlaga za uveljavljanje reparacije, ne pa tudi na razveljavitev odločbe o predčasni razrešitvi z dne 26. 3. 2012. Zato bo sodišče prve stopnje v novem sojenju, v kolikor bo ugotovilo, da razrešitveni razlog ni bil podan, ugotovilo le nezakonitost te odločbe (za tak zahtevek tožnica namreč izkazuje pravni interes), ne bo pa smelo odpraviti oziroma razveljaviti odločbe.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da bi moralo sodišče tožbo zavreči zato, ker tožeča stranka v tožbi ni navedla imena tožene stranke kot „Univerza A., C.“, temveč le „Univerza A.“. Med strankama namreč ni bilo spora o identiteti in o pasivni legitimaciji tožene stranke. Pritožbeno sodišče še dodaja, da Odlok o ustanovitvi Univerze A. v 2. členu (poglavje z naslovom II. STATUSNA OPREDELITEV UNIVERZE A.) določa ime tožene stranke. Enako določbo ima tudi 8. člen Statuta Univerze A. (v nadaljevanju Statut UA), le da poleg imena določa tudi prevod imena v F. jezik. Ime tožene stranke torej ni tako, kot to navaja tožena stranka, ki se sicer sklicuje na podatek iz Poslovnega registra Slovenije, iz katerega dejansko izhaja, da sta v firmi (pravilno: imenu) tožene stranke hkrati navedeni imeni za toženo stranko v G. in H. jeziku. To pa lahko pripišemo dejstvu, da Poslovni register Slovenije ne predstavlja ločeno obeh imen, temveč znotraj rubrike „firma“ navaja obe imeni, v nasprotju z Odlokom o ustanovitvi Univerze A. in Statutom UA. Zato označba v tožbi, ki uporablja ime, kot je določeno v Odloku o ustanovitvi Univerze A. in Statutu UA, ni napačna.

Glede na zgoraj navedeno, po katerem napačni pravni pouk ne sme imeti škodljivih posledic za delavca, so pravno nebistvene obširne pritožbene navedbe o tem, da je sodišče prve stopnje zmotno štelo, da je treba pri presoji pravočasnosti tožbe za razveljavitev odločbe tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 upoštevati 30-dnevni rok iz prvega odstavka 28. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/2006, s spremembami; ZUS-1), pri čemer se tožena stranka zavzema za analogno uporabo 15-dnevnega roka iz drugega odstavka 39. člena Zakona o zavodih (Uradni list RS, št. 12/1991, s spremembami, ZZ), ki se nanaša na uveljavljanje sodnega varstva pri razrešitvi direktorja zavoda. Ker je tožena stranka v odločbi z dne 4. 4. 2012 navedla, da zoper to odločbo in imenovanje ni pritožbe in je dokončna in izvršljiva, je tožba, ki jo je tožeča stranka vložila dne 12. 4. 2012, pravočasna, ne glede na to, ali se šteje rok 15 ali 30 dni od vročitve odločbe tožeči stranki, s tem, da v konkretnem primeru ni odločilno, da je tožeča stranka tožbo vložila na nepristojno sodišče, saj ji to, glede na stališče Vrhovnega sodišča RS v zadevi VIII Ips 403/2009, ne sme iti v škodo. Zato pritožbeno zavzemanje tožene stranke za zavrženje tožbe zaradi zamude roka za uveljavljanje sodnega varstva ni utemeljeno.

Ker je tožeča stranka po stališču pritožbenega sodišča pravočasno uveljavljala sodno varstvo zoper odločbo tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 (priloga A2), bo lahko v tem postopku dokazovala neutemeljenost razrešitve s funkcije dekanje Fakultete B. Kot je bilo pojasnjeno zgoraj, je v času do konca sojenja pred sodiščem prve stopnje že poteklo obdobje, do katerega bi tožeča stranka opravljala funkcijo dekanje Fakultete B. Zato odločba tožene stranke z dne 4. 4. 2012 o imenovanju vršilca dolžnosti dekana ne posega v njene pravne interese in koristi, oziroma morebitna ugoditev tožbenemu zahtevku za odpravo te odločbe ne spremeni pravnega položaja tožeče stranke, ki se v nobenem primeru ne more vrniti na funkcijo dekana Fakultete B. Zato bi moralo že sodišče prve stopnje tožbo za odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 4. 4. 2012 o imenovanju dekana oziroma vršilca dolžnosti dekana Fakultete B. zavreči po določbi 274. člena ZPP. Ker tega ni storilo, temveč je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in odločbo odpravilo, je pritožbeno sodišče, ob smiselni uporabi 2. odstavka 354. člena ZPP, pritožbi tožene stranke, ki se je nanašala na neobstoj pravnega interesa tožeče stranke za izpodbijanje odločbe tožene stranke z dne 4. 4. 2012 o imenovanju vršilca dolžnosti dekana (s čimer je uveljavljala bistveno kršitev določb postopka po čl. 339/1 ZPP v zvezi s čl. 274 ZPP), ugodilo, izpodbijani del sodbe razveljavilo in tožbo v tem delu zavrglo, kot to izhaja iz izreka tega sklepa.

V zvezi z razveljavitvijo sklepa sodišča prve stopnje o zavrženju tožbe v delu, ki se nanaša na odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012 in vrnitvijo zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek, pritožbeno sodišče poudarja, da bo z ozirom na konkretne okoliščine primera, ki so bile navedene zgoraj, v novem postopku sodišče prve stopnje moralo omejiti obseg sodnega varstva le na ugotovitev (ne) utemeljenosti predčasne razrešitve oziroma bo lahko ugotovilo le morebitno nezakonitost odločitve, same odločbe pa ne bo smelo odpraviti oziroma razveljaviti. Z odpravo oziroma razveljavitvijo odločbe bi se namreč vzpostavilo stanje pred razrešitvijo, torej bi se štelo, kot da je bila tožeča stranka še vedno dekanja Fakultete B. tudi v času, ko je rektor tožene stranke z odločbo št. ... z dne 4. 4. 2012 imenoval drugega vršilca dolžnosti dekana Fakultete B.

Pritožbeno sodišče je ugodilo tudi obema pritožbama zoper odločitev o stroških postopka, saj bo o stroških postopka odločilo sodišče prve stopnje takrat, ko bo znan uspeh strank v pravdi, torej po tem, ko bo ponovno odločilo o tožbenem zahtevku za odpravo odločbe tožene stranke št. ... z dne 26. 3. 2012.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 3. odstavka 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.