VDSS sodba Pdp 261/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-09-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Metod Žužek

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti - izbirna krajevna pristojnost - rok za vložitev tožbe

Tožnik je lahko izbiral, ali bo tožbo vložil pri Delovnem in socialnem sodišču v Ljubljani, na območju, na katerem se je delo opravljalo, ali pri Delovnem sodišču v Mariboru, Oddelek na Ptuju, kot splošno krajevnem pristojnem sodišču za toženo stranko oziroma sodišču, na območju katerega je bilo sklenjeno delovno razmerje (8. člen ZDSS-1). Tožnik je vložil tožbo na Delovno sodišče v Mariboru. Glede na določbo 3. točke 3. odstavka 13. člena ZDSS-1, bi tožnik tožbo sicer moral vložiti na zunanjem oddelku Delovnega sodišča v Mariboru, saj Delovno sodišče v Mariboru na tem zunanjem oddelku odloča v zadevah z območja sodnih okrajev Ormož in Ptuj. Vendar pa okoliščina, da je tožnik vložil tožbo na sedežu Delovnega sodišča v Mariboru namesto na zunanjem oddelku tega sodišča, ne pomeni, da ne bi moral zunanji oddelek na Ptuju odstopljeno tožbo zavreči kot prepozno, češ da je potrebno šteti, da je tožbo tožnik vložil šele takrat, ko jo je prejel oddelek na Ptuju. Prenos krajevne pristojnosti od sedeža na zunanji oddelek ne more spremeniti dejstva, da je bila tožba vložena pravočasno.

Delodajalec ima možnost odpovedati pogodbo o zaposlitvi tudi zaradi kršitev, ki jih je delavec storil v času veljavnosti prejšnje pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi tožeče in tožene stranke se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek tožnika za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 4. 2012 nezakonita in se razveljavi; da delovno razmerje tožnika pri toženi stranki še vedno traja skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 1. 2012; da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo ter mu od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do poziva nazaj na delo priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ga prijaviti v predpisana socialna zavarovanja, v vsakokratni mesečni višini obračunati bruto plačo skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 1. 2012 ter po odvedbi davkov in prispevkov iz delovnega razmerja izplačati neto izplačilo plače, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti vsakega posameznega mesečnega izplačila plače, ki zapade najkasneje 18. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila. Zavrnilo je tudi podredni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do dneva sodbe sodišča prve stopnje priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ga prijaviti v predpisana socialna zavarovanja, v vsakokratni mesečni višini obračunati bruto plačo skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 1. 2012 ter po odvedbi davkov in prispevkov iz delovnega razmerja tožniku izplačati neto plačo, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti vsakega posameznega mesečnega izplačila plače, ki zapade najkasneje 18. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila; da je tožena stranka dolžna tožniku izplačati odškodnino v višini 8-ih mesečnih plač tožnika pri toženi stranki, izračunano na podlagi povprečne plače tožnika pri toženi stranki v zadnjem tromesečju pred nezakonito odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva odločitve sodišča prve stopnje dalje do plačila (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške sodnega postopka (II. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo sta vložili pravočasni pritožbi obe pravdni stranki.

Tožena stranka vlaga pritožbo in izpodbija sodbo sodišča prve stopnje v I. točki izreka in pri tem uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka. V pritožbi navaja, da je z izpodbijano sodbo Delovno sodišče v Mariboru, Zunanji oddelek v Ptuju zavrnilo tožbeni zahtevek (točka I. izreka), po prepričanju tožene stranke pa bi moralo tožbo zavreči. Tožba je bila namreč vložena po preteku prekluzivnega roka, torej prepozno, kar je tožena stranka uveljavljala že v odgovoru na tožbo. Po prepričanju sodišča dejstva, da je bila tožba vložena na sedež sodišča in ne na Zunanji oddelek na Ptuju, ni mogoče razlagati v smislu kršitve določbe prvega odstavka 112. člena ZPP, zato je sodišče tožbo štelo kot pravočasno vloženo pri pristojnem sodišču. Tožena stranka meni, da je stališče sodišča napačno. Kot nesporno je bilo ugotovljeno, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku vročena 26. 4. 2012, da je rok za vložitev tožbe začel teči 27. 4. 2012 in se je iztekel 28. 5. 2012, pristojno sodišče (Zunanji oddelek na Ptuju) pa je tožbo prejelo šele 29. 5. 2012. V delovnih sporih velja skladno z 8. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 s sprem; v nadaljevanju ZDSS-1) izbirna krajevna pristojnost. Tožena stranka ima sedež v A., tožnik pa je delo po pogodbi o zaposlitvi opravljal na območju B.. V ZDSS-1 je v 13. členu jasno določena tako pristojnost sedežev sodišč kot tudi pristojnost njihovih zunanjih oddelkov, za območje sodnega okraja A. je tako pristojen Zunanji oddelek na Ptuju, kot sodišče pristojno glede na sedež tožene stranke. Tožena stranka izpostavlja, da bi tožnik glede na kraj opravljanja dela tožbo lahko vložil tudi na Delovno in socialno sodišče v Ljubljani. Tožnik je tožbo vložil na Delovno sodišče v Mariboru in zaključek sodišča, da je vložitev tožbe na sedežu sodišča pravilna, je v popolnem nasprotju s pristojnostjo sedežev sodišč in zunanjih oddelkov kot jih določa 13. člena ZDSS-1. O tožbenem zahtevku je pristojno odločati sodišče zgolj na Zunanjem oddelku na Ptuju, kamor pa je tožba prispela dne 29. 5. 2012, torej po preteku 30-dnevnega prekluzivnega roka za vložitev tožbe, ki se je iztekel 28. 5. 2012. V skladu s sodno prakso Vrhovnega sodišča RS, kot tudi v skladu s sodno prakso višjih sodišč, bi sodišče prve stopnje moralo tožnikovo tožbo kot prepozno zavreči. S tem, ko je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek zavrnilo namesto pravilno zavrglo, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka.

Tožnik vlaga pritožbo iz pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi postavljenemu tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. V pritožbi navaja, da domnevni razlogi, kot so navedeni v izpodbijani odpovedi in sodbi sodišča prve stopnje, ne izhajajo iz časa veljavnosti te pogodbe (to je od 1. 1. 2012 dalje). Izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnik prejel 26. 4. 2012, zaradi nedoseganja pričakovanih rezultatov tožnika, se namreč v celoti nanaša na ugotovitev iz leta 2011, torej na obdobje do 31. 12. 2011, ko je bil tožnik sicer res zaposlen pri toženi stranki, vendar na delovnem mestu „prodaja in tehnično svetovanje“, po pogodbi o zaposlitvi z dne 16. 11. 2008. Ta pogodba je prenehala veljati iz razlogov na strani tožene stranke dne 31. 12. 2011. Tožnik je torej dela in naloge na novem delovnem mestu „regionalni svetovalec prodaje“, skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 1. 2012, ki jo je tožena stranka odpovedala 26. 4. 2012, lahko teoretično opravljal šele od 1. 1. 2012 dalje oziroma praktično glede na odsotnost zaradi bolniškega staleža šele od 3. 3. 2012 dalje. Ker se razlogi in okoliščine v odpovedi nanašajo na čas do 31. 12. 2011, torej na obdobje, ko pogodba z dne 4. 1. 2012 ni veljala, pritožba meni, da s tem povezani zaključki in razlogi o zakonitosti odpovedi nimajo pravne niti dejanske opore. Prav tako izpodbija ugotovitve sodišča prve stopnje glede presoje pravočasnosti odpovedi in da izpodbijana sodba ni pravilna v delu, kjer podaja ugotovitve o (ne)doseganju pričakovanih rezultatov tožnika. Izpostavlja, da od načrtovanih slabši rezultati tožnika niso zgolj in samo posledica njegovega delovanja, temveč so posledica okoliščin in razlogov, ki jih je navajal že v  postopku in jih izpodbijana sodba ni v ničemer upoštevala. Začrtani cilji in s tem povezana norma je bila s strani tožene stranke tako v letu 2009, 2010 kot tudi v letu 2011 postavljena nerealno in previsoko, tožnik pa tudi zaradi zdravstvenih razlogov ni bil na delu celotni zadnji kvartal leta, v katerem se mu sicer očita nedoseganje ciljev. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrne.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih uveljavljata pritožbi in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba tožene stranke z navedbo, da je tožba vložena prepozno, ker je prispela na pristojno sodišče (Zunanji oddelek na Ptuju) po poteku 30-dnevnega roka iz tretjega odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji; ZDR) uveljavlja bistveno kršitev pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 274. člena ZPP. Ta med drugim določa, da po predhodnem preizkusu tožbe izda predsednik senata sklep, s katerim se tožba zavrže, če ugotovi, da je vložena prepozno, če je s posebnimi predpisi določen rok za tožbo. Rok, v katerem mora biti vložena tožba na ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je določen v tretjem odstavku 204. člena ZDR, ki določa, da lahko ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi ali odločitev o disciplinski odgovornosti delavca, delavec zahteva v roku 30 dni od dneva vročitve oziroma od dneva, ko je izvedel za kršitev pravice, pred pristojnim delovnim sodiščem.

Tožniku je bila izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti vročena dne 26. 4. 2012, tožba na Delovno sodišče v Mariboru pa je bila vložena dne 24. 5. 2012. Delovno sodišče v Mariboru je tožbo s prilogami dne 28. 5. 2012 odstopilo v pristojno reševanje oddelku tega sodišča na Ptuju, ki jo je sprejel dne 29. 5. 2012. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da dejstva, da je bila tožba vložena na sedež sodišča pravočasno, ne pa na Zunanji oddelek na Ptuju istega sodišča, ni mogoče razlagati v smislu kršitve določb prvega odstavka 112. člena ZPP, zato tožbe ni zavrglo kot prepozne, ampak jo je štelo za pravočasno.

V delovnih sporih velja v skladu z 8. členom ZDSS-1 izbirna krajevna pristojnost in sicer je za odločanje pristojno poleg sodišča, ki je splošno krajevno pristojno za toženo stranko, tudi sodišče, na območju katerega se opravlja ali se je opravljalo delo ali bi se moralo opravljati delo, ter sodišče, na območju katerega je bilo sklenjeno delovno razmerje. Tožena stranka ima sedež v A., tožnik je sklenil delovno razmerje v A., delo po pogodbi o zaposlitvi pa je opravljal na območju B.. V konkretnem primeru to pomeni, da je tožnik lahko izbiral, ali bo tožbo vložil pri Delovnem sodišču v Ljubljani, na območju, na katerem se je delo opravljalo, ali pri Delovnem sodišču v Mariboru, Oddelek na Ptuju, kot splošno krajevnem pristojnem sodišču za toženo stranko oziroma sodišču, na območju katerega je bilo sklenjeno delovno razmerje. Tožnik je vložil tožbo na Delovno sodišče v Mariboru. V skladu s 4. točko 12. člena ZDSS-1 je Delovno sodišče v Mariboru, s sedežem v Mariboru, pristojno za območno enoto sodnih okrajev Maribor, Murska Sobota, Ptuj in Slovenj Gradec. Kraj, ki je splošno krajevno pristojen za toženo stranko in kjer je bilo sklenjeno delovno razmerje, je na območju sodnega okrožja Ptuj, torej na območju, za katerega je pristojno delovno sodišče v Mariboru. Glede na določbo točke a. 3. odstavka 13. člena ZDSS-1, bi tožnik tožbo sicer moral vložiti na zunanjem oddelku Delovnega sodišča v Mariboru, Oddelek na Ptuju, saj Delovno sodišče v Mariboru na tem zunanjem oddelku odloča v zadevah z območja sodnih okrajev A. in C.. Vendar pa okoliščina, da je tožnik vložil tožbo na sedežu Delovnega sodišča v Mariboru, namesto na zunanjem oddelku tega sodišča, ne pomeni, da ne bi zunanji oddelek na Ptuju tožbo, ki mu je bila odstopljena, moral zavreči kot prepozno, češ da je potrebno šteti, da je tožbo tožnik vložil šele takrat, ko jo je prejel oddelek na Ptuju. Prenos krajevne pristojnosti od sedeža na zunanji oddelek ne more spremeniti dejstva, da je bila tožba vložena dne 24. 5. 2012, torej pravočasno(1).

Neutemeljen je pritožbeni očitek tožnika, da mu je tožena stranka odpovedala nepravilno pogodbo o zaposlitvi z dne 4. 1. 2012, saj se razlogi in okoliščine odpovedi v celoti nanašajo na čas do 31. 12. 2011, torej na obdobje, ko pogodba o zaposlitvi z dne 4. 1. 2012 ni veljala. S pogodbo o zaposlitvi se sklene delovno razmerje med delavcem in delodajalcem (1. člen ZDR), v katerem je vsaka pogodbena stranka dolžna izvrševati dogovorjene ter predpisane pravice in obveznosti (2. odstavek 4. člena ZDR). S pogodbo o zaposlitvi se določijo pravice in obveznosti pogodbenih strank (29. člen ZDR), ki so poleg tega določene tudi z zakoni in drugimi predpisi in kolektivnimi pogodbami. Kršenje pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja je lahko podlaga (razlog) za redno ali izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi (88. in 101. člen ZDR). Odpoved pogodbe o zaposlitvi (redna ali izredna) je posledica, ki lahko zadene delavca zaradi kršitev njegovih obveznosti iz delovnega razmerja, neodvisno od tega, ali je od storitve kršitve do odpovedi morda prišlo do spremembe pogodbe o zaposlitvi, ali sklenitve povsem nove pogodbe.

Zmotno je stališče tožnika, da zaradi sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi, delodajalec nima več možnosti odpovedati pogodbe zaradi kršitev, ki jih je delavec storil v času veljavnosti prejšnje pogodbe. Delodajalec je vezan na subjektivne in objektivne roke za podajo odpovedi (6. odstavek 88. člen in 2. odstavek 110. člena ZDR). Tudi v primeru, ko delavec krši izrecno pogodbeno obveznost, ki je nova sklenjena pogodba, to ne more pomeniti, da zaradi tega ni mogoče odpovedati nove pogodbe - če so seveda izpolnjeni vsi pogoji za zakonitost odpovedi. Druge pogodbe kot tiste, ki v času odpovedi velja, niti ni mogoče odpovedati.

Neutemeljeno pritožba tožnika uveljavljala, da je tožena stranka podala odpoved prepozno, ker je tožnikove rezultate spremljala sproti na mesečni ravni in bila z mesečnimi rezultati dela mesečno seznanjena. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti, ker tožnik ni dosegel pričakovanih rezultatov dela na letnem nivoju za leto 2011, s čimer je bila tožena stranka seznanjena šele v aprilu 2012. Po skladni izpovedbi člana uprave tožene stranke in priče A.A., se je tožnik vrnil iz bolniškega staleža v marcu 2012 in šele v začetku aprila podal končno poročilo in analizo o njegovih rezultatih dela ter opravljenih aktivnostih za leto 2011. Ker je tožena stranka obstoj razloga nesposobnosti za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi (da ni dosegel pričakovanih rezultatov dela na letnem nivoju za leto 2011) ugotovila šele na podlagi tožnikovih delovnih rezultatov za leto 2011, ko je tožnik v aprilu 2012 oddal vse potrebne podatke za realizacijo plana za leto 2011, in na podlagi tožnikovega zagovora z dne 26. 4. 2012 (B6 in B7), ob podaji odpovedi istega dne, tožene stranka ni kršila določb 6. odstavka 88. člena ZDR, da mora delodajalec podati redno odpoved v 6 mesecih od seznanitve z razlogi za odpoved.

Sodišče prve stopnje je pri presoji zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi pravilno izhajalo iz dejanske obrazložitve odpovednega razloga, na katerega se je v odpovedi skliceval delodajalec. Tožena stranka je tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi zaradi nedoseganja pričakovanih delovnih rezultatov, ker tožnik dela ni opravljal pravočasno, strokovno in kvalitetno. Tožnik je bil med drugim odgovoren za doseganje plana prodaje, informiranje strank in izobraževanje trgovcev, spremljanje izpolnjevanja prodajnega načrta, pripravo predpisanih poročil, izvajanje potrebnih aktivnosti za pospeševanje prodaje, izvedbo promocijskih aktivnosti na lokalnem trgu, spremljanje zadovoljstva strank in tehnično svetovanje. Tožena stranka je v odpovedi tudi ugotovila:

- da je tožnik v letu 2011 dosegel skupno planirano prodajo z indeksom 67,3 %, kar je bistveno nižje od indeksa, ki znaša za povprečno slovensko prodajo 89,5 % (na ostalih dveh področjih je prodaja dosežena preko 90 %);

- da tožnik ni realiziral planiranega deleža prodaje D. produktov v višini 52,5 %, ampak le v višini 46,2 %, kar je manj od povprečja slovenskega deleža, ki znaša 49,7 % (na ostalih dveh področjih je delež preko 50 %);

- da ni izvajal ustreznih in zadostnih aktivnosti in prioritet za pospeševanje prodaje in ni pridobil planiranih 330 kontaktov individualnih projektov, ta plan je realiziral v višini 66,4 %, kar je bistveno manj od celotnega povprečja (na ostalih dveh področjih je delež nad 90 %);

- da tožnik ni izvajal zadostnih aktivnosti z izvajalci, saj je imel predvideno izvedbo 10 osnovnih seminarjev in 5 specializiranih, pa je realiziral le aktivnosti v v zvezi z izobraževanjem izvajalcev v E., v sodelovanju s sodelavko B.B.

Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku na podlagi skladnih izpovedb člana uprave C.C., priče A.A. (neposredno nadrejene tožniku) in tožnikove izpovedbe ugotovilo, da je tožnik v mesecu januarju in februarju leta 2011 plan prodaje malenkostno presegel, v ostalih mesecih pa ni dosegel plana, kar izhaja tudi iz analize realizacije plana za tožnika v letu 2011 (realizacija plana za zahodno Slovenijo) in analize realizacije plana za vzhodno in srednjo Slovenijo v letu 2011. Glede tožnikovih aktivnosti in prioritet v letu 2011 (kontakti in delo z izvajalci), je tožena stranka izkazala, da je tožnik opravil v letu 2011 bistveno manj kontaktov in dela z izvajalci, kot so jih opravili delavci tožene stranke na drugih območjih Slovenije. Tudi iz skladnih izpovedb prič (D.D. in B.B.) izhaja nezadostno kontaktiranje  tožnika s poslovnimi partnerji, izvajalci in strankami, ter pomanjkljivo izvajanje izobraževanja za gradbene izvajalce v spornem obdobju. Pri tem je bistveno, da je bilo tožnikovo področje po kupni moči in številu gradbenih dovoljenj najmočnejše (izpovedbi člana uprave in tožnikove predpostavljene). Tožnik je bil zadolžen tudi za izvedbo 10 osnovnih seminarjev in 5 specializiranih seminarjev, vendar ni sam organiziral niti enega, zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da je postavljena norma nerealna.

Neutemeljen je pritožbeni očitek tožnika, da je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi nesposobnosti njegova daljša odsotnost zaradi začasne nezmožnosti za delo zaradi bolezni. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik od 26. 9. 2011 do 2. 3. 2012 in od 10. 4. 2012 do 17. 4. 2012 v bolniškem staležu. Tožena stranka je preračunala tožnikovo doseganje aktivnosti za celotno leto 2011, tudi za obdobje tožnikove bolniške odsotnosti, ko so njegovo delo opravljali drugi delavci. Pri letni analizi je tožena stranka res upoštevala vse mesece v letu 2011, tudi oktober, november in december (ko je bil tožnik v bolniškem staležu in so tožnikovo delo opravljali drugi zaposleni). To pa iz razloga, ker so se ugodni delovni rezultati seštevali tožniku, saj je bila takšna analiza za tožnika mnogo ugodnejša, kot če bi se zgolj upoštevali rezultati do nastopa bolniškega staleža. Tem rezultatom tožnik v dokaznem postopku tudi ni oporekal. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da bi bili njegovi rezultati, če bi tožena stranka upoštevala le obdobje, v katerem je tožnik dejansko delal, bistveno slabši. Pritožbeno sodišče soglaša z dejanskimi ugotovitvami in zaključki sodišča prve stopnje, da so neutemeljene navedbe tožnika, da je plan za leto 2011 nerealen in previsok, saj je tožena stranka izkazala, da so drugi delavci na področju prodaje in tehničnega svetovanja na drugih primerljivih področjih Slovenije dosegli plane prodaje, kar je tožena stranka izkazala z listinsko dokumentacijo, tem podatkom pa tožnik tudi ni nasprotoval.

Glede na dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da so bili rezultati tožnika v letu 2011 bistveno pod planiranimi in bistveno nižji od rezultatov, doseženih na ostalih področjih, in ob ugotovitvi, da ni bilo objektivnih ovir za doseganje pričakovanih rezultatov, je sodišče prve stopnje utemeljeno presodilo, da je obstajal utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi v smislu določb 2. alinee 1. odstavka in 2. odstavka 88. člena ZDR.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavani pravdni zadevi niso odločilnega pomena (360. člen ZPP), prav tako tožnik in tožena stranka ne navajata drugih pravnoupoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora paziti sodišče po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče neutemeljeni pritožbi zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP, v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Enako sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 990/2011 z dne 18. 11. 2011.

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-2, 88/6, 110, 110/2. ZPP člen 112. ZDSS-1 člen 8, 13, 13/3, 13/3-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.