VDSS sodba in sklep Pdp 1093/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-12-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - sodno varstvo - pravni interes

Določba četrtega odstavka 41. člena ZDSS-1, po kateri delavec lahko spremeni tožbo glede zahtevka do konca glavne obravnave brez privolitve tožene stranke, ne pomeni, da bi tožnik, ki v delovnem sporu uveljavlja drug zahtevek poleg obstoječega – prvotnega zahtevka, ki se v ničemer ne nanaša na ugotovitev nezakonite odpovedi (in kar predstavlja spremembo tožbe po drugem odstavku 184. člena ZPP), lahko z naknadnim novim zahtevkom za „ugotovitev nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja“ podaljšal rok za sodno varstvo za ugotovitev nezakonite odpovedi.

Pravni interes kot procesna predpostavka za (ugotovitveno) tožbo mora obstajati še v trenutku zaključka glavne obravnave. Z ugotovitveno tožbo tudi ni mogoče zahtevati obstoja ali neobstoja nekega pravnega razmerja, ki naj bi obstajalo v preteklosti, temveč zgolj ugotovitev, ali takšno razmerje obstaja oziroma ne obstaja v sedanjosti. To je tudi v skladu s pravilom o časovnih mejah pravnomočnosti. Tožnik v času zaključka glavne obravnave ni bil več v delovnem razmerju pri toženi stranki, zato ni imel več pravnega interesa za zahtevka za ugotovitev delovnega razmerja in za izročitev pisne pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas za navedeno obdobje, še zlasti zato, ker je bil tožnik v tem obdobju, ki je predmet ugotovitvenega in posledično dajatvenega zahtevka, že v delovnem razmerju za določen čas.

Pritožba se zavrne ter se potrdita izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje.

Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je s sodbo ugotovilo, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju v obdobju od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 na delovnem mestu „dispečer – Sektor letalska operativa“ (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku v 8 dneh po prejemu sodbe predloži v podpis pogodbo o zaposlitvi za čas od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 za delovno mesto „7008 dispečer – Sektor letalska operativa“ (II. točka izreka), da obračuna regres za leto 2010 in sorazmerni del regresa za leto 2011, odvede davke v skladu z zakonom, neto znesek pa izplača tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila (III. točka izreka), da mu povrne stroške predsodnega postopka v višini 341,00 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila, v presežku (za plačilo stroškov predsodnega postopka v višini 511,50 EUR) pa je tožnikov zahtevek zavrnilo (IV. točka izreka). Prav tako je zavrnilo tožbeni zahtevek v delu, v katerem tožnik zahteva ugotovitev, da je bil pri toženi stranki v delovnem razmerju za nedoločen čas od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010 na delovnem mestu „7008 dispečer – Sektor letalska operativa“ (V./1. točka izreka), da mu je tožena stranka dolžna v 8 dneh po prejemu sodbe predložiti v podpis pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010 za delovno mesto „7008 dispečer – Sektor letalska operativa“ (V./2. točka izreka) in da mu je tožena stranka dolžna priznati vse pravice iz delovnega razmerja na navedenem delovnem mestu za čas od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 (V./3. točka izreka).  S sklepom je zavrglo tožbo v delu, v katerem tožnik zahteva ugotovitev, da je bil pri toženi stranki v delovnem razmerju za nedoločen čas od 5. 8. 2011 dalje na delovnem mestu „7008 dispečer – Sektorska letalska operativa“ (VI./1. točka izreka), da mu delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 4. 8. 2011 in je pri toženi stranki še nadalje v delovnem razmerju za nedoločen čas (VI./2. točka izreka), da se mu od 5. 8. 2011 dalje priznajo pravice iz delovnega razmerja na tem delovnem mestu (VI./3. točka izreka), da mu je tožena stranka za to delovno mesto dolžna v 8 dneh po prejemu sodbe predložiti v podpis pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas od 5. 8. 2011 dalje (VI./4. točka izreka) ter da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in mu od 5. 8. 2011 do vrnitve nazaj na delo obračunati nadomestilo plače v mesečnem bruto znesku 1.977,37 EUR, po odvodu davkov in prispevkov pa tožniku plačati neto znesek vsakokratne mesečne plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu od zneska za pretekli mesec do plačila ter za isto obdobje tožnika prijaviti v zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ (VI./5. točka izreka). Zaradi umika tožbe je ustavilo postopek v delu tožbenega zahtevka, v katerem tožnik zahteva, da mu je tožena stranka dolžna vpisati delovno dobo v delovno knjižico od 1. 10. 2008 do 31. 12. 2008 in ga prijaviti v matično evidenco ZPIZ, od 1. 1. 2009 do 31. 3. 2010 pa ga le prijaviti v matično evidenco ZPIZ, da mu je dolžna tožena stranka za obdobje od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 obračunati in plačati nadomestilo plače v mesečnem bruto znesku 1.938,59 EUR, od zneskov izplačil za to obdobje obračunati in pristojnim organom plačati dolžne davke in prispevke z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu za pretekli mesec, da ga je dolžna tožena stranka od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 prijaviti v pokojninsko, zdravstveno in invalidsko zavarovanje ter matično evidenco ter mu za obdobje od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 izplačati vsakomesečne stroške za malico ter prevoz na delo in z dela z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu za pretekli mesec (VII. točka izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (VIII. točka izreka).

Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del navedene sodbe in sklep o zavrženju dela tožbe iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.). Navaja, da je že od vsega začetka zatrjeval, da niso izpolnjeni pogoji za sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas glede na 54. člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), zaradi česar bi morala tožena stranka že 1. 10. 2008 s tožnikom skleniti pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Ker je bil tožnik pri toženi stranki nepretrgoma v delovnem razmerju in je bil že od 1. 10. 2008 (do 4. 8. 2011) ves čas zaposlen na istem delovnem mestu, kar je sodišče prve stopnje tudi ugotovilo, mu pogodba o zaposlitvi za določen čas 31. 3. 2010 ni prenehala. Po tem času je tožnik ostal v delovnem razmerju, zato je na podlagi navedene določbe ZDR prišlo do transformacije pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto „7008 dispečer – sektor letalska operativa. Zato so protispisne navedbe sodišča prve stopnje v 25. točki izpodbijane sodbe, da tožnik ni navajal, zakaj naj bi bili pogodbi za določen čas sklenjeni v nasprotju z določbami ZDR, s čimer je podana bistvena kršitev določb postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožnik še izpostavlja, da se v primeru preoblikovanja pogodbe o zaposlitvi iz določenega v nedoločen čas šteje, da je bila že prva pogodba o zaposlitvi, ki je bila sklenjena za določen čas, dejansko sklenjena za nedoločen čas, zaradi česar je sodišče prve stopnje materialnopravno napačno zavrnilo tožnikov zahtevek v V. točki izreka. Pogodbeno sodelovanje med strankama je prenehalo z dnem 4. 8. 2011 na podlagi odpovedi. Glede na novo situacijo je tožnik 19. 3. 2012 ustrezno razširil tožbeni zahtevek in zahteval ugotovitev nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja. Stališče sodišča prve stopnje, da je razširitev tožbenega zahtevka glede na tretji odstavek 204. člena ZDR prepozna, je materialnopravno zmotno. Tožnik je imel tožbo v zvezi z veljavnostjo in zakonitostjo pogodbe o zaposlitvi vloženo že pred prenehanjem delovnega razmerja pri toženi stranki, zato je lahko tožbo ustrezno modificiral do konca glavne obravnave, kot to določa 184. člen ZPP. Vprašanje, ali je pogodba o zaposlitvi veljavno sklenjena, zajema vprašanje veljavnosti njene sklenitve in njenega prenehanja. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da spor o obstoju delovnega razmerja ne obsega hkrati tudi spora v zvezi z njegovim prenehanjem, saj tožniku zožuje pravico do sodnega varstva in to kljub temu, da ima zoper delodajalca v zvezi z veljavnostjo iste pogodbe o zaposlitvi že vloženo tožbo. Smisel razširitve tožbe je zgolj v tem, da se dokončno uredi razmerje med strankama. Meni, da je sodišče tožniku odmerilo predsodne stroške v prenizkem znesku glede na to, da je šlo za zapleten postopek, saj je sodišče že samo ugotovilo, da se konkretni spor nanaša na tri dejanske in pravne sklope. Ker je odločitev sodišča napačna, je nepravilna tudi odločitev, da tožnik sam krije svoje stroške postopka. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnika ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijani del odločbe sodišča prve stopnje. Navaja, da je tožba v delu, kjer tožnik zahteva ugotovitev obstoja delovnega razmerja za nedoločen čas od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010, prepozna. Tožnik je tožbo vložil na podlagi poziva delodajalcu z dne 12. 5. 2011, kar pomeni, da v pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni 26. 8. 2008 in 27. 8. 2009, ni več mogoče posegati. Z zahtevo za varstvo pravic pri delodajalcu tožnik ni zahteval priznanja delovnega razmerja za nedoločen čas od 1. 10. 2008 dalje, zato tožbenega zahtevka s takšno vsebino ne more uveljavljati v kasnejšem sodnem postopku. Za čas, ko je bil tožnik v delovnem razmerju od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010 in je imel pisni pogodbi o zaposlitvi, nima pravne podlage za zahtevo po izročitvi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas niti pravnega interesa za priznanje obstoja delovnega razmerja za nedoločen čas od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010, saj tožniku v tem času pravice iz delovnega razmerja niso bile kršene. Tožnik ni uveljavljal sodnega varstva v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi v zakonskih rokih. Tožena stranka je tožniku 4. 7. 2011 posredovala odpoved pogodbe o zaposlitvi, tožnik pa v zvezi z dejanskim prenehanjem opravljanja dela ni uveljavljal nobenega pravnega varstva. Vrnitve nazaj na delo tožnik ne more zahtevati z vlogo z dne 19. 3. 2012. Uveljavlja povrnitev stroškov odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi. Pri tem je na podlagi drugega odstavka 350. člena v zvezi 366. členom ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo zatrjevanih absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka niti tistih, na katere se pazi po uradni dolžnosti. Pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje ter v zadevi pravilno odločilo.

Glede v pritožbi očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je potrebno pojasniti, da je omenjena kršitev (t. i. protispisnost) podana zgolj takrat, ko obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku ter med samimi temi listinami oziroma zapisniki, ne pa, če obstaja nasprotje med razlogi sodbe in trditvami strank v zvezi z nezakonito sklenitvijo pogodb o zaposlitvi za določen čas. Zatrjevana kršitev določb postopka zato ni podana, vendar pa pritožba pravilno opozarja, da je sodišče prve stopnje pri ugotovitvi, da tožnik ni podal ustrezne trditvene podlage, zaradi katerih naj bi bili konkretni pogodbi o zaposlitvi (z dne 26. 8. 2008 in 27. 8. 2009) sklenjeni v nasprotju z določbami ZDR, prezrlo navedbe v pripravljalni vlogi z dne 19. 3. 2012, da je tožnik že od vsega začetka, tj. od 1. 10. 2008 dalje, v delovnem razmerju pri toženi stranki in se zato šteje, da je že s tem datumom dejansko sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas po 54. členu ZDR.

Tožnik je v pisnem pozivu z dne 12. 5. 2011, ko je opravljal delo po sklenjeni pogodbi o poslovnem sodelovanju, toženo stranko pozval k odpravi nepravilnosti. Zatrjeval je, da že vse od leta 2008 opravlja delo na sistemiziranem delovnem mestu „dispečer“ in zahteval, da mu tožena stranka izroči ustrezno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Tožnik je uveljavljal obstoj delovnega razmerja za nedoločen čas, pri čemer je izhajal iz predpostavke, da je imelo njegovo delo po pogodbi o poslovnem sodelovanju

od 1. 4. 2010 dalje v času vložene zahteve vse elemente delovnega razmerja. Uveljavljanje obstoja delovnega razmerja, ker naj bi v razmerju, ki sta ga stranki uredili s (civilno) pogodbo, obstajali elementi delovnega razmerja, pomeni uveljavljanje obstoja delovnega razmerja oziroma pogodbe o zaposlitvi, čeprav je stranki nista sklenili kot takšne in v pisni obliki. Če delavec za kršitev pravice (da je bila pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena v nasprotju z zakonom) zve v času trajanja (delovnega) razmerja (od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011), katerega obstoj je bil med strankama sporen, lahko uveljavlja preoblikovanje v delovno razmerje za nedoločen čas v postopku po prvem in drugem odstavku 204. člena ZDR. Ker tožena stranka v nadaljnjem roku 8 delovnih dni po vročeni pisni zahtevi ni izpolnila tožnikove zahteve, je tožnik skladno s prvim in drugim odstavkom 204. člena ZDR pravočasno vložil tožbo z

zahtevkom za ugotovitev sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas od 1. 10. 2008 dalje.

Tožba z zahtevkom za ugotovitev sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas od 1. 10. 2008 dalje je bila vložena 20. 6. 2011, pogodbeno sodelovanje med strankama pa je prenehalo z dnem 4. 8. 2011. Vrhovno sodišče RS je v zadevi opr. št. VIII Ips 51/2009 z dne 14. 2. 2011 (enako pa že pred tem v zadevi opr. št. VIII Ips 123/2007 z dne 27. 9. 2007) že zavzelo stališče, da prenehanje opravljanja dela oziroma odpoved pogodbenega sodelovanja, ob zatrjevani domnevi, da naj bi šlo za dejansko delovno razmerje, pomeni tudi prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Vsak poseg delodajalca v veljavnost takšne pogodbe pomeni kršitev pravice, zoper katero delavec uveljavlja sodno varstvo, vendar v za to predpisanih rokih. Sodišče lahko o nezakonitem prenehanju delovnega razmerja odloči po vsebini le, če je bila tožba vložena pravočasno. V primeru prenehanja opravljanja dela oziroma pogodbenega sodelovanja z zatrjevanimi elementi delovnega razmerja ni predviden poseben notranji postopek, temveč po tretjem odstavku 204. člena ZDR neposredno sodno varstvo. Delavec lahko sicer še pred prenehanjem določenega pogodbenega razmerja z elementi delovnega razmerja od delodajalca zahteva obstoj delovnega razmerja in sklenitev pogodbe o zaposlitvi (po prvem in drugem odstavku 204. člena ZDR), vendar pa takšen postopek ni povezan z uveljavljanjem neposrednega sodnega varstva po tretjem odstavku 204. člena ZDR. Spor o obstoju delovnega razmerja zato tudi ne obsega spora v zvezi z njegovim prenehanjem.

Tožnik je šele v letu 2012 vložil pripravljalno vlogo, v kateri je postavil (nov) zahtevek za ugotovitev nezakonitega prenehanja delovnega razmerja dne 4. 8. 2011 ter poziv nazaj na delo. Do te razširitve oziroma spremembe tožbe je prišlo prepozno, saj je rok za tožbo v delu, v katerem tožnik zahteva ugotovitev nezakonite odpovedi po tretjem odstavku 204. člena ZDR, že potekel, in sicer glede na to, da je prenehalo pogodbeno sodelovanje dne 4. 8. 2011, je rok za vložitev tožbe potekel dne 3. 9. 2011. To da lahko stranka do konca glavne obravnave spremeni tožbo, kar je vsebina prvega odstavka 184. člena ZPP, na katerega se sklicuje pritožba, ne pomeni tudi tega, da bi tožnik lahko z naknadnim novim zahtevkom za „ugotovitev nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja“ podaljšal rok za sodno varstvo iz tretjega odstavka 204. člena ZDR. Navedena določba ZPP o spremembi tožbe torej v takšnem primeru ne podaljša tudi 30-dnevnega roka za sodno varstvo tožnika – delavca za ugotovitev nezakonite odpovedi, ki je materialni prekluzivni rok, z vsemi značilnostmi takšnega roka (prim. sklep Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 125/2007 z dne 23. 9. 2008).

Tožba v delu, kjer tožnik zahteva ugotovitev nezakonitega prenehanja delovnega razmerja 4. 8. 2011 in da je od 5. 8. 2011 še nadalje v delovnem razmerju za nedoločen čas, je bila vložena prepozno. Ugotovitev o zamudi prekluzivnega roka za vložitev tožbe ima za posledico zavrženje tožbe, zato je odločitev sodišča prve stopnje v VI. točki izreka pravilna, pritožba v tem delu pa neutemeljena.

Navedeno pomeni, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 4. 8. 2011, sodišče prve stopnje pa je v V./1. točki izreka zavrnilo ugotovitveni zahtevek, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju za nedoločen čas od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010 na delovnem mestu „7008 dispečer – Sektor letalska operativa“, posledično v V./2. točki izreka pa tudi zahtevek za izročitev pogodbe o zaposlitvi za navedeno obdobje. Pri pritožbeni presoji tega dela odločitve je treba izhajati najprej iz ugotovitve sodišča prve stopnje, da so v obdobju od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 dejansko obstajali elementi delovnega razmerja. V I. točki izreka odločbe je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju v obdobju od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011 na delovnem mestu „7008 dispečer – Sektor letalska operativa“, v II. točki izreka pa je bilo odločeno, da je tožena stranka za to obdobje dolžna tožniku v podpis predložiti pogodbo o zaposlitvi za to delovno mesto. V tem delu odločitev sodišča ni izpodbijana, torej je postala pravnomočna, zato je pritožbeno sodišče na podlagi 319. člena ZPP nanjo vezano.

Vrhovno sodišče RS je v zadevi opr. št. VIII Ips 64/2007 z dne 26. 6. 2007 v podobni zadevi že sprejelo stališče, da mora pravni interes kot procesna predpostavka za (ugotovitveno) tožbo obstajati še v trenutku zaključka glavne obravnave. Z ugotovitveno tožbo tudi ni mogoče zahtevati obstoja ali neobstoja nekega pravnega razmerja, ki naj bi obstajalo v preteklosti, temveč zgolj ugotovitev, ali takšno razmerje obstaja oziroma ne obstaja v sedanjosti. To je tudi v skladu s pravilom o časovnih mejah pravnomočnosti (Prim. A. Galič v L. Ude in drugi, Pravdni postopek: Zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list RS, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 147). Tožnik v času zaključka glavne obravnave ni bil več v delovnem razmerju pri toženi stranki, zato ni imel več pravnega interesa za zahtevka za ugotovitev delovnega razmerja za čas od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010 in za izročitev pisne pogodbe o zaposlitvi za navedeno obdobje, še zlasti zato, ker je bil tožnik v obdobju od 1. 10. 2008 do 31. 3. 2010, ki je predmet ugotovitvenega in posledično dajatvenega zahtevka, o katerih je bilo odločeno v V./1. in V./2. točki izreka, že v delovnem razmerju, stranki pa sta za navedeno obdobje že sklenili dve pisni pogodbi o zaposlitvi na delovnem mestu „7008 dispečer – Sektor letalska operativa“. Sodišče prve stopnje bi sicer pravilno moralo tožbo v tem delu na podlagi 274. člena ZPP zavreči in do odločitve po vsebini v točkah V./1. in V./2. sploh ne bi smelo priti. To bi lahko predstavljalo kršitev postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, na katero pa pritožbeno sodišče ne pazi po uradni dolžnosti. Ker pritožbeni ugovor kršitve 274. člena ZPP ni bil podan, je pritožbeno sodišče potrdilo vsebinsko odločitev sodišča prve stopnje v tem delu.

Glede odločitve sodišča prve stopnje v V./3. točki izreka pritožba razen nestrinjanja z njo, ne navaja ničesar. V okviru preizkusa po uradni dolžnosti pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnik ni navedel, katere pravice iz delovnega razmerja (z izjemo pravice do regresa, o katerem je v III. točki izreka pravnomočno odločeno) naj mu tožena stranka prizna od 1. 4. 2010 do 4. 8. 2011. Zato je ob ugotovitvi, da je tožnik za navedeno obdobje prejel vse prejemke, do katerih je upravičen na podlagi obstoja delovnega razmerja, sodišče prve stopnje v tem delu utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek.

Neutemeljeno je tudi pritožbeno zavzemanje za odmero stroškov predsodnega postopka pri delodajalcu v višjem znesku.

Vsakokratna določitev količnika nagrade za posel (ki je v tar. št. 2200 določen v razponu od 0,5 do 2,5) poteka po merilih, ki jih določa 13. člen Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT; Ur. l. RS, št. 37/2008). Pri nagradah v razponu se nagrada določi po pravičnem preudarku, ob upoštevanju vseh okoliščin predvsem obsega in težavnosti odvetniške storitve, uporabe tujih pravnih virov, posebne z izvenpravnih področij, pravnega specialističnega znanja ali tujega jezika, pomena zadeve ter prihodkov in premoženjskih razmer stranke. Pri tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožnik zahteval izročitev pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas od leta 2008 dalje. Okoliščina, da se je sodišče prve stopnje

odločilo samostojno obravnavati tožnikov zahtevek v treh ločenih dejanskih in pravnih sklopih (po posameznih obdobjih), še ne utemeljuje odmere stroškov predsodnega postopka v višjem znesku. Tudi po presoji pritožbenega sodišča ob upoštevanju povprečnega obsega in težavnosti primera za opravljene storitve v predsodnem postopku količnik nagrade za posel znaša 1,0, višji priglašeni stroški pa niso utemeljeni.

Ker pritožbeno sodišče ni ugotovilo razlogov, iz katerih se prvostopenjska odločba izpodbija in tudi ne razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti, je na podlagi 353. člena ZPP in 2. točke 365. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo ter potrdilo izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato skladno s 154. členom ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sam krije svoje pritožbene stroške. Tožena stranka z odgovorom na pritožbo ni bistveno pripomogla k razjasnitvi zadeve, zato skladno s 155. členom ZPP sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

ZDSS-1 člen 41, 41/4. ZDR člen 204, 204/1, 204/2, 204/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.