VDSS sodba Pdp 535/2014
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-09-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Sonja Pucko Furman (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Tatjana Prebil

odškodninska odgovornost delodajalca - kršitev prepovedi diskriminacije na delovnem mestu

Tožena stranka je uspela dokazati, da ni šlo za psihično nasilje nad tožnico ter da je naredila vse potrebno, da tožnico obvaruje pred nadlegovanjem oziroma trpinčenjem na delovnem mestu in da tožnice ni postavljala v neenakopraven položaj ali ji priznala manj pravic in ugodnosti v primerjavi s sodelavci. Zato tožničin zahtevek na plačilo odškodnine zaradi kršitve prepovedi diskriminacije ni utemeljen.

Opravljanja dela na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ob upoštevanju dejstva, da tožnica ni imela s strani pristojnih organov ugotovljenih zdravstvenih omejitev, ni mogoče šteti za izpostavljanje tožnice za zdravje neugodnim klimatskim vplivom, saj je bilo ugotovljeno, da so bili vsi delavci, ki so delali v proizvodni hali, izpostavljeni takim vplivom, torej odpiranju vhodnih vrat in prepihu, hladnemu zraku.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka tožnici plačati 50.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. 9. 2010 dalje do plačila in se ji pisno opravičiti, v 15 dneh, pod izvršbo (točka I izreka). Odločilo je, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka njene pooblaščenke v višini 2.486,60 EUR in stroške dopolnitve izvedenskega mnenja v znesku 645,38 EUR, v roku za prostovoljno izpolnitev brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila, vse v 15 dneh, da ne bo izvršbe (točka II izreka).

Zoper navedeno sodbo se je pravočasno pritožila tožnica zaradi vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlagala je, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevku ugodi, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je bila tožnica celotno pokojninsko dobo zaposlena pri toženi stranki, saj je julija (2013) dopolnila pogoje za starostno upokojitev, preden pa je zbolela, je bila deloholik. Ko je zbolela, so sodelavci to narobe razumeli. Svoje zdravstvene težave je skrivala, ko pa so bile že take narave, da zaradi bolečin ni mogla več stati, je pričela obiskovati zdravnika, sprva obratnega zdravnika, ki je verjetno pod pritiskom tožene stranke, da se bolniške zreducirajo na minimum, tožnico mnogokrat napotil delat, čeprav je komaj stala na nogah. Zaradi tega je menjala osebnega zdravnika, čeprav je morala na periodične preglede k obratnemu zdravniku, ki je specialist medicine dela in je že ta na štiri oči dal vedeti, da invalidnosti ne bo dobila priznane, dokler bo on zdravnik, kar se je tudi uresničevalo, vse dokler ni III. kategorije invalidnosti dosegla na  socialnem sodišču. Tožnica je vse težave stoično prenašala, nakopala pa si je težave s sodelavko A.A., ki pa je imela veliko podporo pri nadrejenih, kot tudi pri upravi tožene stranke. Tožnico so obravnavali kot namišljenega bolnika. Bila je deležna vsakovrstnih žaljivih opazk, vsakodnevno so jo prestavljali iz enega na drugo delo znotraj pakirne linije. Posledično je bila izpostavljena neugodnim klimatskim pogojem, ki so bili konstantne na teh delovnih mestih, kjer se vseskozi odvija notranji transport; redno se namreč odpirajo in zapirajo zunanja vrata. Tako pozimi v halo vdira hladen zrak, poleti pa vročina, najslabše pa je, da se delavec poti, vsake toliko časa pa se zaradi odpiranja vrata pojavi prepih, kar se zelo škodljivo odraža na zdravju delavca. V okolju je bila izločena in šikanirana. Brez uspeha se je zavzemala, da bi delala na delovnem mestu „tehtalke“, za katerega je bila usposobljena in ga je do potankosti obvladala. Vzrok temu je bil v osebnem prijateljstvu A.A. in delovodje B.B. ter nenaklonjenost drugega delovodje C.C.. A.A. je bila dejansko osrednja osebnost na pakirni liniji, podrejala sta se ji celo delovodji.

V nadaljevanju pritožbe tožnica navaja, da je predložila številne dokaze v obliki pisnih zaznamkov šikanoznih dejanj sodelavcev in nadrejenih, ko je npr. A.A., ki je prišla mimo, tožnico prejela za hrbet in jo odrinila stran, tako da se je tožnica opotekla ter je le malo manjkalo, da ni izgubila ravnotežja do te mere, da bi padla. Ginekološke težave so se pri tožnici pričele v letu 2002, zaradi česar je bila podvržena več operacijam. Kljub številnim priporočilom osebne zdravnice, bolniškim odsotnostim, stalnim obiskom nadrejenih z namenom, da bi se ji zagotovilo delo tehtalke, ki se je opravljalo bistveno zdravju prijaznejšem okolju in ni bilo izpostavljeno stalnim stikom sodelavcem, predvsem pa je bilo fizično mnogo lažje, so tožnico vedno odklanjali, čeprav je bila praksa za ostale delavce drugačna. Bila so še druga šikaniranja, tako je npr. vodja proizvodnje D.D. tožnico vprašal, kje je žig o pravnomočnosti oz. potrdilo o pravnomočnosti, ko je prinesla odločbo sodišča o priznani invalidnosti. O šikanah se je potožila delovodjema, ki sta sklicala sestanek, vendar namesto, da bi se zoper sodelavce disciplinsko ukrepalo, je tožena stranka le priporočala, naj bodo do tožnice uvidevnejši. Kmalu zatem je pred vrati pisarne, kjer dela po prerazporeditvi na podlagi sodbe sodišča, našla kup smeti, ki jih je pred tem odnesla v zabojnik za smeti. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo zvočnega posnetka, ki ga je predložila, in ki se nanaša na dogodek z dne 22. 9. 2008 ob priliki njene odstranitve z delovnega mesta. Trpinčenje je trajalo 15 let, in v tem nevzdržnem stanju je tožnica opozarjala odgovorne na diskriminacijo in trpinčenje, vendar zaman. Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da je tožnica trpela na delovnem mestu, da ni bila obravnavana enako kot drugi delavci in posledično je ves čas bolehala, bolezenska stanja pa so bila zdravljena tako bolnišnično kot tudi ambulantno. Razlogi sodišča prve stopnje so v nasprotju z listinskimi dokazi in izpovedbami prič. Izvedeniški mnenji izvedencev psihiatrične in ginekološke stroke nedvomno del krivde za tožničino zdravstveno stanje pripisujeta prav neprimernemu delovnem okolju z neprimernimi sodelavci. Le premestitev na delo tehtalke, torej manjši ukrep, bi zadoščal za prekinitev trpinčenja. S tem bi se tožnica lahko izognila dvema ginekološkima operacijama, izolirana bi bila od sodelavcev, ki so jo žalili, poniževali in ji očitali zdravstvene težave, za katere jim nikoli ni pripovedovala in za katere ne ve, na kakšen način so pricurjale do njih iz zdravniških spričeval, ki jih je prinašala do nadrejenih, da bi z njimi podkrepila upravičenost do premestitve na delovno mesto tehtalke. Opozarja, da je po določbi 45. člena ZDR delodajalec dolžan zagotavljati tako delovno okolje, v katerem delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. Delovno okolje tožnice ni bilo tako, kot ga je delodajalec dolžan zagotavljati. Ko ji je bila priznana invalidnost, je delovodja pojasnil, da bi jo že zdavnaj premestili na delovno mesto tehtalke, če bi se spremenila. V 1.500 članskem kolektivu, v katerem je velika fluktuacija delovne sile, je ena premestitev najmanj, kar bi mogla tožena stranka storiti. Ni pravilno ravnanja delodajalca vezati in omejevati le na pravnomočne sodne odločbe, saj je njegova odgovornost strožja in je treba upoštevati tudi splošne določbe o škodi v smislu določb Obligacijskega zakonika. Tudi odločitev o stroških postopka ni pravilna.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

V skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in tistih, ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Predmet tega individualnega delovnega spora je odškodninski zahtevek tožnice, s katerim je od tožene stranke uveljavljala plačilo odškodnine v višini 15.000,00 EUR zaradi pretrpljenih duševnih bolečin in nevšečnosti pri zdravljenju zaradi kršitve prepovedi diskriminacije na delovnem mestu, 20.000,00 EUR zaradi telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem in v višini 15.000,00 EUR  zaradi duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Tožnica  uveljavljala odškodninsko odgovornost delodajalca po 184. členu Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002, s spremembami; ZDR), ki v prvem odstavku določa, da mora delodajalec, če je delavcu povzročena škoda pri delu ali v zvezi z delom, povrniti škodo po splošnih pravilih civilnega prava.

Ker tožnica zatrjuje diskriminacijo in mobbing na delovnem mestu, sta za pritožbeno rešitev zadeve pomembni določbi 6. in 6.a člena ZDR. Po določbi prvega odstavka 6. člena ZDR mora delodajalec delavcu v času trajanja delovnega razmerja zagotavljati enako obravnavo ne glede na narodnost, raso ali etnično poreklo, nacionalno in socialno poreklo, spol, barvo kože, zdravstveno stanje, invalidnost, vero ali prepričanje, starost, spolno usmerjenost, družinsko stanje, članstvo v sindikatu, premoženjsko stanje ali drugo osebno okoliščino v skladu s tem zakonom, predpisi o uresničevanju načela enakega obravnavanja in predpisi o enakih možnostih žensk in moških. V skladu s tretjim odstavkom 6. člena ZDR sta prepovedani neposredna in posredna diskriminacija zaradi katere koli osebne okoliščine iz prvega odstavka tega člena. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je bila kršena prepoved diskriminacije, mora v skladu s šestim odstavkom 6. člena ZDR delodajalec dokazati, da v obravnavanem primeru ni kršil načela enakega obravnavanja oziroma prepovedi diskriminacije. V primeru kršitve prepovedi diskriminacije je po določbi sedmega odstavka 6. člena ZDR delodajalec delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava.

ZDR v 6.a členu prepoveduje spolno in drugo nadlegovanje ter trpinčenje na delovnem mestu. Po določbi prvega odstavka navedenega člena je nadlegovanje vsako neželeno vedenje, povezano s katero koli osebno okoliščino, z učinkom ali namenom prizadeti dostojanstvo osebe ali ustvariti zastraševalno, sovražno, ponižujoče, sramotilno ali žaljivo okolje. Nadlegovanje se po drugem odstavku 6.a člena ZDR šteje za diskriminacijo po določbah tega zakona. Po določbi četrtega odstavka 6.a člena ZDR je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu, kar je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Varovanje dostojanstva delavca pri delu določa tudi 45. člen ZDR, ki v prvem odstavku določa, da je delodajalec dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je po določbi drugega odstavka 45. člena ZDR dokazno breme na strani delodajalca, ki po tretjem odstavku 45. člena ZDR v primeru nezagotavljanja varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem v skladu s prvim odstavkom tega člena delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava.

Splošno načelo odškodninskega prava, ki izhaja iz določbe 131. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/2001 in naslednji; OZ) je, da kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde. Glede na takšno pravno podlago, je sodišče prve stopnje pravilno ugotavljalo obstoj temeljnih predpostavk odškodninske odgovornosti. Da nastane nepogodbeno razmerje odgovornosti za škodo, morajo biti namreč kumulativno izpolnjeni naslednji pogoji: 1) ravnanje tožene stranke mora biti protipravno oz. nedopustno, 2) oškodovancu mora nastati (pravno priznana) škoda, 3) podana mora biti vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in škodo ter 4) odgovornost povzročitelja za škodo.

Tožnica je navajala, da se ji je zdravstveno stanje bistveno poslabšalo zaradi ravnanja delodajalca in sicer je prišlo do psihičnih ter fizičnih posledic. Sodišče prve stopnje je po obširno in natančno izvedenem dokaznem postopku preverilo očitke, ki jih je tožnica navajala zoper toženo stranko, tako glede zatrjevane kršitve prepovedi diskriminacije in povračilnih ukrepov na delovnem mestu kot glede mobbinga. Sodišče prve stopnje je sprejelo pravilno dokazno oceno, da v ravnanju tožene stranke ne gre za sistematična in dalj časa trajajoča ravnanja, ki bi tožnici povzročila socialne, psihične in zdravstvene težave. Ugotovilo je, da je tožena stranka uspela dokazati, da ni šlo za psihično nasilje nad tožnico ter da je tožena stranka naredila vse potrebno, da tožnico obvaruje pred nadlegovanjem oziroma trpinčenjem na delovnem mestu ter je ni postavljala v neenakopraven položaj ali ji priznala manj pravic in ugodnosti v primerjavi s sodelavci.

Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo očitke tožnice, da je bila maltretirana oz. diskriminirana na svojem delovnem mestu s tem, da ji tožena stranka ni omogočila opravljanja dela na delovne mestu „tehtalke“, temveč ji je določala delo „pakiralke“, kar je bilo za tožnico bistveno bolj naporno zaradi fizičnih obremenitev, vpliva okolja, ki se je kazal kot delo na prepihu in v slabih klimatskih pogojih ter tudi v tem, da bi kot tehtalka bila tudi sicer fizično ločena od ostalih delavcev, saj bi delala v kabini, ne bi prihajalo do konfliktov z drugimi delavci ter bi se tako izognila določenim nevšečnostim na delovnem mestu. Zahteva tožnice, da ji tožena stranka omogoči delo tehtalke, je sodišče prve stopnje pravilno obravnavalo v kontekstu tožničine zaposlitve oz. sklenjene pogodbe o zaposlitvi z dne 7. 6. 2005 (A9) za delovno mesto „metalurški delavec 2“. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena stranka ni imela sistemiziranega delovnega mesta tehtalke oziroma posebej sistemiziranega delovnega mesta pakiralke, temveč da se je delo tehtalke in pakiralke štelo za delo v okviru delovnega mesta „metalurški delavec“. Zato je tožena stranka po pravilnem stališču sodišča prve stopnje tožnici lahko v okviru njenega delovnega mesta povsem zakonito odrejala delo na tistih nalogah, kot je to štela to za potrebno v okviru proizvodnega procesa. S tem v zvezi torej niso odločilne pritožbene navedbe, da je tožnica prišla v nemilost zaradi konflikta s sodelavko A.A., ki naj bi bila bolj sprejeta pri nadrejenih delavcih ter pri upravi in zaradi česar naj bi bila tožnica nezaželena na delu tehtalke. Ravno okoliščina, da ni šlo za nezakonito prerazporeditev oziroma odrejanje del in nalog, ki ne bi bilo v skladu s pogodbo o zaposlitvi, je bistvena za oceno, da toženi stranki zaradi tega ni mogoče očitati protipravnega ravnanja. Želje tožnice, ki se kažejo v tem, da bi delala v zaprtem prostoru, kjer bi bila kot tehtalka ločena od drugih, torej tožena stranka ni bila dolžna upoštevati, čeprav je to tožnica doživljala kot krivično ter kot razlog za svoje psihične in tudi telesne zdravstvene težave.

Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni bila dolžna reagirati na priporočilo tožničine osebne zdravnice E.E., dr. med., spec. spl. med., z dne 22. 11. 2004 (C1) tako, da bi jo prerazporedila na druga dela, kjer ne bi bila v takšni meri fizično obremenjena, da bi ji to povzročalo posledice zaradi prve operacije. Sodišče prve stopnje je s tem v zvezi tudi ugotovilo, da so tožničini sodelavci, zaslišani kot priče, prepričljivo izpovedali, da tožnica težkih fizičnih obremenitev ni delala oziroma da je pri tem imela pomoč sodelavcev, ter da je lahko delala v tisti meri, kot je zmogla. V kolikor delodajalec ne razpolaga z odločbo IK o omejitvah zdravstvene sposobnosti delavca oz. le-to ni določeno s sodno odločbo v socialnem sporu, ni dolžan pri delu delavca upoštevati omejitve, ki jih zatrjuje delavec. Zato je tožena stranka utemeljeno, šele potem, ko je bilo pravnomočno odločeno o tožničini invalidnosti in omejitvah zdravstvene sposobnosti, poiskala rešitev za tožnico tako, da je z njo dne 28. 1. 2009 sklenila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto metalurški delavec z omejitvijo (A24), ki je upoštevalo zdravstvene omejitve tožnice. Celoten sklop pritožbenih navedb, ki  izhaja iz tega, da je bila tožena stranka nekooperativna in neodzivna pri tožničinih prošnjah, da se jo premesti na opravljanje drugih opravil, so neutemeljene v kontekstu ugotavljanja odškodninske odgovornosti tožene stranke po določbi 184. člena ZDR. Tožena stranka je ravnala tako kot jo je zavezovala pogodba o zaposlitvi s tožnico, torej da je tožnici odrejala delo na njenem delovnem mestu. Tožnica je delala na tistih opravilih, ki so bila zajeta s pogodbo o zaposlitvi.

Opravljanja dela na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ob upoštevanju dejstva, da tožnica ni imela s strani pristojnih organov ugotovljenih zdravstvenih omejitev tudi ni mogoče šteti za izpostavljanje tožnice za zdravje neugodnim klimatskim vplivom, saj je bilo v postopku na ugotovljeno, da so bili vsi delavci, ki so delali v proizvodni hali, izpostavljeni takim vplivom, torej odpiranju vhodnih vrat in prepihu, hladnemu zraku. Zato ni utemeljeno sklepanje, da je bila le tožnica zaradi svojih osebnih okoliščin in nerazumevanja s sodelavci deležna takšnega ravnanja tožene stranke. S tem v zvezi tožnica torej tudi neutemeljeno izpostavlja veliko število zaposlenih pri toženi stranki (1.500) ter visoko fluktuacijo zaposlenih, ter na tem utemeljuje trditev, da bi morala tožena stranka že iz tega razloga upoštevati njeno prošnjo za premestitev na drugo delo.

V dokaznem postopku tudi niso bile dokazane trditve tožnice, da je šlo pri ravnanju njenih sodelavcev za kršitev prepovedi diskriminacije oziroma  trpinčenja na delovnem mestu. Na podlagi izpovedbe zaslišanih prič, tožničinih sodelavcev in sicer F.F. (l. št. 18), G.G. (l. št. 126), H.H. (l. št. 128), D.D. (l. št. 134), I.I. (l. št. 136), J.J. (l. št. 141) ter K.K. (l. št. 142), je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožnica ni bila izpostavljena negativnim ravnanjem, psihičnim pritiskom ter šikaniranju, temveč, da so bili medsebojni odnosi med delavci in tožnico skrhani. Sodišče prve stopnje je v zvezi z dokazno oceno pravilno upoštevalo tudi uradni zaznamek z dne 6. 4. 2011 (B18) iz katerega izhaja, da je tožnica na pogovoru, katerega namen je bil ugotovitev vzroka njene večkratne bolniške odsotnosti izjavila, da je zelo zadovoljna z odnosi s sodelavci, ter da slednji ne vplivajo na njeno odsotnost. Na podlagi navedenega je ugotovilo, da takšni odnosi, čeprav relativno hladni, sami po sebi ne predstavljajo nezaželenega ravnanja, ki bi ga bilo možno opredeliti kot mobbing. K takšnim odnosom pa je prispevala predvsem nedružabnost tožnice, kot je sodišče ugotovilo na podlagi izpovedbe prič G.G. in H.H., svojo dokazno oceno pa je sodišče prve stopnje utemeljeno oprlo tudi na mnenje izvedenke psihiatrične stroke prof. dr. L.L., dr. med.. Iz tega mnenja je mogoče povzeti, da so psihične težave tožnice pogojene z njenim težkim otroštvom ter odnosom v družini s partnerjem. Tožničino psihično stanje je v splošnem moteno zaradi kombinacije osebnostnih značilnosti, dogodki pri delodajalcu pa niso edini travmatogeni dejavniki za tožnico. Psihične težave so se postopoma razvijale v poteku procesa osebnostnega razvoja in ob različnih življenjskih obremenitvah, ki jih je tožnica sprejemala in doživljala na svoj poseben način tudi zaradi v zgodnjem razvoju neugodnega oblikovanja samopodobe in pojmovanja sveta okrog sebe. Vse to po ugotovitvi izvedenke razvija občutja prikrajšanosti in krivičnega omejevanja s strani drugih. Te izkušnje so tudi razlog za močno občutljivo dojemanje ženskih likov, ki jih doživlja kot nadvladujoče, krivične in omejujoče in jih pojmuje kot sovražne, pri čemer je njeno čustvovanje usmerjeno egocentrično, močno občutljivo in odzivno na že objektivno manj pomembna dogajanja v okolju. Ta si na večini področij interpretira kot usmerjena zoper njo, varno in sprejeto se počuti le v zelo ozkem krogu, ki ga lahko usmerja sama in s tem na svoj način obvladuje. Glede na takšno mnenje izvedenke je mogoče v tem kontekstu razumeti tožničine zahteve, da se jo fizično izloči iz delovnega okolja s tem, da se ji omogoči delo tehtalke, kjer ne bo prihajala v kontakt z ostalimi delavkami. Vse to tudi po stališču pritožbenega sodišča torej utemeljuje, da očitki, ki jih tožnica izpostavlja v zvezi z ravnanjem sodelavcev do nje, niso relevantni. Očitana ravnanja tožene stranke niso bila protipravna in so bila v skladu z obveznostmi in pravicami, ki jih ima delodajalec v zvezi z delom delavca.

V celoti pa so ostale nedokazane trditve tožnice, da je stalno opozarjala na nedopustno ravnanje sodelavcev ter da tožena stranka na ta opozorila ni ustrezno reagirala. Dokazni postopek je pokazal obratno in sicer, da je bila tožena stranka pozorna do tožničinih pripomb, da je ustrezno reagirala, sodišče pa je tudi ugotovilo, da je imela za to angažiranega posebnega delavca, F.F., ki je kot priča izpovedal, da se je tožnica pri njem zglasila le zaradi smeti, ki naj bi jih nastavili pred njena vrata in v zvezi z domnevnim nadlegovanjem po telefonu. V obeh primerih je tožena stranka ustrezno odreagirala. Tožena stranka je namreč upoštevala tožničin predlog, da se v izogib takšnim dogodkom na vrata vstavi steklo, da bi lahko tožnica takšna ravnanja pravočasno opazila. To navsezadnje dokazuje korekten odnos tožene stranke do tožnice, ki jo je hotela tudi s tem obvarovati pred eventualnimi negativnimi ravnanji sodelavcev. Kot povsem ustrezno reakcijo delodajalca na opozorilo delavca, pa je potrebno oceniti tudi dogovor, o katerem je izpovedal F.F. v zvezi s tožničinim opozorilom, da so jo nadlegovali po telefonu. Takrat so se dogovorili, da bodo potegnili posebno linijo, da se bo videlo kdo kliče, če bi se takšni dogodki nadaljevali ali stopnjevali. Vendar pa zaradi takšnega dogodka ni mogoče šteti, da je tožena stranka dopuščala, da njeni delavci sistematično in dolgotrajno trpinčijo tožnico na njenem delovnem mestu v smislu določbe četrtega odstavka 6.a člena ZDR oziroma da ni zagotavljala ustreznega delovnega okolja v smislu 45. člena ZDR.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožena stranka sprejela številne ukrepe za zaščito delavcev pred trpinčenjem ter da so jo bili zaposleni s tem tudi seznanjeni. Zato utemeljeno ni sledilo izpovedi tožnice, da ni bila obveščena o obstoju Pravilnika o enaki obravnavi in o preprečevanju mobbinga z dne 9. 2. 2010. Zaradi preprečevanja mobbinga je tožena stranka odprla posebno informacijsko pisarno ter o tem obvestila delavce (kar izhaja tudi iz članka v reviji M.), za prepoznavanje, zmanjševanje in odpravljanje mobbinga pa posebej pooblastila že zgoraj navedenega delavca F.F., čigar obvestilo o podelitvi pooblastila je bilo objavljeno na oglasni deski. Tudi priči J.J. in D.D. sta prepričljivo izpovedali, da nista bili obveščeni, da bi se nad tožnico izvajal mobbing. Priči H.H. ter D.D. sta potrdili sicer, da je tožena stranka obravnavala pripombe tožnice o težavah z opravljanjem dela na tedanjem delovnem mestu. Vendar to samo po sebi tudi po stališču pritožbenega sodišča ne pomeni, da je bila tožnica sistematično trpinčena na delovnem mestu.

Sodišče prve stopnje je sprejelo pravilen zaključek, da ravnanje tožene stranke ni protipravno oziroma da tožena stranka ni kršila določb 6., 6.a, 45. in 184. člena ZDR. Dokazna ocena sodišča prve stopnje je torej utemeljena na obširno izvedenem dokaznem postopku, v katerem je sodišče zaslišalo večje število prič ter upoštevalo listinsko dokumentacijo v spisu, prav tako pa tudi upoštevalo ugotovitve obeh izvedenk, že navedene prof dr. L.L. ter imenovane izvedenke za področje ginekologije doc. dr. N.N., dr. med. Ker ni podan eden izmed elementov odškodninskega delikta, torej nedopustno protipravno ravnanje tožene stranke, vsi elementi civilnega odškodninskega delikta pa bi morali biti po 131. členu OZ podani kumulativno, torej skupaj, da bi lahko bila tožnica upravičena do odškodnine, je že iz tega razloga sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice za plačilo odškodnine.

Odločitev o stroških postopka je objektivna posledica dejstva, da je dolžna stroške nositi tista stranka, ki v postopku ne uspe oz. da se o stroških odloči po načelu uspeha v postopku (154. člen ZPP). O stroških postopka pred sodiščem prve stopnje je v celoti pravilno odločeno, saj je sodišče prve stopnje upoštevalo vrednost tožbenega zahtevka ter nagrado za posamezna opravila odmerilo po Zakonu o odvetniški tarifi (Uradni list RS, št. 67/08; ZOdvT). Izjava delavca tožene stranke O.O. tožnici, da naj bi jo tožena stranka finančno uničila, v kolikor se bo odločila za sodni postopek, ne more vplivati na drugačno odločitev o stroških postopka. S tem v zvezi tudi niso pravnorelevantne trditve v pritožbi, s katerimi tožnica utemeljuje svojo odločitev glede višine odškodnine le tako, da ji je šlo predvsem za moralno satisfakcijo in ne toliko za denarno povračilo in da je bila višina postavljenega tožbenega zahtevka odločitev pooblaščenca odvetnika.

Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Vse obširne pritožbene navedbe, s katerimi tožena stranka izpostavlja oziroma prikazuje dejstva, ki niso neposredno odločilna, pa se do njih pritožbeno sodišče tudi ni posebej opredeljevalo (360. člen ZPP).

Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP, v zvezi s 154. členom ZPP).

Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj ta ni v ničemer pripomogel k odločitvi pritožbenega sodišča (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

ZDR člen 6, 6.a, 45, 45/2, 45/3, 184. OZ člen 131.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.