VDSS sodba in sklep Pdp 772/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-11-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost delodajalca - mobing - neenaka obravnava - dokazno breme - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje

Če delavec v sporu navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je bil neenako obravnavan ali trpinčen na delovnem mestu, je dokazno breme na strani delodajalca (2. odst. 45. člena ZDR). V takšnem primeru je treba upoštevati ZDR, ki je kot lex specialis v razmerju do OZ, ki ureja odškodninsko odgovornost, uredil določena vprašanja, ki se nanašajo na to področje. ZDR v 6.a in 45. členu ureja prepoved nadlegovanja ter trpinčenja in obveznost varovanja dostojanstva delavca pri delu.

Pritožbi tožnice se delno ugodi in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje:

- razveljavi v tč. I., in III. izreka ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje;

- delno spremeni v drugem odstavku tč. II. izreka tako, da se tč. II. v celoti glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožnici plačati solidarnostno pomoč v višini 1.680,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2009 dalje , v roku 8 dni.

Višji zahtevek (zakonske zamudne obresti od 1. 1. 2008 do 31. 1. 2009) se zavrne.“

V preostalem delu se pritožba tožnice in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta in se potrdi nerazveljavljeni in nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje (tj. prvi odstavek tč. II. izreka in drugi odstavek tč. II izreka glede  zakonskih zamudnih obresti, ki tečejo od 1. 1. 2008 do 31. 1. 2009).

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek, da ji je tožena stranka dolžna plačati iz naslova neenake obravnave ter trpinčenja (mobinga) odškodnino v višini 12.081,84 EUR od vložitve tožbe dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi, v roku 8 dni (tč. I izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna plačati tožnici solidarnostno pomoč v višini 1.680,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 3. 2009 dalje v roku 8 dni. Višji tožbeni zahtevek (zakonske zamudne obresti od 1. 1. 2008 do 24. 3. 2009) je zavrnilo (tč. II izreka). Glede pravdnih stroškov je odločilo, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti znesek 1.048,95 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude pa od zapadlosti dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi (tč. III izreka).

Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe in stroškovno odločitev se iz vseh pritožbenih razlogov naštetih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) pritožuje tožnica. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožničinemu tožbenemu zahtevku tudi v tem delu ugodi oziroma podrejeno, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Navaja, da je tožnica s potrdilom o vloženi priporočeni pošiljki dokazala, da je na toženo stranko naslovila zahtevo za plačilo solidarnostne pomoči, zato bi ji sodišče prve stopnje zakonske zamudne obresti od zahtevanega zneska moralo priznati od 31. 1. 2009.

Glede vtoževane odškodnine zaradi neenake obravnave in mobinga tožnica navaja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo pravila o obrnjenem dokaznem bremenu in ni raziskalo vseh zatrjevanih okoliščin. Podana je tudi kršitev iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj se izpodbijane sodbe ne da preizkusiti. Tožena stranka je tožnici večkrat podala odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove, kar je eden od načinov neenake obravnave delavca. Tožnica dodatkov (dodatka za pozitiven poslovni izid in nadpovprečno uspešnost obračunske enote), vse od sklenitve pogodbe o zaposlitvi z dne 21. 12. 2005 do sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 1. 2008, ni prejemala, kljub temu, da so bili v pogodbi o zaposlitvi dogovorjeni. V tem delu je sodišče prve stopnje svojo dokazno oceno oprlo izključno na izpovedbo priče A.A.. Tožena stranka glede izplačevanja dodatkov pred zaslišanjem te priče ni podala ustrezne trditvene podlage in ni predložila dokazov. Šele navedena priča je pojasnila, da tožnica dodatkov ni dobila izplačanih, ker je bila edina režijska delavka tožene stranke. Z ozirom na navedeno je tožnica predlagala, da sodišče prve stopnje toženo stranko pozove, da predloži akte, na podlagi katerih so se navedeni dodatki obračunavali. Temu dokaznemu predlogu sodišče prve stopnje, ni ugodilo. V tem delu tudi manjka dokazna ocena sodišča prve stopnje o tem, kako je bilo z izplačevanjem dodatkov zaposlenim pri toženi stranki v obdobju od 1 .1. 2006 do 1. 4. 2006 (sodišče prve stopnje ni ugotovilo, kateri dodatki so se izplačevali, v kakšnem obsegu in kdo je imel pravico do teh dodatkov). Sodišče prve stopnje prav tako ni soočilo priče A.B. s tožnico v zvezi s plačilom stimulativnega dela. Glede novoletne obdaritve decembra leta 2005 in 2006 je napačno povzelo pričanje A.C. in A.A.. Predlaganega dokaza z zaslišanjem priče A.D. (vodja gostinjstva) ni izvedlo. Tožnica darila ni dobila ne v letu 2005 ne v letu 2006. Na podlagi izpovedb zaslišanih prič (zlasti A.E.) ni mogoče zaključiti, da je bilo darilo decembra 2006 osebno darilo A.F.. Glede neurejenosti in neprimernosti prostorov sodišče prve stopnje ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja, ker ni pravilno upoštevalo izpovedb zaslišane priče A.G., A.E. in tožnice. Tožena stranka je tožnico neenako obravnavala tudi zato, ker ji je odredila delo na spornem hodniku. Glede razporejanja na ostala dela pa tožnica navaja, da je sodišče prve stopnje v tem delu bistveno kršilo pravila pravdnega postopka, saj je v nasprotju z izpovedbami zaslišanih prič A.G. in A.E. zaključilo, da tožnica ni dokazala, da je bila na čiščenje in delo v menjalnico, razporejena večkrat kot ostale zaposlene delavke. V tem delu bi bilo potrebno soočiti tožnico in pričo A.B.. Glede izplačila regresa v letu 2007 je sodišče prve stopnje napačno povzelo izpovedbe zaslišanih prič in ni upoštevalo dopisa tožene stranke z dne 20. 7. 2007, iz katerega izhaja, da je bila tožnica v razmerju do ostalih zaposlenih pri toženi stranki neenako obravnavana.  Kljub temu, da je imela možnost koristiti letni dopust, ji tožena stranka ni želela izplačati regresa. Priglaša pritožbene stroške.

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe in stroškovno odločitev se iz vseh pritožbenih razlogov naštetih v prvem odstavku 338. člena ZPP pritožuje tožena stranka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožničin tožbeni zahtevek tudi v tem delu zavrne. Navaja, da tožnica ni izpolnila predpostavk za zahtevano višino solidarnostne pomoči. Sodišče prve stopnje je tožnici prisodilo višji znesek solidarnostne pomoči, kot ji pripada po kolektivni pogodbi. Tožnica zahtevka po višini ni obrazložila. Povprečna mesečna plača v RS je v obdobju od julija do septembra znašala 1.267,12 EUR bruto, kar izhaja iz uradnih podatkov Statističnega urada RS, zato je tožnica lahko upravičena le do zneska 380,14 EUR bruto, kolikor znaša 30 % navedenega povprečja v obdobju, ko je bila opravičeno odsotna zaradi bolezni. Pritožbi prilaga izpis iz spletne strani Statističnega urada RS glede povprečne mesečne plače v RS za september 2007.

Tožnica je na pritožbo tožene stranke odgovorila. Navaja, da tožena stranka šele v  pritožbi prvič graja višino tožničinega zahtevka iz naslova solidarnostne pomoči.

Pritožba tožnice je delno utemeljena, pritožba tožene stranke pa ni utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP, po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava.

V tem individualnem delovnem sporu tožnica od tožene stranke vtožuje odškodnino zaradi neenake obravnave in trpinčenja na delovnem mestu. Hkrati od tožene stranke, zaradi daljše bolniške odsotnosti in na podlagi 63. člena Kolektivne pogodbe dejavnosti gostinstva in turizma (KPGT, Ur. l. RS, št. 83/1997), zahteva plačilo solidarnostne pomoči.

Sodišče prve stopnje je tožničin odškodninski zahtevek zavrnilo. Ugotovilo je, namreč, da niso podani vsi elementi odškodninske odgovornosti za vtoževano škodo, ker ravnanja tožene stranke, ki jih je tožnica opredelila kot diskriminatorna, niso protipravna. Tožničinemu zahtevku iz naslova solidarnostne pomoči je ugodilo v zahtevani višini, pri čemer je tožnici prisodilo zakonske zamudne obresti od vložitve tožbe dalje (25. 3. 2009) in ne od 1. 1. 2008 kot je to zahtevala tožnica.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi pri odločanju o vtoževani odškodnini napačno uporabilo materialno pravo, ker ni upoštevalo, da je v primeru, če delavec v sporu navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je bil neenako obravnavan ali trpinčen na delovnem mestu, dokazno breme na strani delodajalca, na kar pravilno opozarja tudi tožnica v pritožbi. V takšnem primeru je namreč treba pri odločanju o vtoževani odškodnini upoštevati Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), ki jo kot lex specialis v razmerju do Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.), ki ureja odškodninsko odgovornost, uredil določena vprašanja, ki se nanašajo na to področje. ZDR tako v 6. členu ureja prepoved diskriminacije in povračilnih ukrepov. Določa da v primeru, če kandidat oziroma delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je bila kršena prepoved diskriminacije, mora delodajalec dokazati, da v obravnavanem primeru ni kršil načela enakega obravnavanja oziroma prepovedi diskriminacije (šesti odstavek 6. člena ZDR). ZDR v 6.a in 45. členu ureja prepoved nadlegovanja ter trpinčenja in obveznost varovanja dostojanstva delavca pri delu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da delodajalec svojih obveznosti ni izpolnil, je dokazno breme na strani delodajalca (drugi odstavek 45. člena ZDR).

Sodišče prve stopnje je sicer zapisalo, da ni podana protipravnost zatrjevanih ravnanj tožene stranke (torej, da niso podani vsi elementi za odškodninsko odgovornost tožene stranke za vtoževano škodo), pri čemer pa ni upoštevalo, da je dolžna tožena stranka kot delodajalec dokazati, da tožnica ni bila neenako obravnavana (diskriminirana) in da ni bila žrtev mobinga. Ker je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo, je ostalo dejansko stanje v zvezi z odškodninskim zahtevkom tožnice neraziskano. Na podlagi ocene izvedenih dokazov bi moralo namreč ugotoviti, ali je bila tožnica na delovnem mestu v primerjavi z ostalimi zaposlenimi neenako obravnavana (diskriminirana) in ali so predpostavljeni nad njo izvajali mobing.

Tudi sicer pritožbeno sodišče ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni ugotovilo vseh okoliščin, ki so pomembne za pravilno in zakonito odločitev o vtoževani odškodnini.

Tožnica je v tožbi trdila, da ji po prihodu na delo v poslovno enoto A. (tj. januarja 2006) tožena stranka ni več izplačevala dodatkov. Te so po njenih navedbah ostali zaposleni prejemali. Prav tako je tožnica trdila, da ji tožena stranka ni izplačevala mesečne individualne uspešnosti, čeprav jo je vodja A.B. vsak mesec ocenila. S predložitvijo izplačilnih list je tožnica dokazovala, da je A.E. dodatke (za pozitiven poslovni izid obračunske enote in za nadpovprečno uspešnost obračunske enote) prejemala.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta bili tožnica in A.E. v obdobju od 1. 1. 2006 do 1. 4. 2006 obe zaposleni pri toženi stranki, v njeni enoti A., na katero so bili vezani dodatki, pri čemer je bila A.E. prodajalka in, da so s 1. 4. 2006 vsi delavci na A., razen tožnice, postali delavci nove družbe B. d.o.o., zaradi česar je tožnica ostala edini režijski delavec tožene stranke na A.. Iz izpodbijane sodbe pa ni jasno razvidno, katere dodatke je tožena stranka izplačevala svojim zaposlenim v obdobju po prihodu tožnice na delo v A.. Za obdobje od 1. 1. 2006 do 1. 4. 2006 je namreč ugotovilo le, da so bili dodatki (za pozitiven poslovni izid obračunske enote A. in dodatek za nadpovprečno uspešnost te obračunske enote) A.E. izplačevani, ker je bila prodajalka, ni pa ugotovilo, ali so bili ti dodatki izplačani tudi ostalim zaposlenim na tej enoti, saj je ugotovilo, da so ti šele s 1. 4. 2006 postali delavci novoustanovljene družbe.

Prav tako sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da tožena stranka ni predložila nobene dokazne listine, iz katere bi izhajalo, kako so se dodatki zaposlenim pri toženi stranki sploh izplačevali. V ta namen je tožnica predlagala, da sodišče prve stopnje toženo stranko pozove, da predloži pravilnik o plačah in drugih dodatkih delavcev tožene stranke. Temu dokaznemu predlogu sodišče prve stopnje ni ugodilo. Izvedbo tega dokaza je tožnica predlagala po tem, ko je priča A.A. pojasnila režim izplačevanja dodatkov delavcem tožene stranke (režim ločenega izplačevanja dodatkov za trgovino in režijo ipd.), zato pritožbeno sodišče ocenjuje, da bi ta dokazni predlog sodišče prve stopnje, na podlagi določbe četrtega odstavka 286. člena ZPP, moralo upoštevati. Njegova izvedba je potrebna za pravilno in popolno ugotovitev dejanskega stanja v zvezi z izplačevanjem dodatkov zaposlenim pri toženi stranki, ker so te okoliščine pravnoodločilne v tem sporu.

V zvezi z izplačevanjem individualne delovne uspešnosti pa je sodišče prve stopnje zaključilo, da ta po dotedanji pogodbi o zaposlitvi ni bila predvidena, pri čemer tega svojega zaključka ni ustrezno obrazložilo, saj ni navedlo niti na katero obdobje se ta ugotovitev nanaša, kar je pomembno ob dejstvu, da je imela tožnica s toženo stranko sklenjenih več pogodb o zaposlitvi.

V zvezi z izplačilom regresa tožnica v pritožbi prav tako utemeljeno opozarja, da sodišče prve stopnje ni dokazno ocenilo predloženega dokaza – dopisa z dne 20. 7. 2007.

Tožnica v tem sporu vtožuje tudi plačilo solidarnostne pomoči. Pravica do solidarnostne pomoči je določena s KPGT. Ta v 63. členu določa, da delavcu pripada solidarnostna pomoč tudi v primeru daljše bolezni (nad tri mesece). Tožnica je bila v obdobju od 15. 5. 2007 do 15. 9. 2007 (tj. 4 mesece) neprekinjeno v bolniškem staležu, zato za leto 2007 utemeljeno vtožuje solidarnostno pomoč, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje. To je tožničinemu zahtevku pravilno ugodilo v zahtevani višini 1.680,00 EUR, ker tožena stranka tako opredeljeni višini v postopku pred sodiščem prve stopnje ni obrazloženo nasprotovala. Tožena stranka tako šele v pritožbi prvič oporeka tudi višini zahtevka. Navaja, da tožnica zahtevka po višini ni pojasnila in da je glede na povprečno mesečno plačo v RS za obdobje od julija do septembra kot izhaja iz uradnih podatkov Statističnega urada RS, tožnica lahko upravičena le do zneska 380,14 EUR bruto. Pritožbeno sodišče zato ugotavlja, da tovrstne navedbe tožene stranke predstavljajo pritožbene novote, ki so kot takšne nedovoljene, zato se pritožbeno sodišče do njih ne opredeljuje natančneje (337. čl. v zvezi z 286. čl. ZPP). Izpodbijana sodba v tem delu vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih, med katerimi ni očitanih nasprotij in je ustrezno obrazložena. Očitek tožene stranke, da je sodišče prve stopnje v tem delu kršilo pravila pravdnega postopka iz 14. in 15. tč. drugega odstavka 339. člena ZPP, zato ni utemeljen.

Med strankama pa je sporno tudi, od kdaj tečejo zakonske zamudne obresti od vtoževanega zneska solidarnostne pomoči. Tožnica je zahtevala, da se ji obresti dosodijo od 1. 1. 2008. Res je, da je s potekom treh mesecev bolniškega staleža tožnica pridobila pravico do solidarnostne pomoči, vendar to ne pomeni, da je s potekom tega časa tožena stranka že prišla v zamudo. V KPGT rok za izplačilo solidarnostne pomoči ni določen, zato je potrebno uporabiti določbo drugega odstavka 299. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001, 40/2007). Ta določa, da takrat, kadar rok za izpolnitev ni določen, dolžnik pride v zamudo, ko upnik ustno ali pisno, z izvensodnim opominom ali začetkom kakšnega postopka, katerega namen je doseči izpolnitev obveznosti, zahteva od njega, naj izpolni obveznost. S tem, da je v KPGT določeno, da je delavec upravičen do solidarnostne pomoči v primeru daljše bolezni, še ni določen datum zapadlosti, temveč le minimalno obdobje, po katerem je delavec sploh upravičen do takšne pomoči. Konec leta 2007 je tožnica sicer pridobila pravico, da zahteva solidarnostno pomoč, njena stvar pa je bila, kdaj bo to pravico realizirala. Navedeno pomeni, da je tožena stranka v zamudo lahko prišla šele potem, ko je tožnica od nje zahtevala, naj izpolni svoje obveznosti (takšno stališče je pritožbeno sodišče zavzelo že večkrat glej npr. sodbo opr. št. Pdp 1632/2002 z dne 20. 5. 2004, sodbo in sklep opr. št. Pdp 754/2011 z dne 15. 9. 2011).

Med strankama je bilo sporno tudi, kdaj je tožnica toženo stranko pozvala, da izpolni svojo obveznost iz naslova solidarnostne pomoči za sporno obdobje. Tožnica je v spis vložila dopis z dne 27. 1. 2009 (priloga A/19), s katerim je od tožene stranke zahtevala plačilo solidarnostne pomoči. Tožena stranka je prejem tega dopisa zanikala. Tožnica je zato sodišču predložila potrdilo o oddaji pošiljke (priloga A/53), iz katerega je razvidno, da je dne 31. 1. 2009 na toženo stranko naslovila pošiljko. Tožena stranka je potrdilu nasprotovala, da ni jasno, kaj je vsebina pošiljke in kdo je pošiljko poslal. Sodišče prve stopnje zato navedenega potrdila ni štelo kot dokaz o vročitvi in je tožnici prisodilo obresti šele od vložitve tožbe dalje. Takšna odločitev sodišča prve stopnje pa je po oceni pritožbenega sodišča napačna. Tožnica je dokazala, da je navedenega dne na toženo stranko naslovila pošiljko. Ta v postopku pred sodiščem prve stopnje ni trdila in dokazala, da bi navedenega dne od tožnice prejela pošiljko z drugačno vsebino. Pritožbeno sodišče zato šteje, da je tožnica dokazala vročitev poziva z dne 27. 1. 2009, zato je do zakonskih zamudnih obresti, od utemeljeno vtoževanega zneska solidarnostne pomoči, upravičena od 1. 2. 2009 in ne od vložitve tožbe dalje (25. 3. 2009), kot je to odločilo sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi.

Glede na navedeno pritožbeno sodišče ne more samo odločiti o utemeljenosti tožničinega tožbenega zahtevka, ki se nanaša na vtoževano odškodnino, zato je po določbi 355. člena ZPP izpodbijano sodbo razveljavilo v tč. I. in III. izreka ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, ker glede na naravo stvari in okoliščine primera ocenjuje, da je z vidika ekonomičnosti in hitrosti postopka smotrno, če se relevantna dejstva ugotovijo v postopku pred sodiščem prve stopnje. V kolikor bi okoliščine oziroma pravno relevantna dejstva prvič obravnavalo le sodišče druge stopnje, bi bila strankam v postopku odvzeta možnost vložitve pravnega sredstva zoper dejansko stanje, ugotovljeno pred drugostopenjskim sodiščem. Razveljavitev stroškovne odločitve je posledica razveljavitve odločitve o glavni stvari. Tožena stranka v pritožbi (delno) utemeljeno izpodbija tudi odločitev sodišča prve stopnje v obrestnem delu zahtevka iz naslova plačila solidarnostne pomoči, zato je pritožbeno sodišče, pritožbi tožnice tudi v tem delu ugodilo in delno spremenilo tč. II. izreka, kot je to razvidno iz izreka te odločbe (5. alinea prvega odstavka 358. člena ZPP). V preostalem delu pa je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice in v celoti pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo nerazveljavljeni in nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje (tj. prvi odstavek tč. II. izreka in drugi odstavek tč. II izreka glede  zakonskih zamudnih obresti, ki tečejo od 1. 1. 2008 do 31. 1. 2009), saj je ugotovilo, da v tem delu s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

V posledici razveljavitve izpodbijane odločitve se pritožbeno sodišče ni ukvarjalo s presojo ostalih pritožbenih očitkov.

V ponovljenem postopku naj sodišče prve stopnje ugotovi vse pravnoodločilne okoliščine, ki so pomembne za odločitev o vtoževani odškodnini, na katere je pritožbeno sodišče tekom obrazložitve že opozorilo. V ta namen naj toženo stranko pozove na predložitev aktov, na podlagi katerih je svojim zaposlenim obračunavala in izplačevala dodatke. Po oceni izvedenih dokazov se bo moralo opredeliti, ali je tožena stranka v tem sporu uspela dokazati, da tožnica ni bila neenako obravnavana in da ni bila žrtev mobinga. Nato naj o tožničinem tožbenem zahtevku v razveljavljenem obsegu (glede zahtevane odškodnine) ponovno odloči.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi četrtega odstavka v zvezi s tretjim odstavkom 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.