VDSS sodba Pdp 1069/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-05-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Metod Žužek (poroč.), Valerija Nahtigal Čurman

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - preverjanje možnosti zaposlitve

Kolegij družbenikov je pregledoval poslovanje tožene stranke in odločil, da se spremeni oziroma skrajša obratovalni čas igralnega salona. Razlog za spremembo urnika je bil majhen obisk gostov v nočnem in jutranjem času. Tožena stranka je zato zmanjšala število potrebnih delavcev na delovnem mestu interni nadzornik inšpektor (za katero je imela tožnica sklenjeno pogodbo o zaposlitvi). Tožena stranka je s takšnim organizacijskim ukrepom reagirala na negativen trend poslovanja, zato je tak ukrep, tudi če je sprejet „za vnaprej“, utemeljen poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 8 dni obračunati 165,75 EUR neizplačanih nadur v višini 1.380,70 EUR bruto in od tega zneska odvesti davke in prispevke (točka I izreka sodbe). Zavrnilo je tožbeni zahtevek tožeče stranke za: (1) ugotovitev, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov z dne 3. 10. 2012, ki jo je podala tožena stranka tožeči stranki, nezakonita, in ugotovitev, da tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki preneha z dnem odločitve sodišča prve stopnje, tožnici pa se do datuma prenehanja delovnega razmerja prizna delovna doba in druge pravice pri toženi stranki; (2) da je tožena stranka dolžna tožnici za ves čas od poteka 45-dnevnega odpovednega roka do sodne razveze pogodbe o zaposlitvi obračunati plačo, plačati davke in prispevke ter tožnici po plačilu davkov in prispevkov izplačati neto plačilo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne mesečne plače v plačilo 15. dne v mesecu za pretekli mesec dalje, do plačila, obračunati in izplačati tožnici vse dodatke k osnovni plači po pogodbi o zaposlitvi, z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila ter ji obračunati in izplačati vse druge dajatve iz pogodbenega delovnega razmerja, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne dajatve v plačilo, in ji priznati vse druge pravice iz delovnega razmerja, vse v roku 8 dni, pod izvršbo; (3) da je tožena stranka dolžna tožnici namesto reintegracije izplačati denarno odškodnino v višini 6 mesečnih plač tožnice, izplačanih v zadnjih mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, v višini 11.326,74 EUR (točka II izreka sodbe). Sklenilo je, da se razširitev tožbe z dne 27. 2. 2013 za plačilo odškodnine v višini 4.782,08 EUR ne dopusti (točka III izreka sklepa) ter da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti pravdne stroške v višini 245,95 EUR, vse v roku 8 dni, od prejema te odločbe, po poteku tega roka dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi, pod izvršbo, vse ostale stroške pa nosita stranki sami (točka IV izreka sklepa).

Zoper zavrnilni del sodbe se je pravočasno pritožila tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 318. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da sodbo v izpodbijanem zavrnilnem delu (točki II in IV izreka) spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške tega postopka, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka paricijskega roka, ki ga določa pritožbeno sodišče do plačila in podrejeno, da sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo okoliščine v zvezi z zaposlitvijo tožnice in sicer, da je bila do 20. 6. 2007 zaposlena na delovnem mestu „manipulant“, nato pa kot „interni nadzornik inšpektor“ in da sta pravdni stranki k pogodbi o zaposlitvi sklenili še dva aneksa. Sodišče je sprejelo dokazno oceno, da iz urnikov inšpektorjev po spremenjenem delovnem času za september 2012 - december 2012 izhaja, da je tožena stranka delo v izmenah organizirala tako, da je delo opravljala le s 6 inšpektorji, kar predstavlja ukrep organizacijske narave, kar je utemeljen poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Takšen dokazni sklep je napačen, pomanjkljiv in povsem neutemeljen, s tem pa je sodišče napačno ugotovilo dejstvo, da je bil v konkretnem primeru podan utemeljen organizacijski razlog za podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Nepravilno je tudi zaključilo, da je tožena stranka upravičeno sprejela tak ukrep za naprej, zaradi negativnih trendov pri poslovanju, četudi poslovanje še ni bilo negativno, z namenom preprečiti, da bi bil poslovni trend ob koncu leta negativen. Tožnica meni, da je osnutek urnika, ki ga je pripravila tožena stranka, narejen naknadno z namenom, da bi tožena stranka dokazala, da delo nemoteno poteka s 6 inšpektorji, vendar je pomanjkljiv, če delo inšpektorjev opravlja še ... tehnik z licenco za inšpektorja in dva študenta manipulanta, kot pomoč inšpektorjem. Sodišče prve stopnje je spregledalo, da bi delo, ki so ga opravljali študenti, lahko in morala tožena stranka ponuditi tožnici, še posebej, ker je šlo za istovrstno delo na delovnem mestu, ki ga je opravljala tožeča stranka, le da ga je tožena stranka poimenovala pomoč inšpektorjem. Obrazložitev sodbe je v nasprotju z listinami v spisu in izpovedbami prič A.A., B.B., C.C., D.D., E.E. ter F.F. in izpovedi tožnice. Zato je odločitev sodišča prve stopnje v tem delu napačna, odpoved pa je nezakonita, ker za odpoved ni obstajal utemeljen razlog, saj je bil ta prikazan kot fiktiven dejanski razlog za odpoved v članstvu tožnice v sindikatu, kar pa v skladu z 89. členom ZDR pomeni diskriminatoren razlog, ki je nezakonit in je posledično nezakonita tudi takšna odpoved. Odnos tožene stranke do tožnice se je bistveno spremenil od ustanovitve sindikata naprej. Vodstvo je takrat pričelo s poostrenim nadzorom, grožnjami, sankcijami, ignoriranjem, očitanjem zahrbtnosti, normalna komunikacija pa sploh ni bila možna. Tožena stranka ni upoštevala želja zaposlenih v zvezi z izrabo viška ur in dopusta, pri tem pa je ravnala izrazito neenako do članov sindikata v primerjavi s tistimi, ki so iz sindikata posledično izstopili. Spremenjen odnos se je kazal tudi z nenehnim nadzorom preko kamer in iskanjem napak, kar je tožnica tudi v postopku natančno obrazložila, vendar tega sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Dejanski razlog je bil torej članstvo tožnice v sindikatu. Pritožba tudi navaja, da je zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka v skladu s tretjim odstavkom 88. člena ZDR preverila, ali je mogoče z delovnim razmerjem nadaljevati tako, da bi tožnico zaposlila na kakšnih drugih delih. Tožena stranka je namreč navajala, da na delovnem mestu ne dela nihče, dejansko pa sta tam delala dva študenta. Prav tako opozarja, da tožničino delo po odpovedi opravljata študenta G.G. in H.H., število ur se jima po odpovedi tožnici ni povečalo, vendar po odpovedi opravljata drugo delo, kot sta v času, ko je bila tožnica še zaposlena. V tem delu je torej sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo dejansko stanje. Opozarja, da so bili kriteriji za sprejem odločitve, kateremu delavcu bo tožena stranka odpovedala odpoved o zaposlitvi, napačno uporabljeni. Tožnica je upravičeno prejela le eno točko iz naslova povprečnega števila delovnih vikendov v delovno uspešnost, v obdobju od junija 2012 do avgusta 2012, po katerem je tožena stranka primerjala vseh 8 internih nadzornikov. Če bi tožnica vedela, da so delovni vikendi lahko odločilni pri tem, ali bo ohranila zaposlitev, bi po lastni izbiri vse vikende delala. Meni, da so bili kriteriji pripravljeni naknadno in jih je tožena stranka vsebinsko opredelila tako, da so ustrezali njeni vnaprejšnji odločitvi o tem, komu od zaposlenih bo odpovedala pogodbe o zaposlitvi - članom sindikata, med katerimi je bila tudi tožnica. Opozarja, da bi morala I.I. in J.J. pri pravilno izdelanem točkovanju doseči isto število točk kot tožnica, glede na to, da sta delala približno enako ali celo manj vikendov. Oba pa sta v kriterijih dosegla le eno točko več kot tožnica, torej bi morala pri pravilni uporabi kriterijev delovnih vikendov doseči vsaj enako število točk kot tožnica. Glede uporabe oziroma izbire kriterijev se tožena stranka tudi ni posvetovala s sindikatom.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba, in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Po določbi 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu s strani delodajalca prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca (poslovni razlog). V skladu s tretjim odstavkom 8. člena ZDR mora delodajalec v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti ali poslovnega razloga preveriti, ali je delavca mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma ali ga je mogoče dokvalificirati za delo, ki ga opravlja, oziroma prekvalificirati za drugo delo. Če ta možnost obstaja, mora delodajalec delavcu ponuditi sklenitev nove pogodbe. Če delavec ne sprejme ponudbe delodajalca za sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi za ustrezno delo in za nedoločen čas ter mu preneha delovno razmerje, nima pravice do odpravnine po 109. členu ZDR. Po določbi 3. alineje 89. člena ZDR se članstvo v sindikatu šteje kot neutemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena od 20. 6. 2008 dalje, najprej kot manipulant, nato pa od leta 2010 kot interni nadzornik inšpektor (A1 in A2), za kar je imela tudi licenco. K pogodbi o zaposlitvi sta stranki sklenili še dva aneksa, s katerim sta uredili vprašanje razporeditve delovnega časa tožnice. Njeno delo na delovnem mestu interni nadzornik inšpektor je obsegalo organizacijo tehnične priprave za izvajanje iger na igralnih avtomatov, kontroliranje pravilnosti delovanja, posredovanje informacij gostom, kontrolo pri primopredajah in zaključevanje blaga, izplačevanje dobitkov na igralnih avtomatih, odpravljanje zastojev itd.. Tožena stranka je tožnici pogodbo odpovedala iz poslovnega razloga, odpoved ji je bila vročena 30. 10. 2012, delovno razmerje pa ji je prenehalo po poteku 45-dnevnega odpovednega roka. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožnici iz poslovnega razloga. Zaradi manjšega števila gostov je namreč kolegij družbenikov sprejel sklep, da se salon zapira med 4. in 7. uro od ponedeljka do četrtka, razen ob prazničnih in predprazničnih dnevih v Republiki Italiji, zaradi česar se je zmanjšala potreba po delu dveh zaposlenih na delovnem mestu interni nadzornik - inšpektor. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da tožena stranka v letu 2011 res ni beležila izgube pri poslovanju, ampak dobiček, registracija novih gostov igralnega salona za mesece julij, avgust in september 2012 in podatki o gibanju število gostov pa so po pravilnih ugotovitvah sodišča prve stopnje kazali, da je število gostov lokala v letu 2012 v primerjavi z letom 2011 padalo. Podatki (B4) so sicer kazali, da je bilo število gostov v avgustu 2012 večje kot julija 2012, septembra 2012 pa je število gostov spet upadlo, kar je glede na pretežne italijanske goste. Ob primerjavi podatkov za leto 2011 in 2012 (B6) je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je pri toženi stranki v obdobju od maja 2012 do septembra 2012 v primerjavi z enakim obdobjem v letu 2011 dejansko upadlo mesečno število gostov in sicer se je število gostov zmanjšalo, da jih je bilo maja 2012 le še 96,6 % v primerjavi z majem 2011, junija 2012 le 98,01 % v primerjavi z junijem 2011, julija 92,26 %, avgusta pa le 90,26 % v primerjavi z avgustom 2011. Ugotovilo je tudi, da je padla poraba na posameznega gosta (B6), posledično temu pa tudi realizacija v primerljivem obdobju, ki je bistveno zmanjšana in je bila v maju 2012 le 81,37 % v primerjavi z majem 2011, v juniju 2012 92,68 %, v juliju 2012 le 69,67 % ter v avgustu 2012 87,27 % v primerjavi z istim mesecem v letu 2011. Nadalje je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je kolegij družbenikov dne 30. 8. 2012 (B19), ko je pregledoval poslovanje v prvih osmih mesecih leta 2012, odločil, da se spremeni oziroma skrajša obratovalni čas igralnega salona. Razlog za spremembo urnika je bil majhen obisk gostov v nočnem in jutranjem času. Med strankama ni bilo sporno, da je tožena stranka 1. 9. 2012 dejansko spremenila obratovalni čas igralnega salona tako, da igralni salon med 4. in 7. uro zjutraj od ponedeljka do četrtka, razen za italijanske in praznične dneve, ni obratoval, po zatrjevanjih tožnice (vloga z dne 12. 12. 2012) pa je od 1. 12. 2012 zaprt salon med 4. in 7. uro zjutraj celo od nedelje do četrtka.

Na podlagi takšnih ugotovitev je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da posameznih organizacijskih odločitev tožene stranke kot delodajalca ne presoja, saj je organizacija delovnega procesa v domeni delodajalca oziroma tožene stranke. Sodišče namreč ni pristojno presojati ali ocenjevati poslovnih in organizacijskih odločitev delodajalca, ki je povsem samostojen pri organiziranju delovnega procesa. Z vidika obstoja utemeljenega poslovnega razloga sodišče presoja le, ali je v resnici podan, in ali ne gre zgolj za navidezni razlog ter ali ne gre za rešitve na strani delodajalca, ki pomenijo kršitev prepovedi diskriminacije, kot to sicer določa 6. člen ZDR. Sodišče prve stopnje je pravilno sklepalo, da iz urnikov inšpektorjev za september 2012 - december 2012 po spremenjenem delovnem času (B13) izhaja, da tožena stranka lahko delo v izmenah organizirala tako, da ga je opravljala le s 6 internimi nadzorniki, kar je razvidno iz zapisnika kolegija (B19) in kar sta potrdili priči K.K. in L.L., tožena stranka pa je tudi po Pravilniku in organigramu (B25) zmanjšala število potrebnih delavcev na delovnem mestu interni nadzornik inšpektor na 6. Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da gre pri spremembi obratovalnega časa za ukrep organizacijske narave, ki ga je tožena stranka sprejela zaradi negativnih trendov v poslovanju, ter da četudi ti niso bili negativni, je bil ukrep sprejet zaradi preprečitve, da bi postali poslovni izidi ob koncu leta negativni, kar je lahko tudi utemeljen poslovni razlog po stališču sodne prakse (sodba Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 72/2013). Pritožbeno sodišče se v celoti strinja s takšnimi pravnimi stališči sodišča prve stopnje, saj je bistveno, da je tožena stranka s takšnim organizacijskim ukrepom reagirala na negativen trend poslovanja. Zato je tak ukrep, tudi če pritožba meni, da je sprejet „za vnaprej“ utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi, vsaj realen oziroma ni fiktiven. Glede dela študentov pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da le to ne narašča, ampak celo pada, prav tako pa dva študenta nista ali vsaj ne v celoti prevzela tožničinega dela. Tudi sicer je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, da zaradi tega, ker bi se delo tožnice morebiti opravljalo s pomočjo študentov, ni nezakonito.

Kot je bilo že zgoraj navedeno, je poleg tega, da mora biti razlog dejansko podan oziroma ne sme biti fiktiven, za presojo zakonitosti izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga bistveno, da ne gre za diskriminatorni razlog v smislu določbe 89. člena ZDR. S tem v zvezi je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da članstvo tožnice v sindikatu M. ni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožnici, temveč je šlo za razloge, kot so navedeni zgoraj. Ugotovilo je, da je tožena stranka delo sindikatov oziroma ustanovitev sindikata prejela sicer z negodovanjem oziroma neodobravanjem, vendar pa je od ustanovitve sindikata do odpovedi minilo več kot 4 mesece, ko je tožnica normalno delala pri toženi stranki. Tudi sicer sodišče prve stopnje tožničinemu delu v sindikatu pravilno ni pripisovalo bistvene teže, saj je ugotovilo, da iz dokaznega postopka ni videti, da bi bila tožnica udeležena v kakšnih aktivnosti sindikata M. in tožena stranka očitno ni podala nobenih drugih konkretnih dejstev, ki bi kazali na nezakonit razlog za odpoved v smislu 89. člena ZDR. Tožnica zatrjevano diskriminacijo neutemeljeno dokazuje s trditvami o tem, da se je po ustanovitvi sindikata zaostril odnos tožene stranke, pri čemer v pritožbi izpostavlja, da se je po ustanovitvi pričel poostren nadzor, grožnje, sankcije, ignoriranje, očitanje zahrbtnosti, ter da normalna komunikacija sploh ni bila možna. Sodišče prve stopnje takšnih trditev tožene stranke utemeljeno ni povezalo z ustanovitvijo sindikata. Bistvena je le pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da časovna oddaljenost od same ustanovitve sindikata M. ter dejstvo, da tožnica sploh ni bila udeležena v aktivnostih sindikata, v celoti potrjuje zaključke sodišča prve stopnje, da odpovedni razlog ni fiktiven oziroma ni posledica članstva tožnice v sindikatu, temveč zaostrenih pogojev poslovanja zaradi zmanjšanja obiska ter s tem povezanega spremenjenega delovnega urnika pri toženi stranki, ki je zahteval manjše število zaposlenih. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno ugotovilo, da pritiski, ki jih je tožnica navajala, da naj izstopi iz sindikata, ni ne krajevno, ne časovno ali osebno konkretizirala, zato se sodišče prve stopnje do njih ni posebej opredeljevalo, tako nekonkretne trditve, ki jih je tožena stranka prerekala, pa tudi ne predstavljajo razloga, zaradi katerih bi bila odpoved nezakonita.

Sodišče prve stopnje utemeljeno ni sledilo povsem pavšalnim in neizkazanim navedbam tožnice, da je bil kolegij oziroma zapisnik zapisan za nazaj. Ugotovilo, da iz sklepa kolegija izhaja, da sta izmed 8 delavcev na delovnem mestu nadzornik, določena dva delavca, ki se jima odpove pogodba o zaposlitvi. Glede na točkovanje sta to tožnica in N.N. (B20). Iz kriterijev, navedenih v navedeni prilogi, izhaja, da naj bi tožena stranka delavca, katerima bo odpovedala pogodbo o zaposlitvi, izbrala s pomočjo kriterijev in sicer strokovne izobrazbe, trajanja delovnega razmerja, prispevka k razvoju podjetja (delovne izkušnje, izkušnje pred ..., število delovnih vikendov, inovativnost, samoiniciativnost), zatem pa tudi kriterijev usposobljenosti/zahtevnost ter socialnega stanja. Tožnica in N.N. sta na podlagi kriterijev dobila 12 točk, ostali delavci pa več točk (od 13 do 17). Sodišče je ugotovilo, da kriterij prispevka k razvoju podjetja sicer ni naveden v ZDR, vendar je tožena stranka po tem kriteriju ocenjevala vseh 8 nadzornikov, takšen kriterij pa tudi ni diskriminatoren v smislu 6. člena ZDR in redna odpoved ni iz tega razloga nezakonita. Neutemeljene so pritožbene navedbe tožnice, da je tožena stranka napačno uporabila kriterije. Iz listin v spisu izhaja, da je kriterij prispevek k razvoju podjetja sestavljen iz delovnih izkušenj pred zaposlitvijo pri toženi stranki, iz števila delovnih vikendov, inovativnosti in samoiniciativnosti, torej ne zgolj glede dela ob vikendih, kot to skuša predstaviti pritožba, ki na tem gradi argument, da je tožnica opravila približno enako število vikendov kot nekateri ostali primerjani delavci, ki so iz tega kriterija prejeli več točk. Pri tem kriteriju gre namreč za bolj kompleksno oceno, ki jo delodajalec sprejme glede na več okoliščin, ki jih pri tem upošteva. Ker tožnica ni izkazala, da bi bil napačno uporabljen celoten kriterij v tej zvezi, se pritožba nanaša le na en segment ocene po tem kriteriju, pritožbeno sodišče ne dvomi v pravilnost ugotovitev tožene stranke, ki je tožnici iz tega razloga priznala dve točki, ostalim zaposlenim pa tri oziroma štiri točke. Zato je, ob upoštevaje kriterijev socialnega stanja, tožnica pravilno zbrala 12 točk, kakor tudi N.N. ter ji je bila zakonito odpovedana pogodba o zaposlitvi. Zmotno je tudi stališče pritožbe, da bi morala tožena stranka o kriterijih obvestiti sindikat, saj ni šlo za kolektivni odpust v smislu določb 96 do 101. člena ZDR, zaradi česar bi bilo potrebno sodelovanje sindikata pri sprejemu kriterijev.

Pravilna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka preverila možnost po tretjem odstavku 88. člena ZDR, torej ali bi lahko tožnico zaposlila na drugem ustreznem delovnem mestu. Del, ki so jih opravljali študenti, ji niso ponudili, saj ne gre za sistemizirana delovna mesta, niti za delovna mesta, kjer bi se delalo poln delovni čas. Zato je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da takih del ni bilo oziroma da tožena stranka ni kršila določbe tretjega odstavka 88. člena ZDR.

Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Do ostalih pritožbenih navedb tožeče stranke se pritožbeno sodišče ni posebej opredeljevalo, saj niso odločilnega pomena za odločitev o pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP mora namreč sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe oziroma sklepa presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (154. člen ZPP, v zvezi z drugim odstavkom 365. člena ZPP).

ZDR člen 8, 8/3, 88, 88/1, 88/1-1, 88/3, 89, 89/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.