VDSS sodba Pdp 567/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-09-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Borut Vukovič (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Samo Puppis

odškodninska odgovornost delodajalca - mobing - trpinčenje na delovnem mestu - poseg v delavčevo osebno integriteto

Nadrejena tožnice ni diskriminirala oziroma nad njo ni izvajala mobinga. Po določilih 6. člena ZDR je prepovedana diskriminacija, ki je podana, če delodajalec ne zagotavlja enake obravnave glede na narodnost, raso ali etično poreklo, nacionalno ali socialno poreklo, spol, barvo kože, zdravstveno stanje, invalidnost, vero ali prepričanje, starost, spolno usmerjenost, družinsko stanje, članstvo v sindikatu, premoženjsko stanje ali drugo osebno okoliščino v skladu z ZDR. Tožnica je navedla, da je bila diskriminirana iz razloga, ker živi sama z invalidnim sinom. Iz izvedenih dokazov pa ne izhaja, da bi tožena stranka kakorkoli tožnico diskriminirala iz tega. Tožničino doživljanje dogodkov je posledica njenega zdravstvenega stanja, zaradi katerega je bila tožnica v dalj časa trajajočem bolniškem staležu in je zdravnik na obdobnem zdravniškem pregledu ocenil, da ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela. Ker ni bila ugotovljena odškodninska odgovornost delodajalca po splošnih pravilih civilnega prava, torej da gre za protipravno ravnanje, krivdo, nastanek škode in vzročne zveze med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo, tožena stranka ni odškodninsko odgovorna za vtoževano škodo.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati odškodnino iz naslova mobbinga v višini  140.000,00 EUR.

Tožnica vlaga pritožbo zoper sodbo in jo izpodbija v celoti. Sodišče druge stopnje je z razveljavitvijo sodbe in sklepa z dne 6. 9. 2012 zadevo opr. št.      Pd 218/2011 vrnilo v ponovno sojenje na podlagi določil 354. člena ZPP, ker je bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Tožnica se v ponovljenem postopku pritožuje, da je senat oziroma predsednik senata odločil nezakonito in so podane kršitve 10., 14. in 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ker je sodišče prve stopnje izdalo sodbo brez glavne obravnave, odločilna dejstva in razlogi so nejasni in med seboj v nasprotju in v nasprotju z vsebino listin in dokazov. Tožnica se pritožuje zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, ker izpodbijana sodba nima razlogov o vseh odločilnih dejstvih, ker sodišče za pravilno in popolno ugotovitev dejanskega stanja ni izvedlo dokazov, ki jih je tožnica zatrjevala in predlagala. Posledično navedenemu je bilo tudi zmotno uporabljeno materialno pravo. Sodišče ni opozorilo stranki na možnost brez glavne obravnave in ni ponudilo rok za odpoved glavni obravnavi v skladu z 279.a členom ZPP. Odstop od načela obligatornosti glavne obravnave je možen le v primeru, če obe stranki s tem pisno soglašata. Sodišče bi moralo opraviti vsa pravdna dejanja in obravnavati vsa sporna vprašanja. Sodišče je nepopolno in zmotno ugotovilo, da je tožnica dne 3. 1. 2011 prišla na delo in ji je tožena stranka prepovedala vstop v delovne prostore. Dejansko je tožnica delala do dne 14. 1. 2011, dne 13. 1. 2011 pa je dobila vročeno vabilo na zdravniški pregled brez napotnice, ki se ga je udeležila dne 17. 1. 2012, s tem dnem pa je imela tudi prepovedan vstop v delovne prostore in je dobila odredbo o čakanju na delo na domu, kljub odločbi ZZZS o 4 urnem delu. Zdravniški pregled je bil opravljen v nasprotju s Pravilnikom o preventivnih zdravniških pregledih delavcev, kar sodišče ni ugotavljalo. Spričevalo zdravniškega pregleda je bilo izdano komaj dne 20. 1. 2011, kar dokazuje, da je toženka na tožnico s prepovedjo vstopa izvajala mobbing. Tožnica je v tožbi zahtevala tudi izrabo letnega dopusta za leta 2010 in 2011 in predložila pisne zahteve, ker ji tožena stranka ni dopusta odobrila. Sodišče se do koriščenje dopusta ni opredelilo oziroma sploh ni obravnavalo zahtevka. Sodišče bi moralo po uradni dolžnosti ugotavljati ničnost pogodbe o zaposlitvi, vendar je ni ugotavljalo. Tožena stranka ni razpisala delovnega mesta vodja prodajne administracije, da bi se imela možnost tožnica nanj prijaviti, saj ima dolgoletne izkušnje in višjo izobrazbo od nadrejene osebe A.A., na katero je bila nadrejena tožnici deligirana brez razpisa. Tožnici je bil prepovedan vstop v delovne prostore že dne 17. 1. 2011, kar dokazuje šikaniranje tožnice po 6. členu in kršitve 41. člena ZDR. Tožnica ni bila enakopravno obravnavana, v oddelku so ji podtikali po nalogu nadrejenih, zato je prihajalo do konfliktov, v dokaz pa je tožnica podala obsežno konkretno dokumentacijo z dejstvi, ki je sodišče ni razjasnilo. Na zdravniške preglede je bila tožnica s strani tožene stranke napotena brez pravilno osebne vročitve dokumentov. V ponovljenem dokaznem postopku sodišče prve stopnje ni razpisalo glavne obravnave in izvedlo dokazov po izvedencih kadrovske, davčne in psihiatrične stroke, kar je tožnica zahtevala, zatrjevala in predlagala v tožbi. Sodišče je edino zaslišalo pričo nasprotne stranke A.A., ki ni imela možnosti postavljati vprašanj. Tožnica je preživela 806 dni v bolniškem staležu 8 ur na dan, 77 dni pa 4 ure na dan in bila pri tem prikrajšana pri plači, ker je prejemala od tožene stranke 80 % bolniško nadomestilo. Na podlagi izdanih odredb po čakanju na delo na domu, je to bilo posledica tožničinega zdravstvenega stanja, pri čemer zdravniški pregled dejansko ni bil opravljen, tožnica je zdravstveno sposobna opravljati delo sistemskega analitika B., ker med strankama ni bilo sporno dejstvo, da je na delovnem mestu opravljala ogromno količino dela, ne samo iz njenega tehničnega opisa del in nalog, ampak dodatno tudi kontrolo petih zaposlenih v oddelku. Kljub navedenemu pa je dr. C.C. tako dne 17. 1. 2011 in dne 21. 5. 2012 obakrat tožnico ocenil za trajno nesposobno opravljati delo sistemski analitik B.. Tožnica je predlagala pregled pri Kliničnem inštitutu za medicino dela, pa sodišče tega ni raziskovalo. Tožnica se je kljub nepravilnemu vabilu odzvala na zdravniški pregled. Tožnica je dne 18. 10. 2012 dobila nezakonito redno odpoved iz krivdnih razlogov, ki je posledica mobbinga. Sodišče ni postavilo na predlog tožnice izvedenca psihiatrične stroke, ki bi iz njene zdravstvene dokumentacije ugotovil ravnanja in okoliščine mobbinga in diskriminacije. Sodišče je na predlog tožene stranke hotelo s sklepom postaviti izvedenca psihiatrične stroke, ki bi ugotovil pravdno sposobnost tožnice in ne zdravstvene težave, ki jih je imela tožnica zaradi mobbinga. Tožnica je postavitvi izvedenca za pravdno sposobnost nasprotovala, ker je pravdno sposobna ter tudi nima invalidnosti. Tožnica je mnenja, da je delovno mesto sistemski analitik B. ukinjeno, zato je imela prepovedan vstop v delovne prostore. Tožnica ni imela v ponovljenem postopku v skladu s 362. členom ZPP možnosti predlagati nov dokaz, to je aktualno sistemizacijo, iz katere je razvidno, da delovno mesto sistemski analitik pri toženi stranki ni zasedeno od dne 14. 1. 2011, kar pomeni, da je le umetno na papirju. Navajanje priče A.A. o 44 emailih in pritožbah sodelavk niso podkrepljeni z nikakršnimi listinskimi dokazi, celo nasprotno, tožnica je v tožbi priložila več deset konkretnih dokazov o podtikanju. Tožnica zahteva iz naslova mobbinga v skupni vrednosti 140.000,00 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dne 17. 2. 2011 (datum vložitve tožbe), od tega 50.000,00 EUR zaradi pretrpljenih duševnih bolečin, nenormalen stres in ogrožanje zdravja, 30.000,00 EUR zaradi zmanjšanja kvalitete življenja in 30.000,00 EUR zaradi diskriminacije. Tožnici je mobbing povzročal socialne, psihične in zdravstvene težave, iz katerih je razvidno, da je takšno ravnanje trajalo sistematično, ponavljajoče in dalj časa. Tožena stranka je kršila 44. člen ZDR, ker ni varovala in spoštovala tožničine osebnosti in ščitila njeno zasebnost. Tožnica je zdravstveno sposobna opravljati veliko količino dela, vendar je bila na delovnem mestu z podtikanjem in nastavljanjem zank preveč preobremenjena. Ker sodišče prve stopnje ponovno ni razpisalo glavne obravnave, ni izvedlo obsežnih listinskih dokazov tožnice, ni podrobno zaslišalo prič in razložilo okoliščin in dejstva in s tem ugotovilo dejansko stanje. Tožnica je večkrat pozvala inšpektorat za delo, vendar inšpektor nikoli ni kontaktiral tožnice, oziroma je ni obiskal na delovnem mestu, zato so ti inšpekcijski pregledi nepopolni in pavšalni. Tožnica ni imela v ponovljenem postopku možnosti dokazati diskriminacije in da je postavljena v neenak položaj v primerjavi z drugimi zaposlenimi osebami. Tožnica je opravljala dodatna dela poleg svojega dela in nalog. Edina je prejela pogodbo o zaposlitvi za 10 % nižjo plačo in nižjo izobrazbo kot jo ima, za kar pa tožnica ob podpisu ni vedela. Tožena stranka je tožnico prisilila v podpis z dopisom z dne 16. 12. 2008, s katerim je tožnico zavedla. Sodišče lahko izda sodbo brez glavne obravnave samo pod pogoji, ki jih določa 279.a člen ZPP. Tožnica je imela 850,00 EUR stroškov, vendar jih ni priglasila. Zoper navedeno sodbo se tožnica pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno sojenje in odločitev sodišču prve stopnje.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnice. Tožnica neutemeljeno navaja, da je sodišče storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi izdalo sodbo brez glavne obravnave, prav tako pa naj bi bila odločilna dejstva in razlogi v sodbi nejasni in med seboj v nasprotju ter v nasprotju z vsebino listin v spisu. Razpis ponovnega naroka ni bil potreben. Višje sodišče je namreč sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo le zaradi pomanjkljive obrazložitve sklepa o zavrnitvi predloga tožnice za izločitev sodnikov porotnikov, ne pa zato, ker bi bila sodba sodišča prve stopnje kakorkoli pomanjkljiva. Višje sodišče sodišču prve stopnje ni naložilo, da mora ponovno izvesti določene dokaze, vse že predlagane in izvedene dokaze v postopku s strani tožnice pa je sodišče prve stopnje očitno pravilno ocenilo, zato njihovo ponovno izvajanje ni bilo potrebno. Zato se tožena stranka v izogib ponavljanju v odgovoru na pritožbo sklicuje na svoje dosedanje navedbe in opozarja na to, da višje sodišče v tej zadevi ni ugotovilo nobenih pomanjkljivosti glede ugotovljenega dejanskega stanja. Ponavlja, da je prim. C.C. v zdravniškem spričevalu z dne 20. 1. 2011 podal ugotovitve, da je tožnica trajno nesposobna za delo. Onemogočanje dela zaradi zdravstvenih razlogov oziroma nesposobnosti za delo pa seveda ne pomeni mobbinga nad delavcem. Prav tako je tožena stranka večkrat poudarila in tudi dokazala v postopku, da delovnega mesta sistemski analitik B. ni ukinila.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, da je tožena stranka dolžna izplačati odškodnino iz naslova mobbinga v višini 140.000,00 EUR. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje prvič odločalo v zadevi opr. št. Pd 218/2011 in izdalo sodbo in sklep, pri čemer je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine iz naslova mobbinga ter odločilo, da se zahtevek tožnice za izločitev predsednika senata D.D. iz obravnavanja tega individualnega spora zavrže. Pritožbeno sodišče je v zadevi pod opr. št. Pdp 1075/2012 pritožbi tožnice ugodilo in sodbo in sklep sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, ker je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje opravilo narok za glavno obravnavo, na katerem je zaključilo zadevo, pri čemer pa iz zapisnika izhaja, da je tožnica lastnoročno nanj zapisala: „Na naroku nisem imela možnosti postavljanja vprašanj A.A., kakor tudi sodišče ni razjasnilo vseh okoliščin v tožbi, zato zahtevam izločitev senata.“ V nadaljevanju je predsednica Višjega delovnega in socialnega sodišča v zadevi pod opr. št. Su 220100-204/13 odločala o predlogu tožnice za izločitev predsednika Delovnega sodišča v Mariboru, višjega sodnika D.D. in zahtevo tožnice zavrnila, ker je ugotovila, da zahteva za izločitev predsednika senata ni utemeljena. V nadaljevanju je predsednik Delovnega sodišča v Mariboru odločal o zahtevi tožnice za izločitev sodnic porotnic E.E. in F.F. in zahtevo tožnice zavrnil, ker je ugotovil, da zahtevi za izločitev sodnic porotnic nista utemeljeni. Navedel je, da dejstvo, da se tožnica ne strinja z vodenjem postopka in odločitvijo senata o tem, katere dokaze bo izvedel, ne predstavljajo izločitvenih razlogov po 6. točki 70. člena ZPP, pri čemer je procesno vodstvo v domeni predsednika senata.

V ponovljenem postopku je sodišče v sestavi predsednika senata višjega sodnika D.D., ob sodelovanju sodnic porotnic E.E. in F.F. v predmetni zadevi odločalo pod opr. št. Pd 65/2013 in izdalo sodbo z dne 9. 4. 2013, zoper katero vlaga pritožbo tožnica in kot primarni razlog navaja, da je sodišče storilo bistveno kršitev pravil postopka iz 14. in 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Tožnica posebej izpostavlja, da gre za kršitve tudi iz razloga, ker je sodišče prve stopnje izdalo sodbo brez glavne obravnave. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj so v sodbi navedeni razlogi o odločilnih dejstvih in razlogi v sodbi niso nejasni in med seboj v nasprotju. Ugotoviti je tudi, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev iz 15. točke 339. člena ZPP, ki je podana, je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Razlogi sodbe o odločilnih dejstvih so po oceni pritožbenega sodišča jasni. Sodišče se je opredelilo do vseh relevantnih dejstev in izvedlo vse bistvene dokaze. Obveznost sodišča je, da dokazne predloge strank oceni, pretehta njihovo relevantnost glede na zatrjevana dejstva, ki jih želi stranka s tem dokazati ter izvede in se opredeli le do tistih dokazov, ki so bistvenega pomena za odločitev. Glede očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP je potrebno tudi pojasniti, da je omenjena kršitev - protispisnost podana zgolj takrat, ko obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisniku o izpovedbah v postopku ter samimi listinami oziroma zapisniki, ne pa, če je sodišče vsebino listin oziroma zapisnikov tolmači drugače kot stranka oziroma jim pripiše drugačen dokazni pomen. V tem primeru gre lahko le za zmotno dokazno oceno, torej za zmotno ugotovitev dejanskega stanja. ZPP v 8. členu določa, katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju in na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega dokaznega postopka. Sodišče je na podlagi vsakega dokaza posebej in vseh skupaj, ugotovilo dejansko stanje in tudi navedlo, zakaj je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice.

V zvezi s pritožbenim ugovorom, da sodišče ne bi smelo odločati brez glavne obravnave, se pritožbeno sodišče sklicuje na komentar Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 354. členom ZPP - 445 stran, kjer dr. Jan Zobec navaja: „Če je bil postopek do zaključka glavne obravnave korekten in če pritožbeno sodišče razen sodbe ni razveljavilo nobenih drugih dejanj (ki bi jih bilo potrebno ponavljati) in ni treba na novo opraviti kakih dejanj (dopolnilni postopek), potem je iz vidika razloga za razveljavitev ponovna glavna obravnava povsem nesmiselna - samo zapravljanje časa in energije in priložnost za nove zaplete in zavlačevanji po razveljavitvi sodbe mora sodišče prve stopnje popraviti storjeno napako, zaradi katere je sodišče druge stopnje razveljavilo sodbo, ne pa ponovno izvesti glavno obravnavo ….. Vendar sta praksa in teorija določbo 1. odstavka 354. člena takrat veljavnega ZPP očitno razumeli tako, da se besede „da opravi novo glavno obravnavo“ nanaša tudi na primere razveljavitev, ko sodišče drugostopno zadevo vrne istemu sodišču prve stopnje. Zato je koristna taka besedna preureditev 1. odstavka 354. člena ZPP, s katero je posebej poudarjeno, da nova glavna obravnava ni vedno nujna. V 1. odstavku 354. člena ZPP je zato besedilo „da opravi novo glavno obravnavo“ nadomeščeno z besedilom „v novo sojenje““. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da gre v predmetni zadevi za takšen primer, ko je sodišče prve stopnje utemeljeno odločalo v sestavi istega senata brez glavne obravnave, saj je bil razveljavitveni razlog zgolj zaradi odločitve o tem, ali je sodišče prve stopnje odločalo v pravilni sestavi, oziroma ali so bili podani izločitveni razlogi za celoten senat, to je predsednika senata in obeh sodnic porotnic. Ker navedeni razlogi niso bili podani, je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku utemeljeno odločalo brez glavne obravnave. Glede na navedeno tudi ni podana bistvena kršitev pravil postopka iz 10. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki je sicer podana, če je sodišče izdalo sodbo brez glavne obravnave, pa bi moralo opraviti glavno obravnavo.

Pritožbeni ugovori glede postavljenih tožbenih zahtevkov niso utemeljeni. Iz predloženega spisa izhaja, da je tožnica na naroku za glavno obravnavo 21. 6. 2012, ko je sodišče pozvalo, da postavi tožbeni zahtevek izrecno navedla, da uveljavlja odškodnino iz naslova mobbinga v skupni višini 140.000,00 EUR in sicer od tega 50.000,00 EUR za duševne bolečine, nenormalen stres in ogrožanje zdravja 30.000,00 EUR za prestani strah, čustveno prizadetost, 30.000,00 EUR zaradi zmanjšanja kvalitete življenja in 30.000,00 EUR zaradi diskriminacije, o čemer je sodišče prve stopnje tudi odločalo, pri čemer sodišče lahko le o tožbenih zahtevkih, ki jih tožeča stranka uveljavlja.

Eno temeljnih načel pravdnega postopka je sicer načelo kontradiktornosti iz 1. odstavka 5. člena ZPP, torej tudi pravica do izjave, ki je neposredni izraz pravice do enakega varstva pravic v postopku iz 22. člena Ustave RS. Stranka ima namreč pravico, da sodeluje v dokaznem postopku, predlaga dokaze in se izreče o dokaznih predlogih nasprotne stranke, to pa predstavlja obveznost sodišča, da predlagane dokaze izvede, pri čemer ta obveznost ni absolutna. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnica do prvega naroka za glavno obravnavo ni predlagala postavitev izvedenca psihiatrične stroke, tako da ga sodišče ni bilo dolžno postaviti na podlagi določil 286. člena ZPP. Sicer pa iz predloženega spisa tudi izhaja, da je sodišče prve stopnje glede na to, da se je na poravnalnem naroku dne 28. 9. 2011 (list. št. 32) pooblaščenec tožene stranke zavezal, da bo v roku 15 dni dostavil zdravstveno dokumentacijo, s katero razpolaga in jo je morebiti pridobil od zdravnikov, ki zdravijo tožnico, tako da bo morebiti postavljen izvedenec lahko odgovoril na vprašanje v zvezi s postopkom, pri čemer je sodišče sprejelo sklep, da se postavi izvedenec psihiatrične stroke, ki bo odgovoril na vprašanja, na katera je opozorila tožena stranka, pri čemer bo sodišče izdalo poseben sklep. V zvezi z navedenim sklepom je tožnica navedla, da se je v preteklosti oziroma da se še sedaj zdravi v Psihiatrični bolnici v G., nekaj časa pa je bila tudi v H., vendar z zdravljenjem v bolnišnici v H. ni bila zadovoljna in zato je pomoč iskala v bolnišnici v G.. Pojasnila je tudi, da je njena osebna zdravnica I.I. zaposlena v ZD dr. J.J. v H.. Tožnica je v nadaljevanju postopka z vlogo z dne 29. 9. 2012 navedla, da izpodbija sklep in zahteva izločitev sodnika, pri čemer izrecno nasprotuje postavitvi izvedenca, pri čemer tudi ni dala nikakršnega soglasja za razpolaganje zdravstvene dokumentacije tretjim osebam. Ob navedenem tožnica tudi navede, da sodišče nima pristojnost voditi postopek o ugotavljanju opravilnih sposobnosti. Navaja tudi, da je pooblaščenka tožene stranke nezakonito pridobila tožničino zdravstveno dokumentacijo, čemur tožnica ostro nasprotuje in prepoveduje njeno uporabo v skladu z Zakonom o varstvu osebnih podatkov. Po naroku na glavni obravnavi je tožnica tudi pojasnila, da je obiskala osebno zdravnico, ki je zatrdila, da je seznanjena z obrazcem VOP (prepoved oziroma dovolitev razkrivanja zdravstvene dokumentacije in sporoča informacijo o zdravstvenem stanju) in je dostopen v tožničinem kartonu, v kolikor bi zdravnica podatke posredovala tretji osebi bi hudo kršila Zakon o varstvu osebnih podatkov, česar se zdravnica zaveda. Tudi v pritožbi zoper sklep glede izločitve sodnika predsednika senata je tožnica izrecno navedla, da ni dala nikakršnega soglasja za razpolaganje zdravstvene dokumentacije tretjim osebam (list. št. 47). Iz pripravljalne vloge z dne 7. 5. 2012 (list. št. 65) tudi izhaja, da je dr. C.C. prijavila Zdravniški zbornici, ker je zanikal nekatere svoje navedbe iz podanega mnenja in delovne dokumentacije za invalidsko upokojitev, ter da obstaja dvom v njegovo objektivno in nepristranskost. Posebej pa je potrebno ugotoviti, da tožnica posebej ni predlagala izvedenca psihiatra, ki bi podal mnenje, izvedbo navedenega dokaza je predlagala tožena stranka, tako, da se tožnica zaradi neizvedbe dokaza, ki ga je podala tožena stranka tudi ne more uspešno sklicevati v pritožbi. Izvedbo dokaza za postavitev izvedenca kadrovske stroke pa je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo, saj tožnica ni pojasnila relevantnih dejstev, kaj naj bi z izvedbo tega dokaza dokazovala.

Kot pravilno navede sodišče prve stopnje je „mobbing“ ravnanje, ki pomeni sistematično slabo ravnanje s podrejenimi, ki se lahko ponavlja kontinuirano in žrtvam povzroča večje ali manjše socialne, psihične in zdravstvene zadeve. ZDR varuje osebno integriteto delavca na delovnem mestu v 6.a, 44. in 45. členu. Po določbi 44. člena ZDR mora delodajalec varovati in spoštovati delavčevo osebnost ter upoštevati in ščititi delavčevo zasebnost. Po 45. členu ZDR je dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu ali drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem in pred trpinčenjem na delovnem mestu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je dokazno breme na strani delodajalca. V primeru nezagotavljanja varstva pred splošnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem v skladu s 1. odstavkom tega člena, je delodajalec odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. Za odločitev je pomembna tudi določba 6.a člena ZDR, ki prepoveduje spolno in drugo nadlegovanje ter trpinčenje na delovnem mestu. Navedeni člen v 1. odstavku opredeljuje nadlegovanje kot vsako neželeno vedenje, povezano s katero koli osebno okoliščino, z učinkom ali namenom prizadeti dostojanstvo osebe ali ustvariti zastraševalno, sovražno, ponižujoče, sramotilno ali žaljivo okolje. Po določbi 4. odstavka 6.a člena ZDR pa je prepovedano trpinčenje, ki je vsako ponavljajoče ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali zvezi z delom.

Odškodninska odgovornost tožene stranke temelji na določilu prvega odstavka 184. člena ZDR, po katerem mora delodajalec povrniti delavcu škodo, ki mu je bila povzročena pri delu ali v zvezi z delom, po splošnih pravilih civilnega prava, tudi v primerih posega v delavčevo osebno integriteto (tako tudi VS RS, sodba in sklep opr. št. VIII Ips 69/2008 z dne 22. 6. 2010). Splošna odgovornost po določbah civilnega prava izhaja iz 131. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/2001 s spremembami; OZ), ki določa, da mora povzročitelj drugemu povrniti škodo, ki jo je povzročil, razen, če dokaže, da ni kriv. Podani morajo biti štirje elementi civilnega odškodninskega delikta in sicer: 1. nedopustno ravnanje, 2. škoda, 3. vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in škodo ter 4. odgovornost povzročitelja škode. Glede zadnjega elementa odškodninske odgovornosti velja načelo obrnjenega dokaznega bremena (prvi odstavek 131. člena OZ). To načelo v praksi pomeni, da kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde. Nadalje je v določbi 179. člena OZ določeno, da za pretrpljene telesne bolečine, duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti zaradi razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve svobode ali osebnostne pravice ali smrti bližnjega, pripada pravična denarna odškodnina neodvisno od povračila premoženjske škode, pa tudi če premoženjske škode ni. Višina odškodnina za nepremoženjsko škodo je odvisna od pomena prizadete dobrine in namena te odškodnine, ne sme pa podpirati teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom.

Sodišče prve stopnje je izvedlo dokaze s tem, da je prečitalo celotno listinsko dokumentacijo, ki jo je predložila tožnica in pri tem po oceni pritožbenega sodišča pravilno ugotovilo, da navedene listine ne izkazujejo nepravilnega in neprimernega ravnanja tožene stranke, ki bi dokazovali elemente mobbinga. Sodišče je zaslišalo tudi tožnico in pričo A.A., zaposleno pri toženi stranki kot vodjo prodajne administracije in sicer tožničino nadrejeno. Ob navedenem sodišču ni ugotovilo, da bi nadrejena vodja tožnico kakorkoli diskriminirala oziroma nad njo izvajala mobbing, pri čemer je bilo ugotovljeno, da je stanje pri delu postajalo nevzdržno, o čemer so se pritoževale tudi sodelavke, saj jih je tožnica obtoževala dejanj, da ji prestavljajo stvari, šarijo po njenih stvareh in da namerno delajo napake. Zato je nadrejena vodja A.A. pričela zadeve razreševati direktno s tožnico, pri čemer je tožena stranka organizirala tudi sestanke, kjer so tožnico pozvali, da naj pove, kaj konkretno je kdo storil. Iz izvedenih dokazov tudi izhaja, da so bili pri toženi stranki opravljeni inšpekcijski pregledi z dne 11. 1. 2011 in 25. 2. 2011, pri čemer je bilo ugotovljeno, da ni bilo ugotovljeno nikakršnih delovnopravnih kršitev in toženi stranki niso bili izrečeni nikakršni ukrepi. Inšpekcijske preglede je opravljal Inšpektorat za delo Republike Slovenije in opravil dva izredna pregleda pri toženi stranki. Kot navedeno je po določilih 6. člena ZDR prepovedana diskriminacija, ki je sicer podana, če delodajalec ne zagotavlja enake obravnave glede na narodnost, raso ali etično poreklo, nacionalno ali socialno poreklo, spol, barvo kože, zdravstveno stanje, invalidnost, vero ali prepričanje, starost, spolno usmerjenost, družinsko stanje, članstvo v sindikatu, premoženjsko stanje ali drugo osebno okoliščino v skladu z ZDR. Predsednik senata je tožnico izrecno pozval, da pojasni v čem je diskriminirana, in le-ta je navedla, da iz razloga, ker živi sama z invalidnim sinom. Iz izvedenih dokazov pa po oceni pritožbenega sodišča ne izhaja, da bi tožena stranka kakorkoli tožnico diskriminirala iz razloga, ker le-ta živi sama z invalidnim sinom. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo, da je dokazno breme na strani tožene stranke, pri čemer pa je tožničino doživljanje dogodkov posledica zdravstvenega stanja, zaradi česar je bila tožnica tudi v dalj časa trajajočem bolniškem staležu in je zdravnik na obdobnem zdravniškem pregledu ocenil, da ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela.

Ker ni bilo ugotovljena odškodninska odgovornost delodajalca po splošnih pravilih civilnega prava, torej da gre za protipravno ravnanje, krivdo, nastanek škode in vzročne zveze med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo, tožena stranka ni odškodninsko odgovorna, tako, da je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine v višini 140.000,00 EUR.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena ZPP.

ZDR člen 6.a, 6.a/4,  44, 45, 184. OZ člen 131, 131/1, 179.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.