VDSS sodba Pdp 836/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-10-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

regres za letni dopust - ustni dogovor - dokazna ocena - odločba ustavnega sodišča - odpoved pravici

Čeprav prvi odstavek 131. člena ZDR izrecno ne določa, da se delavec regresu za letni dopust ne more odpovedati, iz njegovega besedila vendarle ne izhaja, da bi se mu bilo mogoče odpovedati. Iz same vsebine navedene pravice in dejstva, da je zakonodajalec to predpisal kot dolžnost delodajalca s samim zakonom, izhaja, da se tej pravici delavec ne more odpovedati, saj bi bilo navedeno v nasprotju s smislom te zakonsko določene pravice.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna tožeči stranki obračunati regres za letni dopust za leta 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 in 2011 v bruto zneskih in po obračunu in plačilu vseh davkov od bruto zneska regresa, izplačati neto znesek v višini in z zapadlostjo, razvidno iz izreka (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki obračunati odpravnino v bruto višini 889,89 EUR ter ji po obračunu davkov in prispevkov  od bruto zneska izplačati neto znesek odpravnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 31. 1. 2011 dalje do plačila, v presežku v višini 247,91 EUR, pa tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 605,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka osemdnevnega izpolnitvenega roka dalje do plačila (III. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo v ugodilnem delu vlaga pravočasno pritožbo tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov, predvsem pa zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Navaja, da je med strankama veljal ustni dogovor o tem, da bo tožena stranka tožeči stranki izplačevala regres na način, da ji bo povrnila višje stroške za malico in ji bo na ta način izplačala znesek, ki bi ji drugače pripadal, če bi se izplačeval regres. Sodišče navedbam tožene stranke, da je bil tožeči stranki izplačan regres v obliki povečanega dodatka za prehrano, ni sledilo, takšna ugotovitev sodišča pa je neutemeljena. Kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo v 49. členu določa, da je delavec upravičen do povračila stroškov za prehrano v višini 4,90 EUR na dan. Kot izhaja iz predloženih obračunskih listin je tožeča stranka prejemala povrnjen višji znesek od navedenega. Tako izhaja iz obračuna plače za čas dela od 1. 7. 2010 do 31. 7. 2010, da je tožeča stranka dobila povrnjen regres za prehrano v znesku 122,40 EUR. V kolikor pa bi dobila po navedeni kolektivni pogodbi, bi ji pa pripadal le v višini 98,00 EUR. Tožena stranka je tudi izpovedala, da je računovodji glede povračila stroškov v zvezi s prehrano naročila, da tožeči stranki obračuna višji znesek od minimalnega, ki so ga dobivali ostali zaposleni, o čemer bi lahko izpovedala. Tožena stranka je namreč laik v postopku, ki ji pravno izražanje ni toliko poznano in je menila, da je z izraženim dovolj jasno izrazila željo po zaslišanju računovodje. Sodišče navedene priče ni zaslišalo, v obravnavanem primeru pa je bil to ključen dokaz, ki bi potrdil navedbe tožene stranke. Sodišče prve stopnje je tako nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni izvedlo vseh ključnih dokazov, ki jih je predlagala tožena stranka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in vrne v ponovno sojenje sodišču prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo in da je na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje sprejelo tudi materialnopravno pravilno odločitev. Neutemeljen je pritožbeni očitek, da sodišče ni zaslišalo priče A.A., računovodje, saj zaslišanje te priče tožena stranka v dokaznem postopku ni predlagala. Sodišče prve stopnje je izvedlo vse dokaze, ki so bili predlagani s strani strank v potrditev pravno odločilnih dejstev.

Tožeča stranka s predmetno tožbo vtožuje plačilo regresa za redni letni dopust za leto 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 in 2011. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenega dokaznega postopka, po zaslišanju tožeče stranke in toženke, ugotovilo, da tožeči stranki vtoževani regresi, rezen delno za leto 2006 (v višini 255,80 EUR, ki jih tožnica ne vtožuje), niso bili plačani. Med strankama je bilo sporno, ali sta se stranki ustno dogovorili, da bo namesto izplačila vtoževanih regresov tožena stranka izplačevala višji dodatek za prehrano. Tožena stranka je namreč zatrjevala, da je tožnici regres izplačan v obliki povečanega dodatka za prehrano, tožeča stranka pa je zatrjevala, da poleg plače nikoli ni dobila nobenega drugega plačila in da med strankama ni obstajal ustni dogovor, da bi bil regres izplačan kako drugače. Sodišče prve stopnje ni sledilo trditvam tožene stranke, ker jih ta ni izkazala, prav tako pa ni predložila nobenih dokaznih listin, iz katerih bi izhajalo, da je tožeči stranki dejansko izplačala vtoževane regrese. V zvezi s plačilo regresov za letni dopust velja enako kot glede ostalih prejemkov iz delovnega razmerja, da v primeru spora, v katerem delavec zatrjuje, da ni prejel vsega, kar mu pripada, je dokazno breme na strani delodajalca. Za konkretni spor to pomeni, da bi morala tožena stranka dokazati, da je tožeči stranki izplačala regres za letni dopust za vtoževana leta, kakor tudi, da je od obračunanega regresa v skladu z Zakonom o dohodnini odvedla zakonsko predpisani davek. Sodišče prve stopnje je tako utemeljeno ugodilo zahtevku za plačilo regresov za letni dopust za leta od 2005 do 2011, višina samega regresa pa med strankama ni bila sporna.

Po določbi prvega odstavka 131. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) je delodajalec dolžan delavcu, ki ima pravico do letnega dopusta, izplačati regres za letni dopust najmanj v višini minimalne plače. Regresov, ki jih tožeča stranka s predmetno tožbo uveljavlja, tožena stranka ni izplačala, pa tudi če bi se stranki ustno dogovorili, sporazum ne bi bil zavezujoč, ker gre za zakonsko pravico delavca, ki se ji delavec ne more odpovedati, saj odpoved pravici, ki je zakonsko določena (je tudi osnova za plačilo davkov), ni veljavna, če zakon takšne možnosti posebej ne dopušča.

Pravilo, po katerem se delavec pravicam iz delovnega razmerja ne more odpovedati, po določbi Ustavnega sodišča Republike Slovenije opr. št. Up-63/2003-19 z dne 2. 2. 2005, velja le za zakonsko določene pravice kot minimum, ki ga je zaradi varstva šibkejše stranke pogodbe o zaposlitvi, torej delavca, predpisal že zakonodajalec. Iz citirane odločbe Ustavnega sodišča RS izhaja, da je delovno pravo nastalo in se oblikuje z namenom, da na področju t.i. odvisnega dela, za katerega sta značilna odvisnost in podrejenost delavca v razmerju do delodajalca, nadgradi civilno - obligacijsko pravno ureditev z zavezujočimi delovnopravnimi normami, ki določajo minimum pravic delavca in omejujejo pogodbeno svobodo strank. Zato je obligacijsko-pravne institute, vključno z institutom odpovedi pravice na področju delovnih razmerij, potrebno interpretirati in uporabljati v skladu z namenom in smislom delovnega prava, upoštevajoč pri tem temeljne posebnosti pravnega razmerja med delavcem in delodajalcem.

Čeprav prvi odstavek 131. člena ZDR izrecno ne določa, da se delavec regresu za letni dopust ne more odpovedati, iz njegovega besedila vendarle ne izhaja, da bi se mu bilo mogoče odpovedati. Iz same vsebine navedene pravice in dejstva, da je zakonodajalec to predpisal kot dolžnost delodajalca s samim zakonom, izhaja, da se tej pravici delavec ne more odpovedati, saj bi bilo navedeno v nasprotju in smislom te zakonsko določene pravice. Sicer pa je potrebno, tudi če bi se regres za letni dopust šteli za drugo pravico iz delovnega razmerja upoštevati dejstvo, da mora biti odpoved tej pravici izrecna in nedvoumna, kar pa za konkretni primer ne velja.

Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (353. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.