VDSS sklep Pdp 77/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-03-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - elementi delovnega razmerja

Na obstoj elementov delovnega razmerja ne vpliva okoliščina, da dela, ki jih je opravljala tožnica ne spadajo v delokrog nobenega sistemiziranega delovnega mesta. V kolikor delodajalec mimo sistemizacije in brez sklenjene pogodbe o zaposlitvi, na podlagi civilnopravnega razmerja z istim delavcem več kot dve leti za polni delovni čas zagotavlja opravljanje dela, ni mogoče šteti, da niso podani elementi delovnega razmerja, češ da opravljane naloge ne zajemajo vseh nalog, ki so naštete pri opisu sistemiziranega  delovnega mesta.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožničin zahtevek za ugotovitev, da je tožena stranka s tožnico v od 6. 10. 2008 do 31. 12. 2011 nezakonito in v nasprotju z 11. členom ZDR sklepala pogodbo o delu (točka I/1 izreka) in da ima tožnica na podlagi 16. člena ZDR od 6. 10. 2008 dalje pri toženi stranki sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas in sicer za delovno mesto finančnik VI (točka I/2 izreka). Zavrnilo je zahtevek, da se toženi stranki naloži, da tožnico pozove na delo v delovno razmerje za nedoločen čas in sicer za delovno mesto finančnika VI (točka I/3 izreka) in za čas od 6. 10. 2008 dalje do integracije prizna vse pravice iz delovnega razmerja, to je pravico do plače, regresa za letni dopust in regresa za prehrano, do katerih je tožnica upravičena na podlagi delovnega razmerja (točka I/4 izreka) ter da ji za čas od 6. 10. 2008 do ponovne integracije obračuna bruto plače, odvede vse pripadajoče davke in prispevke in ji izplača neto plačo z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti posamezne plače, to je od 5. v mesecu za pretekli mesec (točka I/5 izreka). Zavrnilo je tudi zahtevek, da se toženi stranki naloži, da tožnici za leta 2009, 2010, 2011 obračuna regres za letni dopust v skupnem znesku 2.056,00 EUR, odvede pripadajoče davke in ji izplača neto regres v skupnem znesku 1.727,04 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki od zneska 564,48 EUR tečejo od 1. 7. 2009 dalje, od zneska 581,28 EUR od 1. 7. 2010 dalje in od zneska 581,28 EUR od 1. 7. 2011 dalje (točka I/6 izreka). Zavrnilo je zahtevek, da se odpravi sklep tožene stranke z dne 22. 6. 2011 (točka I/7 izreka). Odločilo je, da tožnica sama krije svoje stroške postopka (točka II izreka).

Zoper takšno sodbo se tožnica pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do vseh odločilnih dejstev in dokazov. Glede odločilnih dejstev je nasprotje med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o vsebini listin in zapisnikov in med samimi temi listinami. Sodišče prve stopnje v svoji obrazložitvi prihaja samo s seboj v nasprotje. Tožnica je dokazovala, da je opravljala vsa dela in naloge, ki so navedene v opisu sistemiziranega delovnega mesta, ki je bilo zavedeno pod zaporedno številko 241. Tožnica je to dokazovala s pisnim potrdilom A.A. ter predlogom za zaslišanje prič B.B. ter C.C. vendar ju sodišče prve stopnje ni zaslišalo. Pač pa je sodišče prve stopnje v celoti sledilo pristranski izpovedbi priče D.D., pri tem pa zanemarilo njeno izpovedbo, da je bila prepoved zaposlovanja edini razlog, da s tožnico niso sklenili pogodbo o zaposlitvi. Tožena stranka ni predložila niti enega listinskega dokaza, ki bi potrjeval, da je narava tožničinih del takšna, da jih je šteti za pomožna in da je tožnica delo opravlja pod nadzorom nekoga, ki ga sodišče prve stopnje niti ni ugotovilo. Tožnica je v letu 2009 prevzela vsa dela delovnega mesta finančnika IV in je bila zadolžena za dve proračunski postavki to je materialne stroške, usposabljanje in izobraževanje ter obračun domačih potnih nalogov. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dokazov, ki kažejo na to, da se je obseg dela tožnice po marcu 2011 zmanjševal izključno zaradi tega, ker je tožnica takrat vložila zahtevo za varstvo pravic. V kolikor bi se obseg dela pri toženi stranki v resnici zmanjševal, tožena stranka ne bi sklepala novih pogodb o delu z drugimi izvajalci. Tožena stranka je imela do leta 2007 sistemizirano prosto delovno mesto finančnika IV, od 6. 10. 2008 pa prosto delovno mesto finančnika VI, ki ga je dejansko opravljala tožnica. Tožena stranka je s 1. 7. 2010 izvedla zgolj fiktivno razporeditev E.E. na to delovno mesto, saj je ta delavka tudi po tej razporeditvi še naprej opravljala delo finančnika V. Tožnica je tudi po 1. 7. 2010 še nadalje opravljala delo finančnika VI. Tožnica je tudi prerazporejanje sredstev proračunskih postavk opravljala samostojno, res pa je, da so se pri nekaterih nalogah finančnega poslovanja vse tri zaposlene (tožnica, F.F. in G.G.) med seboj morale usklajevati. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnica dela ni opravljala samostojno, ampak pod okriljem F.F. in G.G.. Ni razumljivo zakaj je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek zavrnilo, saj so glede na naravo in vsebino dela, zlasti pa samo izvrševanje del in nalog pod nadzorom nadrejenih, podani vsi elementi delovnega razmerja. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da njenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala pritožbene navedbe in predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrže kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Na podlagi 2. odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Tožnica je s tožbo zahtevala ugotovitev obstoja delovnega razmerja za čas od 6. 10. 2008 z utemeljitvijo, da je tožena stranka več kot 3 leta s tožnico sklepala delovršne pogodbe, obstajali pa so elementi delovnega razmerja. Pritožba utemeljeno opozarja, da so si razlogi izpodbijane sodbe glede vprašanja ali so podani elementi delovnega razmerja, med seboj v nasprotju. Po eni strani sodišče prve stopnje v 18. točki obrazložitve ugotavlja, da je tožnica v času od 6. 10. 2008 dalje opravljala delo pri toženi stranki, v njenih prostorih, z njenimi sredstvi, po navodilih in nadzorom nadrejenih do marca 2011 v bistvu polni delovni čas, od takrat dalje pa glede na potrebe po delu na projektih le v zmanjšanem obsegu. V tej ugotovitvi so dejansko zajeti vsi elementi delovnega razmerja v smislu definicije iz 4. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007) z izjemo dela za plačilo, kar pa niti ni sporno. V nadaljevanju pa sodišče prve stopnje, v nasprotju s to uvodno ugotovitvijo, zaključi, da ne obstajajo vsi elementi za priznanje delovnega razmerja tožnice. Iz stavkov, ki se nahajajo med obema nasprotujočima si ugotovitvama, je možno razbrati, da je sodišče prve stopnje do takšnega zaključka prišlo ker:

- delo, ki ga je tožnica opravljala, ne sodi v delokrog nobenega sistemiziranega  delovnega mesta;

- tožnica pretežni del časa ni izpolnjevala pogojev za zasedbo delovnega mesta finančnik VI;

- pri delu ni bila samostojna, ampak sta ji pomoč nudili H.H. in G.G.,

- tožnica teh nalog (za katere zatrjuje da so naloge delovnega mesta finančnika VI) ni opravljala v času, ko je na podlagi pogodbe o zaposlitvi (pravilno: pogodbe o delu) delala na projektu J.

Vendar pa navedeni razlogi ne pomenijo, da niso podani elementi delovnega razmerja, zlasti še ob upoštevanju trditve tožnice o tem, zakaj se je obseg njenega dela po marcu 2011 bistveno zmanjšal.

V sporih kakršen je ta, ko je med strankama sporno ali sploh obstoji delovno razmerje med delavcem in delodajalcem, saj pogodba o zaposlitvi ni sklenjena ali pa je namesto nje sklenjena delovršna pogodba, se utemeljenost zahtevka presoja glede na to, ali so podani elementi delovnega razmerja. Ti elementi se ugotavljajo v skladu z definicijo delovnega razmerja iz 4. člena ZDR, ki delovno razmerje opredeljuje kot razmerje med delavci in delodajalcem, v katerem se delavec prostovoljno vključi v delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgoma opravlja delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca. Ob takšni definiciji sploh ni bistveno ali je tožnica delo opravljala samostojno ali pa pod nadzorom in ob pomoči ostalih delavk s področja financ. Nasprotno, navedena okoliščina bi kvečjemu še dodatno potrjevala, da je šlo za delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca in za vključitev v organiziran delovni proces.

Na obstoj elementov delovnega razmerja tudi ne more vplivati okoliščina (ki pa je sporna), da dela, ki jih je opravljala tožnica ne spadajo v delokrog nobenega sistemiziranega delovnega mesta. V kolikor delodajalec mimo sistemizacije in brez sklenjene pogodbe o zaposlitvi, temveč na podlagi civilnopravnega razmerja z istim delavcem več kot dve leti za polni delovni čas zagotavlja opravljanje dela, potem ni mogoče šteti, da niso podani elementi delovnega razmerja, češ da opravljane naloge ne zajemajo vseh nalog, ki so naštete pri opisu sistemiziranega  delovnega mesta. Vendar pa je obenem tudi vprašljiva pravilnost ugotovitve sodišča prve stopnje glede tega, ali delo, ki ga opravlja tožnica res ne pokriva nalog, ki so v sistemizaciji delovnih mest opredeljene pri delovnem mestu finančnika VI. Zmotno je stališče tožene stranke, ki mu očitno sledi tudi sodišče prve stopnje, da je za ugotovitev obstoja delovnega razmerja bistveno, ali je delavec opravljal prav  vse naloge, ki spadajo v opis nekega delovnega mesta. Celo iz izpovedbe priče D.D., ki ji tožnica očita pristranskost, izhaja, da je tožnica opravljala delo pri likvidaciji finančnih dokumentov in pripravi odredb, kar prav gotovo sodi v naloge, ki so v sistemizaciji navedene pri delovnem mestu finančnika VI. Sicer pa je tožnica ves čas prepričljivo zatrjevala, da je v celoti opravljala dela v zvezi z dvema proračunskima postavkama in sicer 4925 materialni stroški in 5888 usposabljanje in izobraževanje. Celo v primeru, če je res, da s tem niso bile izčrpane vse naloge, ki so predvidene pri sistemiziranem delovnem mestu finančnik VI, to ne vpliva na ugotovitev obstoja delovnega razmerja, če so podani elementi iz 4. člena ZDR. Razumevanje kakršnega ponuja tožena stranka in ki mu očitno sledi tudi sodišče prve stopnje, bi pomenilo, da bi delodajalci v sporih o obstoju delovnega razmerja ta institut uspešno izigrali, če bi delavcu za polni delovni čas s civilno pravno pogodbo dodelili vse naloge iz opisa delovnega mesta, razen ene.

Okoliščina, da tožnica večino spornega obdobja ni imela ustrezne izobrazbe za delovno mesto finančnik VI ne pomeni, da ne bi bilo možno ugotoviti obstoja delovnega razmerja, če so podani vsi elementi delovnega razmerja iz 4. člena ZDR. Pač pa navedeno pomeni, da je obstoj delovnega razmerja možno ugotoviti le za tisto delovno mesto, za katerega delavec izpolnjuje pogoje. Iz tega sledi, da bi bilo za čas do pridobitve ustrezne izobrazbe možno ugotoviti le obstoj delovnega razmerja za delovno mesto finančnika V, za katerega se zahteva srednja splošna ali strokovna izobrazba. Obenem pa so naloge, ki jih je tožnica dejansko opravljala tudi po zatrjevanju tožene stranke takšne, da jih lahko opravlja delavec s V stopnjo strokovne izobrazbe.

Za obstoj elementov delovnega razmerja tudi ni bistveno, da je tožnica po zadnji delovršni pogodbi opravljala (tudi) delo na projektu J. Sodišče prve stopnje pri navajanju tega argumenta ni povsem korektno. Le delno je res, da tožnica v času, ko je delala na projektu J sploh ni opravljala prejšnjih finančno-računovodskih nalog glede proračunskih postavk materialnih stroškov in stroškov usposabljanja in izobraževanja. V 11. točki obrazložitve je sodišče prve stopnje pravilno povzelo izpovedbo tožnice o tem, da je do 22. 3. 2011 opravljala dvojno delo in sicer v financah in na projektu, tega dne pa so ji na sestanku povedali, da je njeno delo (na finančnem področju) preneseno na drugo delavko I.I., ki je bila v tem mesecu premeščena v finance. Priča D.D. je potrdila to izpovedbo tožnice, ko je povedala, da je tožnica potem (po koncu leta 2010) še dva meseca pomagala na področju financ v službi za splošne zadeve, nato pa je začela delati na projektu  J. Tožnica vseskozi prepričljivo zatrjuje, da je bil ta odvzem dela v sektorju za finance posledica njene zahteve za priznanje obstoja delovnega razmerja za nedoločen čas na delovnem mestu finančnika IV. Tožnica je to zahtevo vložila 17. 3. 2011, zato utemeljeno sklepa, da je reduciranje njenih nalog zgolj na sodelovanju pri projektu (do česar je prišlo pet dni kasneje) posledica te zahteve. Tožena stranka se je očitno zavedala nezakonitosti svojega ravnanja, kar je razvidno iz tožničinega opisa razgovora z direktorica za pravne in kadrovske zadeve. V kolikor je res, da je tožnica delo na finančnem področju nehala opravljati izključno zaradi tega, da bi tožena stranka tako prikrila nezakonito ravnanje, ki je trajalo vse od oktobra 2008 (češ da tožnica sedaj dela le na projektu J, pa še tega dela je zmanjkalo), potem bi sodišče prve stopnje moralo ugotoviti, da je delovno razmerje za opravljanje finančnih opravil v zvezi s proračunskima postavkama 4925 in 5888 obstajalo tudi v času zadnje delovršne pogodbe (v času veljavnosti te pogodbe je tožnica te naloge dejansko opravljala od 1. 1. 2011 do 22. 3. 2011) in da je tožena stranka nadaljnje sodelovanje s tožnico na tem področju prekinila zato, da bi se izognila domnevi obstoja delovnega razmerja. Takšnemu dvojnemu izigravanju (sklenitev delovršne pogodbe namesto pogodbe o zaposlitvi; odvzem dela takoj po vloženi zahtevi za varstvo pravic) sodišče ne bi smelo dati varstva,  temveč bi varstvo moralo zagotoviti tožnici.

Sodišče prve stopnje se je sicer postavilo na stališče, da niso podani vsi elementi delovnega razmerja, vednar ni pojasnilo, kateri od elementov ni podan. V skladu s 1. odstavkom 4. člena ZDR so elementi delovnega razmerja naslednji:

- prostovoljna vključitev delavca v organiziran delovni proces delodajalca;

- delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca.

Nobena od okoliščin, s katerimi sodišče prve stopnje v 18. točki obrazložitve utemeljuje svoje stališče, na pomeni odsotnosti enega od zgoraj navedenih elementov delovnega razmerja. Nasprotno, vse kar se v izpodbijani sodbi navaja o v zakonu opredeljenih elementih delovnega razmerja, kaže kvečjemu na to, da so ti elementi podani. V kolikor pa obstajajo elementi delovnega razmerja, se v skladu s 16. členom ZDR domneva, da delovno razmerje obstaja. Iz dokazne ocene sodišča prve stopnje je možno sklepati, da sodišče prve stopnje šteje, da tožnica ni dokazala, da bi opravljala vse naloge, ki so navedene pri delovnem mestu finančnik VI. Zaradi očitne pomote glede tega glede katera sistemizacija je v spornem obdobju veljala je tožnica večino postopka sicer uveljavljala, da je opravljala naloge, ki so v sistemizaciji navedene pri delovnem mestu finančnik IV. Vendar ta pomota niti ni bistvena, saj so naloge v obeh primerih v pretežni meri enake. Sodišče prve stopnje očitno šteje, da je tožena stranka s pomočjo prič, ki jih je predlagala (D.D., H.H., G.G.) dokazala, da tožnica teh nalog ni opravljala ali pa jih ni opravljala v celoti. Tožnica svojo trditev, da je dejansko opravljala vse naloge, ki so navedene pri delovnem mestu pod zaporedno številko 241 želela dokazovati z zaslišanjem prič B.B. in C.C. Kadar sodišče šteje, da je neko dejstvo dokazano z zaslišanjem prič, ne more zavrniti dokaznega predloga, s katerim želi nasprotna stranka dokazati nasprotno dejstvo, češ da je prva stranka že dokazala svoje trditve. Takšna vnaprejšnja dokazna ocena ni dopustna. Razumevanje, da sploh ni potrebno izvajati dokaznih predlogov tožnice, ker je tožena stranka že dokazala ravno nasprotno, kot pa trdi tožnica, bi pomenilo, da je tožnica prikrajšana za možnost izjave in obravnavanja pred sodiščem. V kolikor je sodišče prve stopnje štelo, da je navedeno vprašanje odločilno za pravilno odločitev v tem sporu, bi moralo izvesti tudi dokaze, s katerimi je tožnica želela dokazovati svojo trditev, da je opravljala te naloge.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 354. in 355. člena ZPP pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Razlogi izpodbijane sodbe glede obstoja elementov delovnega razmerja so si med seboj v nasprotju oziroma so nejasni, zaradi česar sodbe ni možno preizkusiti, kar pomeni, da te pomanjkljivosti ni možno sanirati v pritožbenem postopku. Obenem pa je sodišče prve stopnje zaradi zmotne uporabe materialnega prava (okoliščine, ki jih je štelo za relevantne, sploh niso pomembne za ugotavljanje elementov delovnega razmerja) nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni ugotovilo vseh okoliščin, od katerih je odvisen odgovor na vprašanje ali so podani elementi delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je dokaze v zvezi s tem že izvajalo, zato bo v novem postopku v skladu z načelom enotnosti glavne obravnave lahko le prebralo zapisnike do sedaj izvedenih obravnav in nato znova odločilo o zahtevku. V kolikor bo sodišče prve stopnje štelo, da je za ta spor odločilno, ali je tožnica opravljala vse naloge delovnega mesta finančnik IV oziroma finančnik VI, bo zaslišalo priči B.B. in C.C.

Na podlagi 3. odstavka 165. člena ZPP je pritožbeno sodišče odločitev o stroških pritožbenega postopka pridržalo za končno odločbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.