VDSS sodba Pdp 763/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-11-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), Valerija Nahtigal Čurman (poroč.), Borut Vukovič

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing

Tožnik ni bil tako obremenjen z delovnimi zadolžitvami, da ne bi mogel ustrezno opravljati svojega dela. Dejstvo, da ga je tožena stranka kot odgovornega za reševanje reklamacij poslala na pot, da reši reklamacijske probleme, ne more predstavljati trpinčenja na delovnem mestu, temveč normalno komunikacijo med nadrejenimi in podrejenimi delavci. V zvezi z tožnikovimi trditvami, da mu je tožena stranka v času bolniškega staleža zbrisala datoteke z računalnika, ki ga je imel v uporabi pri toženi stranki, je bilo ugotovljeno, da tožnik pristojnim osebam ni sporočil, da so bile datoteke z njegovega računalnika brisane. Prav tako datoteka ni bila blokirana z namenom šikaniranja tožnika. Tožnik tako ni bil žrtev trpinčenja na delovnem mestu, zato njegov tožbeni zahtevek na plačilo odškodnine iz tega naslova ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati odškodnino v znesku 33.000,00 EUR v 15 dneh od izdaje prvostopenjske sodne odločbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, pod izvršbo (I/1. točka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati stroške tega postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodne odločbe do dneva plačila, vse v roku 8 dni, pod izvršbo (I/2. točka). V nadaljevanju je odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 1.832,00 EUR, v roku 15 dni, pod izvršbo, svoje stroške pa krije sam (II. točka).

Tožnik vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo in uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz 338. člena ZPP ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi in toženi stranki naloži plačilo pravdnih stroškov tožene stranke (pravilno: tožeče stranke) z zakonskimi zamudnimi obrestmi oziroma podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, pri čemer so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo zavrglo primarni in zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika ter toženi stranki naložilo plačilo stroškov postopka. Sodišče prve stopnje je po oceni tožnika zmotno ugotovilo, da ravnanja tožene stranke niso predstavljala trpinčenja na delovnem mestu v smislu določb 6. a člena ZDR oziroma, da tožena stranka ni kršila določb 45. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je zmotno ugotovilo dejansko stanje ter posledično zmotno uporabilo materialno pravo. Sodišče je ugotavljalo, ali je tožnik z delom preobremenjen, da ga zato ni mogel ustrezno opravljati in ugotovilo, da je tožnikovo delo v času njegovega bolniškega staleža oziroma o premestitvi na drugo delovno mesto opravljalo več delavcev. Direktor je v svojem zaslišanju povedal, da je bila osnovna dejavnost tožnika tehnološka podpora izdelave surovcev in da so tožnika razbremenili drugih del, da bo opravljal to osnovno dejavnost, pri čemer so njegove določene naloge prevzeli A.A., nekatere B.B. pa mogoče še kdo. Navedeno kaže, da je bil tožnik preobremenjen z delom. To je izpovedala tudi priča C.C., ki je tožnikove težave ocenila kot preobremenjenost na delovnem mestu. Na veliko tožnikovo preobremenjenost kažejo trditve tožene stranke v odgovoru na tožbo in tudi evidence delovnega časa. Nesporno je, da je tožnik prihajal na delo pred začetkom delovnega časa, celo ob 4. uri zjutraj, odhajal pa je skupaj z ostalimi delavci ob 15. uri. Nadrejeni A.A. mu tudi ni odobraval nadur. Sodišče ni postavilo izvedenca, ki bi lahko pojasnil glede tožnikove preobremenjenosti, zato je podana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožnik je bil tudi šikaniran, ker je opozarjal, da hidravlična stiskalnica, prenesena k podizvajalcu, ne bo ustrezno delovala. Ker sodišče sprejme napačne dokazne zaključke, je podana bistvena kršitev pravil postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.   Sodišče je ugotovilo, da je bil tožnik ocenjen z oceno 0 v obdobju od 1. 3. 2007 do 31. 5. 2007, pri čemer nobena od zaslišanih prič ni znala izpovedati, zakaj je tožnik ocenjen z 0, vendar pa je sodišče štelo, da ni mogoče zaključiti, da naj bi bil tožnik ocenjen z oceno 0 iz razloga šikaniranja. Tožnik je bil ocenjevan z oceno 0, ne da bi njegov nadrejeni v tem času poskrbel za to, da bi ocenjevanje prešlo pod novega vodjo tožnika. Takšno ravnanje pa ni nič drugega kot šikaniranje oziroma mobbing. Tudi direktor tožene stranke D.D. je v svojem zaslišanju povedal, da je bil seznanjen s strani C.C., da je tožnik dobil osebno oceno 0, a ne ve, kje je bil vzrok v tem. Tudi v tem delu je sodišče dejansko stanje napačno ugotovilo, sodba je pomanjkljiva in neobrazložena, saj nima ugotovitev o odločilnih dejstvih, zato je podana bistvena kršitev pravil postopka po 14. in 15. točki 2. odstavka 338. člena ZPP.  Sodišče je presojalo tudi, ali so tožniku v času bolniškega staleža zbrisali programe iz računalnika, ki ga je imel v uporabi in zmotno zaključilo, da iz izpovedi prič ni mogoče zaključiti, da bi kdo pri toženi stranki, še posebej direktor in A.A. brisala datoteke na računalniku, ki ga je tožnik uporabljal na svojem delovnem mestu. Logično je, da priče navedenega ne bodo priznale. Tožnik je povedal, da je A.A. poznal geslo njegovega računalnika, sodba pa je v tem delu neobrazložena iz zato je podana bistvena kršitev pravil postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Enako velja tudi za zaključek sodišča glede vzdevka „lulček“, za katerega je sodišče zmotno ugotovilo, da vzdevka niso uporabljali v komunikaciji pri toženi stranki. Sodišče pa ni upoštevalo, da so vse priče poznale tožnikov vzdevek, ki ga je imel, še preden se je zaposlil pri toženi stranki. Sodišče zmotno zaključuje, da tožena stranka ni izvajala nedopustnega oziroma prekomernega nadzora in ni prepovedovala tožnikovim sodelavcem, da se z njim družijo in komunicirajo. Izpovedbe prič kažejo nasprotno, tako da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Zaključki sodišča prve stopnje so tako neutemeljeni, zlasti v delu, ko sodišče šteje, da se je tožena stranka zelo trudila s tožnikom in mu poiskala drugo delovno mesto. Iz izvedenih dokazov in izjave priče E.E. je jasno razvidno, kako je tožnik trpel zaradi ravnanj tožene stranke in kakšne so bile njegove vedenjske motnje. Slednje zagotovo ne bi bilo tako, v kolikor tožena stranka nad tožnikom ne bi izvajala mobbinga. Neutemeljen je tudi zaključek sodišča, da tožnik ni sprejemal načina organizacije dela in določenih sodelavcev kot predpostavljenih, ter da naj bi to celo izhajalo iz izpovedb tožnikove žene. V tem delu je sodba protispisna in je podana tudi bistvena kršitev pravil postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi odločitev sodišča prve stopnje. V zvezi s tem, da naj bi tožnikovo delo v času njegove bolniške odsotnosti opravljalo več delavcev izhaja iz tega, ker so  ostali delavci opravljali tožnikovo delo poleg svojega rednega dela, saj je bilo  delo razporejeno med tri delavce, pri čemer en sam delavec ne bi zmogel nadomeščati tožnikovega dela poleg svojega rednega dela. Ko pa je tožnik šel na drugo delovno mesto je njegovo delo prevzel en delavec. Izjava priče C.C. govori o tem, da je tožnikove težave prepoznala kot preobremenjenost in ne kot mobbing. Govorila je o strokovnem zdravstvenem pojmu preobremenjenosti, ki po teoriji pomeni „doživetje preobremenjenosti“ in ne objektivno dejstvo preobremenjenosti, glede katerega se ista teorija predlaga kot primeren ukrep razbremenitev (zamenjava osnovne vsebine dela). Tožnik se sklicuje na to, da o njegovi preobremenjenosti kaže tudi evidenca prihodov na delo. Iz te evidence je razvidno, da je prakso prihajanja na delo v zelo zgodnjih urah tožnik izvajal v časovnem obdobju od 18. 3. 2005 pa do 20. 7. 2006, to pa je preden naj bi se po njegovem začel izvajati nad njim mobbing. Glede domnevnega šikaniranja v zvezi s prestavitvijo stiskalnice k podizvajalcu je tožnik dokazoval, da naj bi do šikaniranja prišlo zato, ker je bil ta podizvajalec stric direktorja tožene stranke, sam pa je opozarjal na to, da bo zaradi manjše stiskalnice prihajalo do težav. Dejstvo da je bil podizvajalec stric direktorja tožene stranke ni imelo nobene zveze s poslovnimi odločitvami glede prenosa proizvodnje. Glede tožnikove osebne ocene 0 v treh mesecih pa je po vsej verjetnosti prišlo zaradi administrativne napake, pri čemer pa je bilo ugotovljeno tudi, da se tožnik na oceno ni pritožil, niti o tem ni spregovoril s svojim vodjem. Tožnik ni vložil nobene pritožbe, ni šlo za šikaniranje. Glede brisanja podatkov iz računalnika pa tožena stranka navaja, da so bile priče dolžne na sodišču govoriti resnico, na kar so bile posebej opozorjene. Glede tožnikovega vzdevka so vse priče (razen F.F.) izpovedale, da so zanj vedele in da ga je tožnik imel še preden je prišel v službo, pri čemer se je potrebno zavedati, da je G. majhen kraj, kjer se ljudje med seboj poznajo. Tožena stranka tudi nima posebnih sredstev ali nadzornih sistemov, s katerimi bi kontrolirala gibanje svojih zaposlenih, če vodstvo opaža, da določeni delavci pretirano in brez razloga zapuščajo svoja delovna mesta, to ne more biti neopaženo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana vrsta zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj so v sodbi navedeni razlogi o odločilnih dejstvih in razlogi v sodbi niso nejasni in med seboj v nasprotju. Ugotoviti je tudi, da niso podane zatrjevane bistvene kršitve iz 15. točke 339. člena ZPP, ki so podane, če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Razlogi sodbe o odločilnih dejstvih so po oceni pritožbenega sodišča jasni. Sodišče se je opredelilo tudi do vseh relevantnih dejstev in izvedlo vse bistvene dokaze. Obveznost sodišča je, da dokazne predloge strank oceni, pretehta njihovo relevantnost glede na zatrjevana dejstva, ki jih želi stranka s tem dokazati ter izvede in se opredeli le do tistih dokazov, ki so bistvenega pomena za odločitev. Glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP je potrebno tudi pojasniti, da je omenjena kršitev - protispisnost podana zgolj takrat, ko obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisniku o izpovedbah v postopku ter samimi listinami oziroma zapisniki, ne pa, če sodišče vsebino listin oziroma zapisnikov tolmači drugače kot stranka oziroma jim pripiše drugačen dokazni pomen. V tem primeru gre lahko le za zmotno dokazno oceno, torej za zmotno ugotovitev dejanskega stanja. ZPP v 8. členu določa, katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju in na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega dokaznega postopka. Sodišče je na podlagi vsakega dokaza posebej in vseh skupaj, ugotovilo dejansko stanje in tudi navedlo, zakaj je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo odškodnine iz naslova mobbinga oziroma trpinčenja na delovnem mestu.

Sodišče prve stopnje je po izvedenih dokazih z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožnik in tožena stranka ter po zaslišanju tožnika in zakonitega zastopnika tožene stranke ter prič H.H., A.A., C.C., F.F., I.I. in J.J. zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine v znesku 33.000,00 EUR iz naslova odškodnine za negmotno škodo zaradi pretrpljenih duševnih bolečin za obdobje treh let v znesku 30.000,00 EUR, za prestani strah zaradi izgube delovnega mesta, ki je trajal od sredine leta 2006 do konca leta 2008, ko se je tožnik sam odločil, da bo zapustil delo pri toženi stranki. Sodišče je ostale dokazne predloge zavrnilo kot neutemeljene, saj je bilo dejansko stanje dovolj razčiščeno.

Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 - 103/2007 - ZDR) v 6. a členu ureja prepoved spolnega in drugega nadlegovanja ter trpinčenja na delovnem mestu in določa, da je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu, pri čemer je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. ZDR pa tudi v 44. členu določa, da mora delodajalec varovati in spoštovati delavčevo osebnost ter upoštevati in ščititi delavčevo zasebnost, pri čemer je po določilih 45. člena ZDR delodajalec dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu ali drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen pa mora delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu, pri tem pa v primeru, če delodajalec navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delavec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je dokazno breme na strani delodajalca, kot je to pravilno navedlo že sodišče prve stopnje, da gre za tako imenovano obrnjeno dokazno breme. Tretji odstavek 45. člena ZDR pa izrecno določa, da v primeru nezagotavljanja varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem v skladu s prvim odstavkom tega člena, je delodajalec delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. V konkretnem primeru je bila tako dolžnost delavca, da navaja, da je delodajalec ravnal v nasprotju s svojimi obveznostmi in dopustil trpinčenje, dolžnost tožene stranke pa je bila, da dokaže, ali je spoštovala zakonska določila, ki prepovedujejo trpinčenje na delovnem mestu. Gre za obrnjeno dokazno breme, kot je pravilno navedlo sodišče prve stopnje.

Pritožbeno sodišče uvodoma navaja, da tožnik v pritožbi nepravilno navaja, da je z izpodbijano sodbo sodišče prve stopnje zavrglo primarni tožbeni zahtevek in zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika. Navedeno ne izhaja iz izreka sodbe, saj iz izreka izpodbijane sodbe jasno in nedvoumno izhaja, da je sodišče le zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine, ne pa tudi da je zavrglo kakršenkoli  primarni tožbeni zahtevek. Tako je pritožba v tem delu protispisna in neutemeljena.

Tožnik se ne strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, ki je ugotavljalo, ali je bil tožnik tako obremenjen, da ni mogel ustrezno opravljati svojega dela ter da je tožnikovo delo v času bolniškega staleža oziroma po premestitvi na drugo delovno mesto opravljalo več delavcev. Sodišče prve stopnje je v zvezi z navedenimi trditvami zaslišalo tako tožnika, direktorja tožene stranke kot predpostavljenega A.A., pri tem pa je ugotovilo, da je v času tožnikovega bolniškega staleža tožnikovo delo res opravljalo več delavcev, kar pa je tudi povsem logično, saj so tožnikovo delo opravljali drugi delavci poleg svojega dela. Sodišče pa je tudi izrecno ugotovilo, da potem, ko je bil tožnik premeščen na drugo delo, je tožnikovo delo opravljal zgolj K.K. in nihče drug, tako da tožnikove trditve o preobremenjenosti ne držijo. Pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da je neutemeljen pritožbeni ugovor tožnika glede preobremenjenosti in v zvezi z evidenco delovnega časa, saj je tožnik, kot to izhaja iz listinske dokumentacije na delo v zelo zgodnjih urah hodil v času od 18. 3. 2005 do 20. 7. 2006, to je še preden se je po njegovih lastnih trditvah pričel nad njim izvajati mobbing. Tako ni mogoče slediti pritožbenim ugovorom v zvezi s tožnikovimi zdravstvenimi problemi in vedenjskimi težavami, saj izvedenec ustrezne stroke ne bi mogel pojasniti nekaj, da je bil tožnik objektivno bolj obremenjen kot drugi, saj to iz izvedenih dokazov ne izhaja. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje v celoti, tako da v tem delu ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kot to navaja pritožba in sodba nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti,  sodba vsebuje razloge za odločitev in so v njej navedeni razlogi o odločilnih dejstvih in ti razlogi niso nejasni ali med seboj v nasprotju. Prav tako je sodišče v tem delu dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo.

Pritožba tudi uveljavlja, da je odločitev sodišča glede najema hidravlične stiskalnice in posledično mobbinga nepravilna, saj naj bi bil tožnik šikaniran tudi iz razloga, ker je opozarjal, da hidravlična stiskalnica, prenesena k podizvajalcu, bližnjemu sorodniku direktorja ne bo ustrezno delovala. Sodišče je v zvezi z navedenim zaslišalo tožnika, direktorja tožene stranke, H.H., A.A. in I.I. ter ugotovilo, da je tožena stranka sprejela odgovor, da se hidravlično stiskalnico za izdelavo surovcev prenese k podizvajalcu L.L., pri čemer je bil sklenjen dogovor že leta 2005, to je še preden je delovno mesto direktorja zasedel D.D., ki je sicer nečak L.L., kooperanta tožene stranke. Tako ni mogoče slediti navajanju tožnika, da so bile težave z delovanjem hidravlične stiskalnice zgolj zato, ker je bila ta prestavljena h kooperantu L.L., saj so priče H.H., A.A. in I.I. izpovedali, da so bili problemi enaki, ne glede na to, kje je hidravlična stiskalnica delovala. Tožena stranka je probleme omilila potem, ko so izdelali vidia matrice, za katere je načrt narisal tožnik, pri čemer je pomembno, da je bil tožnik zaposlen na delovnem mestu tehnik - tehnolog konstruktor in torej zadolžen za tehnološko podporo iz stiskanja surovcev. Zaslišani direktor je izpovedal, da se ne spomni, da bi tožnika kdaj klical na odgovornost zaradi navedenega problema, ga pa je klical na razgovor zaradi reklamacij v M., pri čemer je tožnik kot odgovorni za reševanje reklamacij v M. po nalogu direktorja odšel v Bosno in poskušal odpraviti težave in to v času, ko je bil še na delovnem mestu zadolžen za tehnološko podporo. V kolikor je bil tožnik zaposlen za tehnološko podporo izdelave surovcev in v kolikor ga je tožena stranka poslala na pot, da reši reklamacijske probleme, to ne more predstavljati trpinčenja na delovnem mestu, temveč normalno komunikacijo med nadrejenimi in podrejenimi delavci. Prav tako prenos dela proizvodnje h kooperantu že v letu 2005 ne more predstavljati mobbinga in šikaniranja tožnika leta 2010, ko je tožnik vložil tožbo. Tako sodišče tudi v tem delu sodišče ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v 10. točki obrazložitve sodbe.

Zatrjevane bistvene kršitve pravil postopka iz 14. točke in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tudi niso podane v 11. točki obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje. V zvezi z osebno oceno 0 v obdobju od 1. 3. 2007 do 31. 5. 2007 pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v zvezi z navedenimi trditvami zaslišalo tako tožnika, direktorja tožene stranke, A.A., F.F. in C.C.. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik ocenjen z osebno oceno 0, pri čemer pa je pri toženi stranki možna ocena od + 30 do - 30 %. Ocena 0 torej ne pomeni, da je tožnik prejel negativno oceno, pač pa le, da za svoje delo ni bil dodatno nagrajen. Po izvedenih dokazih izhaja, da se tožnik nikoli ni obrnil z vprašanjem na predpostavljenega v zvezi z oceno 0, niti ni uveljavljal varstva pri toženi stranki, kot je bilo to pri toženi stranki za vse zaposlene običajno. ZDR tudi v prvem odstavku 204. člena ZDR določa, da če delavec meni, da delodajalec ne izpolnjuje obveznosti iz delovnega razmerja ali krši katero od njegovih pravic iz delovnega razmerja ima pravico pisno zahtevati, da delodajalec kršitev odpravi oziroma, da svoje obveznosti izpolni (prvi odstavek 204. člena ZDR). Če delodajalec v nadaljnjem roku 8 delovnih dni po vročeni pisni zahtevi delavca ne izpolni svoje obveznosti iz delovnega razmerja oziroma ne odpravi kršitve, lahko delavec v roku 30 dni od poteka roka za izpolnitev obveznosti oziroma odpravo kršitev s strani delodajalca, zahteva sodno varstvo pred pristojnim delovnim sodiščem (drugi odstavek 204. člena ZDR). Tožnik pa, kot že navedeno, navedenega ni storil. Tako ni mogoče šteti, da je šlo za kakršnokoli šikano oziroma mobbing, kot je poskušal to prikazati tožnik med postopkom na prvi stopnji in v pritožbi, zato tudi ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodba ni pomanjkljivo obrazložena in ima vse ugotovitve o odločilnih dejstvih, prav tako je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovljeno, saj delavec ne more uspešno uveljavljati odškodnine iz naslova mobbinga, v kolikor ni izkoristil pravnih postopkov, ki jih izrecno predpisuje ZDR.

Glede tožnikovega očitka, da so mu v času bolniškega staleža zbrisali računalnik, ki ga je imel tožnik, pritožba tožnika neutemeljeno navaja, da je sodišče prve stopnje tudi v tem delu storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP iz razloga, ker naj bi bila sodba v tem delu neobrazložena, ker nima ugotovitev o odločilnih dejstvih. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče izvedlo obširne dokaze in jasno in prepričljivo obrazložilo svojo odločitev in tako sodba vsebuje razloge o odločilnih dejstvih. Ugotoviti je, da je sodišče zaslišalo tako tožnika, direktorja in A.A. in pri tem ugotovilo, da je A.A. prepričljivo izpovedal, da je tožnikov računalnik na prejšnjem delovnem mestu prevzel njegov namestnik, ni pa se spominjal, da bi tožnik želel priti do prejšnjega računalnika, ni pa bil tudi nikoli seznanjen, da bi tožniku zbrisali dokumente, ko se je vrnil z bolniškega staleža. Tudi direktor je izpovedal, da bi tožnik najprej moral obvestiti nadrejenega in nato službo za informatiko, ki dela backup tako, da bi rekonstruirali celoten računalnik, če pa ne tega, pa vsaj datoteke. Tožnik pristojnim osebam za vzpostavitev računalnika ni podal nikakršnih pripomb, torej je jasna in prepričljiva dokazna ocena sodišča prve stopnje, da niti direktor niti A.A. nista brisala datotek na računalniku, pri čemer je tudi direktor izrecno pojasnil, da ne pozna nobenega osebnega gesla sodelavcev, torej tudi ni mogel vstopiti v računalnik. V zvezi z ugovorom, da je sodišče nepravilno štelo, da datoteka ni bila zakodirana z namenom šikaniranja tožnika, kar naj bi predstavljalo tudi bistveno kršitev pravil postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bila sodba neobrazložena, pritožbeno sodišče navaja, da je sodišče prve stopnje v tem delu obširno obrazložilo svoje ugotovitve in tako po zaslišanju tožnika, direktorja tožene stranke in F.F. ugotovilo, da je bila datoteka zakodirana in ni bila dostopna, problem pa je bil rešen, ko je tožnik izpovedal, da naj bi mu pomagal kolega, ki naj bi ugotovil, da je bila koda spremenjena iz računalnika direktorja tožene stranke. Direktor je tudi prepričljivo pojasnil, da je datoteko v Excelu najprej pripravil sam, potem jo je uspešno popravil tožnik tako, da dopušča možnost, da je v datoteki zabeležena tudi njegova sled, vsekakor pa zavrača kakršnokoli možnost, da bi sam posegel v datoteko in spreminjal geslo. Direktor je tudi sam izpovedal, da je za vzpostavitev te datoteke posebej pohvalil tožnika. Pri čemer je tudi pojasnil, da je v navedeno datoteko imelo možnost vstopiti približno 20 zaposlenih. Blokada pa je bila v normalnem času odpravljena in so lahko datoteko ponovno uporabljali. Tako datoteka ni bila blokirana z namenom šikaniranja tožnika, tožnik je bil za omenjeno delo celo pohvaljen.

Pritožba tudi navaja, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP glede obrazložitve tožnikovega vzdevka „lulček“, za katerega naj bi sodišče napačno ugotovilo, da navedenega izraza v komunikaciji zaposleni niso uporabljali. Zaposleni so vedeli za tožnikov vzdevek. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje tudi z uporabo vzdevka „lulček“ izvedlo obširen dokazni postopek in zaslišalo tako tožnika, direktorja tožene stranke, C.C., H.H., A.A. in F.F., pri čemer je tožnik navajal, da so tako direktor kot vsi zaposleni zanj uporabljali naveden vzdevek. Sodišče je ugotovilo, da je tožnik imel navedeni vzdevek še preden se je zaposlil pri toženi stranki, pri čemer so nekateri za njegov vzdevek vedeli, nekateri pa so izvedeli zanj tekom zaposlitve. Pritožbeno sodišče se pri tem strinja z navedbo tožene stranke, da je G. majhen kraj, kjer se med seboj vsi poznajo, pri čemer so očitno tudi osebe, ki so bile zaslišane generacijsko blizu tožniku, tako da ni čudno, da so te osebe za vzdevek izvedele tudi kje drugje. Sicer pa so zaslišane priče zanikale, da bi kdaj tožnika imenovale z navedenim vzdevkom. Tako je sodba v tem delu obrazložena in prepričljiva, dejansko stanje pa pravilno in popolno ugotovljeno.

Pritožba tudi zatrjuje bistveno kršitev določb postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP tudi v zvezi z ugotovitvijo sodišča, ali je tožena stranka nad tožnikom izvajala nedopustni oziroma prekomerni nadzor oziroma, ali je prepovedala tožnikovim sodelavcem, da se z njim družijo in komunicirajo. Sodišče je v zvezi z navedenim zaslišalo tožnika, direktorja tožene stranke in priče C.C., H.H., A.A., F.F. in ugotovilo, da tožena stranka ni nad tožnikom izvajala drugačnega nadzora kot nad vsemi zaposlenimi delavci, pri čemer je direktor tudi izpovedal, da nikomur ni prepovedal komunikacije in druženja s tožnikom, C.C., ki sicer opravlja naloge socialne službe, pa je pojasnila, da so se po njenem mnenju tožnika nekateri sodelavci izogibali, ker jih je obremenjeval s svojimi problemi in da imajo ljudje dovolj problemov sami s seboj. Tako je sodišče povsem utemeljeno zaključilo, da tožena stranka nad tožnikom ni izvajala nedopustnega oziroma prekomernega nadzora in ni prepovedala delavcem komunikacije s tožnikom. Tako tudi v tem delu - 16. točka obrazložitve sodbe niso podane zatrjevane bistvene kršitve iz 14. točke in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Pritožba se tudi ne strinja, da naj bi se tožena stranka trudila za tožnika poiskati drugo delovno mesto, saj naj bi tožnikova partnerica J.J. izpovedala, da je tožnik trpel ravno zaradi ravnanj tožene stranke. Pritožbeno sodišče ocenjuje enako kot sodišče prve stopnje ocenjuje, da je tožena stranka storila vse potrebno in celo več kot to običajno storijo delodajalci, da bi rešila nastalo problematiko in ko je izvedela, da ima tožnik tudi zdravstvene probleme, je socialna delavka sklicala sestanek z nadrejenimi, ki so začeli urejati tožnikov delovnopravni status in poiskali za njega drugo delovno mesto. Pri tem pa pritožbeno sodišče navaja, da ima tožena stranka oziroma delodajalec pravico organizirati delo na način, za katerega ocenjuje, da je zanj najbolj ustrezen, pri čemer pa morajo vsi zaposleni spoštovati svoje obveznosti iz delovnega razmerja, seveda ob zagotavljanju vseh pravic, ki jim jih daje delovnopravna zakonodaja.

Sodišče je pravilno odločilo o stroških postopka, upoštevaje določila 154. člena in 155. člena ZPP ter na podlagi Zakona o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2008 - ZOdvT) odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti potrebne stroške postopka, svoje stroške pa krije sam.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspel. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.