VDSS sodba in sklep Pdp 187/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-03-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - elementi delovnega razmerja

Pri vprašanju obstoja delovnega razmerja med pravdnima strankama je treba na podlagi veljavnih aktov tožene stranke ugotoviti, za katero delovno mesto je tožnica izpolnjevala pogoje, da bi tožena stranka lahko z njo sklenila delovno razmerje.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi v točki I in III v delu, ki se nanaša na DM novinar specialist in plačo v višini 34. plačnega razreda in v VI. točki izreka in se v tem delu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ostalem (glede odločitve pod točko IV izreka sodbe sodišča prve stopnje) se pritožba zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo in sklep, s katerima je odločilo, da je tožeča stranka v delovnem razmerju pri toženi stranki od 1. 8. 2008 dalje z vsemi pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz delovnega razmerja za nedoločen čas za DM novinar specialist z mesečno osnovno plačo v višini 34. plačnega razreda. Glede dela zahtevka tožeče stranke, da naj ji tožena stranka izstavi v podpis pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto novinar specialist za 34. plačni razred ter glede dela zahtevka za povečanje osnovne plače zaradi napredovanj pa je tožbo zavrglo. Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožečo stranko v roku 8 dni pozvati nazaj na delo, jo prijaviti v obvezna zavarovanja iz delovnega razmerja vse od 1. 8. 2008 dalje ter ji za čas od 1. 8. 2008 do 31. 3. 2012 obračunati bruto plače v višini 34. plačnega razreda, odvesti davke in prispevke ter izplačati razliko med neto plačami in plačili za delo pri toženi stranki od 1. 8. 2008 do 31. 3. 2012, za čas od 1. 4. 2012 do vrnitve nazaj na delo pa ji obračunati ter nato po odvodu davkov in prispevkov izplačati nadomestila plač za 34. plačni razred, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 8 dni obračunati sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2008, regres za letni dopust za leto 2009, 2010, 2011 in 2012 in ji po odvodu akontacije dohodnine izplačati neto zneske. Kar je zahtevala tožeča stranka več (glede datumov zamude, glede poslovne uspešnosti 2008, 2009, 2010, 2011 in 2012) ali drugače (v zvezi z reparacijskim zahtevkom) pa je zavrnilo. Glede stroškov postopka pa je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki v roku 8 dni povrniti stroške postopka v višini 888,60 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku zoper točko I, III, IV in VI izreka sodbe pritožuje tožena stranka zaradi kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo v omenjenih točkah spremeni tako, da namesto 34. določi 31. plačni razred in zavrne zahtevek tožeče stranke po obračunu sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto  2008, regresa za letni dopust za leto 2009, 2010, 2011 in 3/12 regresa za leto 2012 in po odvodu akontacije dohodnine izplačilo neto zneskov ter ji naloži plačilo pravdnih stroškov tožeče stranke glede na njen uspeh v pravdi v 8 dneh, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila. Podredno tožena stranka pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje, tožeči stranki pa naloži, da toženi stranki plača stroške te pritožbe, v 8 dneh, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila. Tožena stranka meni, da je sodišče nekritično sledilo pričanju tožeče stranke in njenih sodelavcev A.A., B.B. in C.C. in spregleda navedbe njenih nadrejenih D.D., E.E. ter F.F.. Tudi izpovedbam sodelavcev tožeče stranke je sodišče sledilo le v tistem delu, ki so tožeči stranki v korist. Priča D.D., ki je bil do upokojitve nadrejen tožnici je za razliko od prič A.A., B.B. in C.C. izrecno izpovedal, da bi delo tožnice uvrstil med delo novinarja specialista in novinarja poročevalca, saj je šlo pri delu tožeče stranke za poročanje z nadgradnjo reportaže. Smiselno je pričanje D.D. pritrdila sedanja odgovorna urednica informativnega programa F.F., ki je izpovedala, da so zahtevnejši prispevki tisti za prve minute dnevnika, medtem ko Slovenska kronika ne sodi mednje. Izpovedala je, da pogodbe za 34. plačni razred sklepajo zgolj z izdelanimi novinarji. Sodišče je tako napačno ugotovilo dejansko stanje in nanj nepravilno uporabilo materialno pravo, saj ni moglo ugotoviti, da tožeča stranka opravlja dela in naloge delovnega mesta novinar specialist, temveč bi lahko ugotovilo le, da tožeča stranka opravlja dela in naloge na delovnem mestu novinar poročevalec. Tožeči stranki pripada plačilo glede na opravljanje dejanskega dela, to je opravljanje del in nalog delovnega mesta novinar poročevalec. Glede regresa je sodišče prve stopnje nepravilno ugotovilo dejansko stanje in nepravilno uporabilo materialno pravo, saj iz predloženih pogodb o novinarskem delu izhaja, da je v novinarskem honorarju vključen tudi regres za letni dopust. Regres za letni dopust izrecno ni omenjen le dveh pogodbah pri čemer je potrebno upoštevati, da od 1. 8. 2008 dalje tožeča stranka sploh še ni pridobila pravice do letnega dopusta po 161. členu ZDR in s tem tudi ne pravice do regresa za letni dopust po 131. členu ZDR. Za leto 2012 pa je prejela le 3/12 regresa, to je sorazmerno času opravljanja njenega dela od 1. 1. do 31. 3. 2012. Meni, da je sodišče glede na vse navedeno storilo tudi absolutno bistveno kršitev pravil postopka po 15. točki 339. člena ZPP, saj v sodbi obstaja tudi nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in o vsebini listin, zapisnikov, izvedbi dokazov ter med samimi temi listinami in zapisniki.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 2. odst. 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji).

Pritožba je utemeljena v delu, ko napada odločitev sodišča prve stopnje, da je tožeča stranka opravljala delo na delovnem mestu novinar specialist z mesečno osnovno plačo v 34. plačnem razredu, zaradi česar je dolžna obračunati za čas od 1. 8. 2008 do 31. 3. 2012 bruto plačo v višini 34. plačnega razreda in ji izplačati neto razliko ter ji od 1. 4. 2012 dalje do vrnitve nazaj na delo obračunati nadomestilo plač za 34. plačni razred. Odločitve sodišča prve stopnje se namreč ne da preizkusiti, saj ni mogoče preizkusiti pravilne uporabe materialnega prava. Sodišče prve stopnje ni pridobilo veljavnih aktov tožene stranke, to je Kolektivne pogodbe javnega zavoda ..., Akta o notranji organizaciji in sistemizaciji delovnih mest, da bi bilo možno presoditi za katero delovno mesto je tožnica izpolnjevala pogoje, da bi tožena stranka lahko z njo sklenila delovno razmerje. Prav tako ni mogoče preveriti pod katero delovno mesto bi lahko uvrstili naloge in vrste del, ki jih je opravljala tožeča stranka v spornem obdobju po avtorskih in novinarskih pogodbah za toženo stranko. Iz pogodb izhaja, da je opravljala delo novinarja, razen v času od 1. 11. 2008 do 31. 12. 2008 delo novinarja specialista. Iz predloženih pogodb, izpovedi tožnice  in zaslišanih prič je mogoče ugotoviti, kakšna je bila narava tožničinega dela po posameznih pogodbah. Zaradi pomanjkanja materialnopravnih podlag pa ni mogoče presoditi ali je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da je opravljeno delo predstavljajo delo novinarja specialista, kot ga je imela tožena stranka opredeljenega v spornem obdobju. V spisu v prilogi B1 se nahaja le opis delovnega mesta novinar specialist z dne 1. 9. 2011. Ni pa v spisu opisa ostalih delovnih mest novinarjev. Tako o pravilnosti odločitve sodišča prve stopnje ni mogoče presoditi. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke v tem delu ugodilo. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje pridobiti veljavne pravne podlage, ki jih bo moralo zahtevati od tožene stranke, kajti s tem materialnim pravom razpolaga tožena stranka in nato na njihovi podlagi o zahtevku glede konkretnega delovnega mesta in posledično plačnega razreda ponovno odločiti.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo materialnega prava v delu, ko je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici obračunati sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2008, regres za letni dopust za leto 2009, 2010, 2011 in 2012 in po odvodu akontacije dohodnine izplačati neto zneske. Zmotno je stališče tožene stranke, da je regres za navedeno obdobje že plačala, ker je bil vključen v novinarskem honorarju za sporno obdobje, to je od 1. 8. 2008 do 31. 3. 2012, za katerega je sodišče prve stopnje ugotovilo obstoj delovnega razmerja. Iz III. točke izreka sodbe sodišča prve stopnje namreč izhaja, da je tožena stranka dolžna za sporno obdobje obračunati tožeči stranki bruto plače, odvesti davke in prispevke ter izplačati razliko med neto plačami in plačili za delo pri toženi stranki v tem obdobju. Torej bodo avtorski honorarji, ki jih je tožena stranka izplačala tožnici v spornem obdobju in v katerih naj bi bil v času, ko je bila tožnica upravičena do regresa za letni dopust, vključen tudi sorazmerni znesek regresa za letni dopust, poračunani s plačo, ki bi jo morala prejeti v delovnem razmerju. Prejeti zneski iz naslova avtorskih honorarjev bodo kot že rečeno poračunani z neto plačami, ki bi jih tožnica morala prejeti v spornem obdobju, zato ji mora tožena stranka za sporno obdobje izplačati tudi regres za letni dopust in sicer za leto 2008 v sorazmernem delu, glede na določbo 4. odst. 131. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji), ki določa, da ima delavec v primeru, ko ima pravico do izrabe le sorazmernega dela letnega dopusta, pravico le do sorazmernega dela regresa. Zmotno je stališče tožene stranke, da tožnica v letu 2008 še ne bi mogla pridobiti pravice do letnega dopusta glede na to, da je pričela z delom 1. 8. 2008. Po določbi 161. člena ZDR res delavec pridobi pravico do celotnega letnega dopusta, ko mu preteče čas nepretrganega delovnega razmerja, ki ne sme biti krajši od šestih mesecev. Vendar je po določbi 162. člena ZDR delavec upravičen tudi do sorazmernega dela letnega dopusta, v kolikor ne pridobi pravice do celotnega dopusta in sicer ima pravico do izrabe 1/12 letnega dopusta za vsak mesec dela v posameznem koledarskem letu, kot je pravilno obrazložilo že sodišče prve stopnje. Zato je pritožba tožene stranke glede obveznosti plačila regresa za letni dopust neutemeljena.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke v zvezi z odločitvijo o regresu za letni dopust zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, potem ko je ugotovilo, da niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi in ne pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, kot to določa 353. člen ZPP. Glede odločitve o delovnem mestu in uvrstitvi v plačni razred pa je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, ker ni moglo presoditi pravilne uporabe materialnega prava, za kar je imelo podlago v določbi 355. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je v posledici delne razveljavitve sodbe sodišča prve stopnje razveljavilo tudi odločitev o stroških postopka in pridržalo odločitev o pritožbenih stroških, kot to določa 3. odst. 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.