VDSS sodba Pdp 944/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2013-02-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Valerija Nahtigal Čurman (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Silva Donko

odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovodna oseba - vodilni delavec

Tožnik ni imel statusa poslovodne osebe v smislu določbe 72. člena ZDR, temveč le status vodilnega delavca, zato mu je pogodba o zaposlitvi lahko prenehala le iz razlogov in način kot določa ZDR, kar je bilo izrecno določeno tudi v prvem odstavku 14. člena pogodbe o zaposlitvi. Ker je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi mimo zakonskih določil o prenehanju pogodbe o zaposlitvi, to je z ugotovitvenim sklepom, da se mu pogodba o zaposlitvi odpoveduje zaradi prenehanja mandata predsednice uprave, je odpoved pogodbe nezakonita.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala z ugotovitvenim sklepom z dne 11. 3. 2011 in dopolnilnim sklepom z dne 17. 3. 2011 nezakonita in se razveljavi; da pogodba o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010 ni prenehala veljati in velja za nedoločen čas še naprej; da delovno razmerje tožnika pri toženi stranki ni prenehalo in z vsemi pravicami in obveznostmi še traja; da je nična določba šestega odstavka 14. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010; da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo, ga za čas od 1. 5. 2011 do reintegracije prijaviti v pokojninsko, invalidsko ter ostala obvezna zavarovanja, mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja, obračunati nadomestilo plače v višini ... EUR bruto mesečno in po odvodu ustreznih davkov in prispevkov izplačati neto znesek plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 19. v mesecu za prejšnji mesec; da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 1.503,00 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi in da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka.

Tožena stranka vlaga zoper navedeno sodbo pravočasno pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, napačne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi, o zadevi pa samo odloči, ali vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. V pritožbi navaja, da je sodišče v celoti ugodilo tožbenemu zahtevku, vendar kljub obširno izvedenemu dokaznemu postopku dejanskega stanja še vedno ni dovolj raziskalo oziroma, da že zbranih dokazov in ugotovljenih dejstev ni pravilno ocenilo. Tožnik je dne 21. 12. 2010 sklenil s toženo stranko pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto, ki ni bilo sistemizirano. Pri toženi stranki so bile določene spremembe in dopolnitve sistemizacije, vendar nikoli niso bile sprejete po predpisanem postopku, tako da je osnovna veljavna sistemizacija delovnih mest ter pravilnik o organizaciji dela in sistemizaciji delovnih mest iz leta 2003. Navedeno dokazuje, da je pogodba o zaposlitvi s tožnikom imela naravo individualne pogodbe. Plača tožnika po pogodbi o zaposlitvi je bila določena na 99 % plače predsednice uprave, kar pomeni, da je bilo med strankama drugače dogovorjeno tudi plačilo za delo. Navedena višina plače ne spada v noben tarifni razred po veljavni kolektivni pogodbi, prav tako pa so bile dogovorjene tudi bonitete (osebni avto), ki pri toženi stranki pripadajo samo poslovodnim delavcem. Navedeno dokazuje, da je pogodba o zaposlitvi s tožnikom imela naravo individualne pogodbe. Očitno je, da so bile izpovedi tožnika in prič A.A. in B.B. prirejene potrebam postopka in koristim tožnika. Iz dokumentacije v spisu ne izhaja, da bi tožnik resnično podal pripombe na osnutek pogodbe, prav tako se ne skladajo izpovedbe priče B.B., ko navaja, da je bila pogodba za tožnika pripravljena v odvetniški pisarni, nadalje pa, da jo je odvetniška pisarna obvestila, da je določilo nezakonito. Navedbe so si v nasprotju in na njih sodišče tudi opira svojo odločitev. Tožena stranka ne more nositi odgovornosti za vsaj malomarno ravnanje takratnih poslovodnih oseb tožene stranke, to je predsednice uprave in takratne vodje kadrovske službe, ki niso storile tistega, kar bi pri sklepanju pogodbe morale, ravnati s skrbnostjo dobrega strokovnjaka ali gospodarstvenika. Prav tako ne vzdrži odločitev sodišča, da je določilo šestega odstavka 14. člena pogodbe, ki trajanje oziroma prenehanje pogodbe o zaposlitvi veže na mandat predsednice uprave, nično. To določilo je bilo v pogodbo vključeno namenoma, saj druge pogodbe o zaposlitvi zaposlenih v družbi takšnega določila nimajo. Zato je povsem logično, da je nekdo zavestno, z namenom ali po naročilu v pogodbo vključil. Sodišče je tako nepopolno ugotovilo dejansko stanje in na tako nepopolno ugotovljeno dejansko stanje oprlo svojo odločitev.

Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno, tožencu pa naloži plačilo pritožbenih stroškov.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) in na pravilno uporabo materialnega prava.  Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, zlasti ne bistvene kršitve določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo izrecno uveljavlja tudi pritožba. Izpodbijana sodba je ustrezno obrazložena, saj vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki niso nejasni in niti med seboj v nasprotju, tako da jo je mogoče preizkusiti. Tožena stranka s pritožbenimi navedbami v bistvu utemeljuje svoje nestrinjanje z odločitvijo sodišča prve stopnje oziroma z dokazno oceno, kar pa predstavlja uveljavljanje drugega pritožbenega razloga, to je zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in sprejelo materialnopravno pravilno odločitev. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi izpodbijane sodbe v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP), pa še dodaja:

Bistvo materialnopravne pritožbe tožene stranke se nanaša na nestrinjanje s presojo sodišča prve stopnje glede tožnikovega položaja pri toženi stranki oziroma s tem, da za tožnika ni mogoče uporabiti določbe 72. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji), temveč naj bi tudi zanj veljale izjeme, ki jih zakon določa v 72. členu, zlasti možnost drugačne ureditve načina prenehanja pogodbe o zaposlitvi. To naj bi za tožnika v skladu z njegovo pogodbo o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010 pomenilo, da mu pogodba lahko preneha veljati tudi v primeru, če iz kateregakoli razloga preneha mandat predsednice uprave (šesti odstavek 14. člena Pogodbe o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010 - A1).

Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku in zaslišanju tožnika ter prič (predsednice uprave A.A., vodja kadrovske službe B.B. in C.C.) zaključilo, da tožnik ni imel statusa poslovodne osebe v smislu 72. člena ZDR. Sledilo je izpovedbi predsednice uprave tožene stranke, da je bil tožnik kot pooblaščenec uprave za delovno področje v zvezi z informatiko vodilni delavec, kot je bil to na primer tudi vodja proizvodnje, vodja financ, ni pa bil član uprave, saj je bila uprava enočlanska. Le predsednica uprave je imela pooblastilo za zastopanje družbe, ne pa tudi ostali vodilni delavci. Enako izhaja tudi iz zgodovinskega izpisa iz sodnega registra (tožnik nikoli ni bil član uprave in kot tak poslovodna oseba), izpovedbe tožnika in iz opisa del in nalog v pogodbi o zaposlitvi.

Ker ZDR ne definira pojma poslovodnih oseb, za katere omogoča tudi drugačno urejanje pravic, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja, kot to velja za ostale delavce, se je v zvezi s tem treba obrniti na predpise, ki urejajo posamezne statusne oblike delodajalca, v konkretnem primeru delniško družbo. Iz 10. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1, Ur. l. RS, št. 42/2006 in nadaljnji) ne izhaja, da bi tožnika lahko uvrščali med poslovodne osebe, saj med te očitno ne sodi položaj pooblaščenca uprave za področje IT in kontrolinga. Na podlagi 10. člena ZGD-1 se za poslovodstvo štejejo osebe, ki so po zakonih ali aktih družbe pooblaščene, da vodijo njene posle. V delniški družbi med te osebe sodijo člani uprave, upravnega odbora in izvršni direktorji(1). Med poslovodne osebe delniške družbe tako ne sodi vodilni delavec (pooblaščenca uprave za področje IT in kontrolinga), zato podlaga za urejanje pravic in obveznosti s tožnikom iz delovnega razmerja ne more izhajati iz 72. člena ZDR. Gre za določbo, ki omogoča oziroma določa izjemo za točno opredeljen krog oseb in jo je glede na njeno naravo treba tudi restrektivno tolmačiti, kar je pravilno obrazložilo že sodišče prve stopnje. Za tožnika tako ni pravne podlage za drugačno ureditev prenehanja pogodbe o zaposlitvi kot to v ZDR velja za ostale delavce, tožena stranka pa mu pogodbe ni mogla odpovedati že zaradi prenehanja mandata predsednice uprave, temveč bi mu lahko redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi le iz enega od razlogov za redno odpoved iz 88. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je tako pravilno zaključilo, da krog oseb, za katere velja 72. člen ZDR, ne vključuje vodilnih delavcev, ki so sicer glede svojih pristojnosti blizu poslovodnih osebam, vendar ne opravljajo poslovodske in zastopniške funkcije. Ker tožnik ni imel statusa poslovodne osebe v smislu določbe 72. člena ZDR, temveč le status vodilnega delavca, je lahko pogodba o zaposlitvi prenehala le iz razlogov in način kot določa ZDR, kar pa je bilo izrecno določeno tudi v prvem odstavku 14. člena pogodbe o zaposlitvi. Ker je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi mimo zakonskih določil o prenehanju pogodbe o zaposlitvi, je odpoved pogodbe nezakonita in jo je sodišče prve stopnje utemeljeno razveljavilo.

Na podlagi izvedenih dokazov, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da pogodba o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010 ne predstavlja individualne pogodbe, za katero bi se lahko glede prenehanja uporabljala določila 72. člena ZDR. Glede določbe šestega odstavka 14. člena pogodbe o zaposlitvi, ki se glasi „ta pogodba o zaposlitvi preneha veljati tudi v primeru, če iz kateregakoli razloga preneha mandat predsednice uprave“, je ugotovilo, da pogodbeni stranki tega določila sploh nista imeli namena vnesti v pogodbo. Tožnik je takoj po prejemu osnutka pogodbe, ki je vsebovala sporno določilo podal pripombe, saj določilo ni bilo v skladu z zaposlitvijo za nedoločen čas, njegovo izpovedbo pa sta potrdili tako vodja kadrovske službe B.B., ki je pripravila osnutek pogodbe, kot tudi podpisnica pogodbe predsednica uprave A.A.. Izpovedali sta, da sta tudi sami ocenili, da je sporno določilo nezakonito oziroma nično in da kot takšno ne bi smelo biti zapisano v pogodbi, kar pa je potrdila tudi odvetniška pisarna, kateri sta posredovali osnutek pogodbe. Razlog, da je sporno določilo ostalo v pogodbi, je bil na strani vodje kadrovske službe, ki je bila zadolžena za ustrezni popravek osnutka, pa tega ni storila, kar je potrdila sama v svoji izpovedbi.

Glede na dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da je bila pogodba o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010 sklenjena za nedoločen čas, in da tožnik ni imel statusa poslovodne osebe v smislu 72. člena ZDR, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je določba šestega odstavka 14. člena pogodbe, (ki je trajanje oziroma prenehanje pogodbe o zaposlitvi tožnika vezala na mandat predsednice uprave) v nasprotju z določilom ZDR, ki določa razloge in postopek prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Tožnik ni imel statusno pravnega položaja poslovodne osebe pri toženi stranki, zato podlaga za urejanje pravic iz obveznosti s tožnikom ne more izhajati iz 72. člena ZDR. Odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki veže prenehanje na mandat predsednice uprave, je v nasprotju določbo 75. člena ZDR in je zato glede na določbo 86. člena Obligacijskega zakonika,(OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadaljnji), v tem delu nična. Kljub ničnemu določilu pa pogodba o zaposlitvi z dne 21. 12. 2010 ostane v veljavi, skladno s prvim odstavkom 88. člena OZ, ki določa, da zaradi ničnosti kakšnega pogodbenega določila ni nična tudi sama pogodba, če lahko ostane brez ničnega določila in če to določilo ni bilo ne pogodbeni pogoj, ne odločilni nagib, zaradi katerega je bila pogodba sklenjena.

Ker uveljavljeni pritožbeni razlogi, na katere pritožbeno sodišča pazi po uradni dolžnosti, niso podani, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v skladu z določbo 353. člena ZPP potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker odgovor na pritožbo ni doprinesel k rešitvi zadeve (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

1. Enako sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 144/2012 z dne 3. 9. 2012.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.