VDSS sodba in sklep Pdp 615/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-10-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ruža Križnar Jager (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), Silva Donko

neizkoriščen letni dopust - odškodnina - izraba letnega dopusta - začasna nezmožnost za delo

Tožnik je bil v letu 2010 do 30. 6. začasno nezmožen za delo, zaradi česar ni mogel izrabiti preostanka letnega dopusta za leto 2010 v trajanju šestih dni. Zato je na toženo stranko naslovil prošnjo za prenos teh dni dopusta v obdobje po 30. 6. 2010, oziroma za plačilo neizrabljenih dni letnega dopusta. Tožena stranka je tožnikov predlog zavrnila. Tožnik ni izpodbijal sklepa tožene stranke, s katerima je bila njegova zahteva za varstvo pravic zavrnjena, zato ni pravne podlage, da bi sodišče prve stopnje lahko zahtevku tožnika za koriščenje šestih dni letnega dopusta za leto 2010 ugodilo.

Stališče sodišča prve stopnje, da pogoji za priznanje odškodnine za neizrabljen letni dopust niso izpolnjeni, ker tožniku delovno razmerje ni prenehalo, je materialnopravno zmotno. Prvenstveno mora delavec dopust izrabiti, saj ima plačan letni dopust pozitivni učinek na zdravje delavcev. Kadar pa dopusta brez svoje krivde ne more izrabiti v referenčnem obdobju, pa mu delodajalec izrabe ne omogoči niti po izteku referenčnega obdobja, je delavec, ki mu delovno razmerje pri delodajalcu ni prenehalo, ob stališču, ki ga je zavzelo sodišče prve stopnje, diskriminiran v primerjavi z delavcem, ki mu je delovno razmerje prenehalo.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v II. in III. točki izreka razveljavi ter zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nerazveljavljenem delu (točka I izreka) potrdi  sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval, da mu tožena stranka omogoči koriščenje šestih dni letnega dopusta za leto 2010 v roku 8 dni (točka I izreka) in podredni tožbeni zahtevek, da mu je tožena stranka dolžna izplačati nadomestilo za šest dni neizkoriščenega dopusta za leto 2010 v roku 8 dni (točka II izreka). Tožniku je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v višini 226,70 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (točka III izreka).

Zoper sodbo se iz pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) pritožuje tožnik ter  predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, toženi stranki pa naloži v plačilo vse njegove pravdne stroške, ki mu jih je dolžna povrniti v roku 8 dni od dneva prejema sodbe, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti v plačilo do plačila. Sodišče prve stopnje je tožnikov tožbeni zahtevek zavrnilo z utemeljitvijo, da tožnik ne izpodbija sklepov tožene stranke, zato je tožbeni zahtevek neutemeljen. Takšna odločitev sodišča prve stopnje po stališču pritožbe ni pravilna. Tožnik s to tožbo ne izpodbija sklepov tožene stranke št. ... z dne 17. 10. 2011 in št. ... z dne 30. 11. 2011, saj ne gre za sklepe o pravici tožnika in z njimi o pravici tožnika ni odločeno, zato ti tudi niso postali pravnomočni. Odločbi tožene stranke pomenita le procesno odločitev in hkrati izpolnitev procesne predpostavke za sodno varstvo, ker tožena stranka o pravici sploh ni odločila. Iz tega razloga odločitev sodišča prve stopnje, da je primarni tožbeni zahtevek neutemeljen, ker tožnik sklepov tožene stranke ni izpodbijal, ni pravilna in predstavlja zmotno uporabo  materialnega prava. Podredni tožbeni zahtevek za izplačilo nadomestila za šest dni neizkoriščenega dopusta za leto 2010 je sodišče prve stopnje zavrnilo z utemeljitvijo, da je po 166. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji) denarna odškodnina za neizkoriščen letni dopust možna in dopustna le ob prenehanju delovnega razmerja in tožniku ne gre, ker je pri toženi stranki še vedno zaposlen. Tožnikov podredni zahtevek ne temelji na 166. členu ZDR, ampak na sodni praksi, ki jo je oblikovalo Sodišče EU. Glede na to, da sodišče prve stopnje tožnikovega zahtevka sploh ni presojalo po vsebini in se do odločb in prakse Sodišča EU sploh ni opredelilo, posledično ni pravilna tudi odločitev o podrednem tožbenem zahtevku, saj je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, odločitev v tem delu pa sploh nima razlogov o odločilnih dejstvih, prav tako pa je ostalo nepopolno ugotovljeno tudi dejansko stanje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena ZPP).

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik v letu 2010 do 30. 6.  začasno nezmožen za delo, zaradi česar ni mogel izrabiti preostanka letnega dopusta za leto 2010 v trajanju šestih dni. Zaradi navedenega je na toženo stranko naslovil prošnjo za prenos teh dni dopusta v obdobje po 30. 6. 2010, oziroma za plačilo neizrabljenih dni letnega dopusta. Tožena stranka je tožnikov predlog zavrnila. Ker tožnik ni izpodbijal sklepov tožene stranke, je sodišče prve stopnje tožnikov primarni zahtevek za koriščenje šestih dni letnega dopusta zavrnilo, prav tako pa je zavrnilo tudi tožnikov podredni zahtevek. Ugotovilo je, da je denarna odškodnina za neizkoriščen letni dopust možna in dopusta le ob prenehanju delovnega razmerja, kar izhaja iz 166. člena ZDR in iz sodne prakse Vrhovnega sodišča RS npr. zadeva opr. št. VIII Ips 300/2010 in ker je tožnik pri toženi stranki še vedno zaposlen, mu odškodnina za neizkoriščen letni dopust pripada.

Pritožbeno sodišče se strinja z odločitvijo  sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek. Kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje v točki 7 izpodbijane sodbe, bi moral tožnik izpodbijati sklepa tožene stranke, s katerima je bila njegova zahteva za varstvo pravic zavrnjena.  Ker tega ni storil,  ni pravne podlage, da bi sodišče prve stopnje lahko zahtevku tožnika za koriščenje šestih dni letnega dopusta za leto 2010 ugodilo, zato ga je utemeljeno zavrnilo. Napačne so pritožbene navedbe, da tožena stranka s sklepoma ni odločala o tožnikovi pravici, ampak je šlo le za procesno odločitev. Tožena stranka je s sklepoma z dne 17. 10. 2011 in 30. 11. 2011 o tožnikovi pravici do izrabe preostanka letnega dopusta iz leta 2010 po zakonsko določenem terminu odločila meritorno.

Pravilno je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je zahtevek za plačilo denarnega nadomestila za neizkoriščen letni dopust čisti denarni zahtevek, vendar pa je materialnopravno zmotno presodilo, da pogoji za priznanje odškodnine za neizrabljen letni dopust niso izpolnjeni, saj tožniku delovno razmerje ni prenehalo. Zaradi takšnega zaključka je nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Tožnik je bil do izteka referenčnega obdobja iz ZDR (30. 6. 2011) v bolniškem staležu in ostanka letnega dopusta iz leta 2010 v višini šestih dni ni mogel izrabiti.  V skladu s sodno prakso Sodišča evropskih skupnosti (sodba C-214/10) bi mu morala tožena stranka izrabo omogočiti tudi po zaključku referenčnega obdobja po ZDR. Tega pa kljub tožnikovi prošnji ni storila. Delavčeva pravica do izrabe letnega dopusta ne more kar ugasniti, če delavec dejansko ni imel možnosti te pravice koristiti, kot je bilo to v tožnikovem primeru in na kar utemeljeno opozarja pritožba.

Stališče sodišča prve stopnje, da je delavec po 166. členu ZDR upravičen do plačila odškodnine oziroma nadomestila za neizrabljen letni dopust le, kadar mu delovno razmerje preneha in dopusta brez svoje krivde ni mogel izkoristiti, je zmotno. Prvenstveno mora delavec dopust izrabiti, saj ima plačan letni dopust pozitivni učinek na zdravje delavcev. Kadar pa dopusta brez svoje krivde ne more izrabiti v referenčnem obdobju, pa mu delodajalec izrabe ne omogoči niti po izteku referenčnega obdobja, je delavec, ki mu delovno razmerje pri delodajalcu ni prenehalo, ob stališču, ki ga je zavzelo sodišče prve stopnje, diskriminiran v primerjavi z delavcem, ki mu je delovno razmerje prenehalo. ZDR v 166. členu določa, da je izjava delavca, s katero bi se odpovedal pravici do letnega dopusta neveljavna in da je neveljaven tudi sporazum, s katerim bi se delavec in delodajalec dogovorila o odškodnini za neizrabljen letni dopust, razen ob prenehanju delovnega razmerja. To pomeni, da mora delodajalec delavcu prvenstveno omogočiti izrabo letnega dopusta in se tako z delavcem ne more dogovoriti, da letnega dopusta ne bo izrabil, v zameno pa bo prejel odškodnino. Zato te določbe ni mogoče razlagati tako, da pogoji za priznanje odškodnine za neizrabljen letni dopust niso izpolnjeni, ker tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo, kot jo je napačno razlagalo sodišče prve stopnje in se pri tem oprlo na sklep VSRS opr. št. VIII Ips 300/2010 z dne 19. 3. 2012. V tej zadevi je tožnici delovno razmerje pri delodajalcu prenehalo. Enako stališče, kot ga je zavzelo pritožbeno sodišče v obravnavani zadevi,  je bilo zavzeto že v sodbi VDSS opr. št. Pdp 118/2012 z dne 15. 6. 2012.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo v delu, ki se nanaša na zavrnitev primarnega tožbenega zahtevka (točka I izreka), kot neutemeljeno zavrnilo in v tem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj niso podani razlogi, zaradi katerih se sodba v tem delu lahko izpodbija, in ne razlogi, na katere mora paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP). Pritožba zoper zavrnitev podrednega zahtevka in posledično tudi zoper odločitev o stroških postopka (II. in III. točka izreka) pa je utemeljena, saj sodišče prve stopnje zaradi napačne uporabe materialnega prava dejanskega stanja sploh ni ugotavljalo, zato ji je pritožbeno sodišče ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v tem delu razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). Pritožbeno sodišče je ocenilo, da samo ne more dopolniti postopka, saj sodišče prve stopnje sploh ni ugotavljalo dejstev, ki jih je tožeča stranka zatrjevala. Tako bo moralo v novem sojenju v okviru materialno procesnega vodstva, najprej tožečo stranko pozvati, da pravilno oblikuje oziroma specificira denarni zahtevek, saj tega v prvem postopku ni storilo, nato pa se bo moralo opredeliti do vseh navedb strank v postopku in o zadevi ponovno odločiti.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 3. odstavku 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.