VDSS sodba Pdp 1139/2013
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2014-07-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tatjana Prebil (preds.), Sonja Pucko Furman (poroč.), Borut Vukovič

odškodninska odgovornost delodajalca - mobing - trpinčenje na delovnem mestu

Tožena stranka je dokazala, da odvzem delovnih nalog glede naročanja pisarniškega materiala tožniku ni bilo trpinčenje ali mobbing, temveč je bil razlog za to bolj pregledno naročanje pisarniškega materiala, saj se tožnik navodil, ki jih je prejel glede naročanja materiala, ni držal. Tudi iz predloženih izpisov elektronskih sporočil, iz katerih je razvidna korespondenca med tožnikom in direktorico direkcije za spremljanje poslovanja, ne izhaja, da bi bila komunikacija s tožnikom neprimerna, temveč prav nasprotno. Iz navedene korespondence je razvidno, da ga je le-ta prosila, da ji posreduje podatke o porabi, nato pa urgirala in čakala, da ji posreduje podatke. Navedena sporočila kažejo na to, da je toženka prosila tožnika, da izpolni redne delovne obveznosti in, da se tožnika ni izločalo iz delovnega okolja ali iz komunikacije. Ugotovljena dejstva tako ne dajejo podlage za zaključek, da bi tožena stranka nasproti tožniku ravnala protipravno, s čimer bi bil izpolnjen eden od elementov za njeno odškodninsko odgovornost proti tožniku, zato je tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine neutemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo odškodnine za povzročeno nepremoženjsko škodo iz naslova pretrpljenih duševnih bolečin v višini 20.000,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe sodišča prve stopnje dalje do plačila (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka in da je dolžan toženi stranki povrniti stroške v znesku 1.067,50 EUR, v roku 8 dni brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se tožnik pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, to je iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožnik je prepričan, da je sodišče storilo bistveno kršitev določb postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. V predmetnem postopku je zahteval plačilo odškodnine zaradi trpinčenja na delovnem mestu - mobbinga, zaradi sistematičnih in ponavljajočih se pritiskov s strani nekdanjega delodajalca, ki se je pričelo v začetku leta 2011 in je trajalo do 9. 3. 2012, ko je tožnik prejel odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je utrpel nepremoženjsko škodo v obliki strahu in psihičnih bolečin, zaradi katerih je bil in je še vedno podvržen psihiatrični obravnavi. Jedro spora je mobbing na delovnem mestu in dokazno breme je na strani delodajalca. Sodišče prve stopnje je celotni dokazni postopek vodilo v smeri ugotavljanja dela tožnika kot vodje nabave, čeprav to za predmetni spor ni bistveno. Dokazno breme za dokazovanje mobbinga je sodišče prevalilo na tožnika, pri čemer razen zaslišanja tožnika, pregleda listinskih dokazil in zaslišanja nekdanje predsednice uprave, ni izvedlo nobenih drugih, s strani tožnika predlaganih in za predmetni spor ključnih dokazov, to je predvsem pritegnitev izvedenca - specialista psihiatra ter tožnikove žene. V sodbi tako niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih. Sodišče se ni opredelilo do medicinske dokumentacije tožnika, iz katere jasno izhaja, da je bil tožnik več kot leto dni izpostavljen sistematičnim pritiskom na delovnem mestu, ki so pripeljali do dokončne izključitve njega kot osebe iz sistema, v katerem je po vsej verjetnosti uspešno funkcioniral več kot 19 let.  Slednje je zelo negativno vplivalo na kakovost ne le delovne ampak tudi življenjske situacije njega kot posameznika ter sprožilo zaznavo groženj, diskriminacije in nižanja socialnega ugleda na delovnem mestu. Sodišče je samo, brez pritegnitve izvedenca psihiatra in zaslišanja tožnikove psihiatrinje ocenilo, da gre za subjektivna občutja tožnika, brez da bi imelo za to ustrezno podlago oziroma kljub listinskim dokazom, ki jasno dokazujejo nasprotno. Sodišče je v obrazložitvi sodbe navedlo, da naj bi vse priče skladno zanikale, da bi kdo tožnika žalil, mu očital krajo pisarniškega materiala ali da bi se tožnika trpinčilo oziroma da bi se nad njim izvajal mobbing. Sodišče je ugotovilo, da so izpovedi zaslišanih prič skladne, prepričljive in logične, da iz njihovih izpovedb naj ne bi izhajala nedovoljena ravnanja v zvezi s tožnikom, temveč naj bi bila vsa ravnanja toženke usmerjena v racionalizacijo in nadzor porabe pisarniškega materiala. Neizkazane in neutemeljene naj bi bile tudi tožnikove navedbe o širjenju govoric, zaradi katerih naj bi se ga sodelavci in tudi znanci začeli izogibati. A.A. je povedal, da so krožile govorice na temo, da tožnik krade pisarniški material, svojo izjavo pa je popravil, da naj bi bile govorice v smeri, da se nekaj čudnega dogaja, beseda kraja naj bi se pojavila bolj proti koncu, ko je tožnik že dobil odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tako ne držijo navedbe sodišča, da so zaslišane priče skladno zanikale, da bi kdo tožniku očital krajo pisarniškega materiala ter da so tožnikove navedbe o širjenju govoric neutemeljene. Sodišče je tudi netočno in pomanjkljivo povzelo izjavo priče B.B., saj je izpustilo dejstvo, da je pogovor poleg morebitnega sporazumnega prenehanja delovnega razmerja verjetno tekel še v kakšni drugi stvari, vendar se ni spomnila, kaj natančno. Tako ne držijo navedbe sodišča, da naj bi priča izpovedala, da je razgovor s tožnikom tekel le v smeri sporazumnega prenehanja delovnega razmerja. Tožnik poudarja, da je celotni postopek potekal v napačni smeri, to je v smeri ugotavljanja dela tožnika kot vodje nabave, ki naj bi pri svojem delu ravnal hudo malomarno, vendar zoper njega toženka ni sprožila postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka ni dokazala, da je tožnik ravnal hudo malomarno in bi mu zato upravičeno odvzeli pooblastila za nabavo, dokazala je zgolj dejstvo, da se pripravlja racionalizacija porabe pisarniškega materiala. Nov predsednik uprave C.C. se je tožniku opravičil za nastalo situacijo in s tem pokazal, da tožena stranka svoja dejanja obžaluje in se zaveda, da ni ravnala pravilno. Tožnik tudi meni, da je sodišče napačno uporabilo materialno pravo, ko je ocenilo, da v toženkinem ravnanju niso bili podani elementi mobbinga. Med pojavne oblike trpinčenja na delovnem mestu, skladno s stališči teorije in sodne prakse sodijo tudi verbalne grožnje in pritiski, širjenje neresničnih govoric, obrekovanje za hrbtom, povzročanje psihične škode, odvzem delovnih nalog, dodeljevanje nalog, ki so pod ali nad nivojem kvalifikacije žrtve, omejevanje možnosti komuniciranja in dajanja nejasnih pripomb. Tožnik je bil deležen prav takšnega ravnanja s strani zaposlenih pri toženi stranki in so ga popolnoma izločili iz delovne sredine, delodajalec pa mu pred njimi ni nudil ustrezne zaščite. Pritiski, govorice, obrekovanje in grožnje so se stopnjevale vse do prenehanja delovnega razmerja tožniku.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe kot neutemeljene in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo in da je na popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj ima sodba sodišča prve stopnje skladne in povsem jasne razloge o odločilnih dejstvih, ki so bili podlaga za odločitev in razlogi v sodbi niso nejasni in med seboj v nasprotju. Prav tako ni podana zatrjevana bistvena kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je podana, če je v odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka po tej točki je potrebno tudi pojasniti, da je omenjena kršitev - protispisnost  podana zgolj takrat, ko obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisniku o izpovedbah v postopku ter samimi listinami oziroma zapisniki, ne pa, če sodišče vsebino listin oziroma zapisnikov tolmači drugače kot stranka oziroma jim pripiše drugačen dokazni pomen. V tem primeru gre lahko le za zmotno dokazno oceno, torej za zmotno ugotovitev dejanskega stanja. Kot določa ZPP v 8. členu, katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega dokaznega postopka. Sodišče je na podlagi vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ugotovilo dejansko stanje in tudi navedlo, zakaj je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo odškodnine iz naslova mobbinga oziroma trpinčenja na delovnem mestu. V kolikor pritožba ne soglaša z dokazno oceno sodišča prve stopnje, smiselno uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, ki ga uveljavlja kot odškodnino zaradi zatrjevanega trpinčenja pri toženi stranki, ker je ugotovilo, da izvedeni dokazi ne nudijo opore ugotovitvi, da bi tožena stranka tožnika trpinčila oziroma škodljivo ravnala proti njemu. Do takšnega zaključka, s katerim soglaša tudi pritožbeno sodišče, je sodišče prve stopnje prišlo po obširno izvedenem dokaznem postopku, v katerem je zaslišalo številne priče, predsednico uprave tožene stranke in tožnika, prav tako pa opravilo soočenje tožnika s predsednico uprave in delavko v kadrovski službi B.B.. Svojo odločitev je ustrezno obrazložilo, tako da se pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju nanjo le sklicuje, v nadaljevanju pa odgovarja na pritožbene navedbe tožnika.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) v četrtem odstavku 6.a člena določa, da je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Mobbing pomeni praviloma ponavljajoče se aktivnosti ene ali več oseb, usmerjene proti posamezniku, ki so lahko bodisi psihične narave (ponižanje, kričanje) ali fizične narave (suvanje, udarjanje itd.) in katerih cilj je namen povzročiti škodo. Do pojma mobbinga in njegovih pojavnih oblik se je v obrazložitvi izpodbijane sodbe pravilno opredelilo že sodišče prve stopnje.

Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen od leta 1992 dalje, nazadnje pa na delovnem mestu „vodja nabave in logistike“: Tožniku je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 7. 6. 2012 na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 13. 2. 2012, tožnik pa nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi pred sodiščem ni izpodbijal. V času delovnega razmerja pri toženki nikoli ni imel posebnih težav. Nedovoljena ravnanja toženke se naj bi začela v začetku leta 2011, ko je bil pozvan k oddaji poročila o uporabi pisarniškega materiala. Dne 31. 3. 2011 je po elektronski pošti prejel vabilo na sestanek z upravo glede analize porabe materiala za preteklo leto, na dan sestanka dne 1. 4. 2011 pa je bil seznanjen, da je bila ustanovljena delovna komisija, ki so jo sestavljali vodja sektorja za računovodstvo (D.D.), direktorica direkcije za spremljanje poslovanja (E.E.), vodja sektorja za informacijsko tehnologijo (A.A.) ter direktor direkcije za informatiko in organizacijo poslovanja (F.F.). Na sestanku dne 1. 4. 2011 se mu je očitala velika poraba materiala oziroma neustrezno vodenje evidenc. Pozvan je bil še na en sestanek, ki je bil namenjen razčiščevanju in pojasnjevanju podatkov in v katerem mu je bilo predočeno zanj obremenjujoče se poročilo, prejel pa je tudi obvestilo, da mu prenehajo pooblastila za naročanje materiala, že od 1. 4. 2011 dalje pa tudi ni bil več osebni voznik predsednice uprave. Nato je bil dne 17. 5. 2011 pozvan na razgovor k vodji kadrovske službe (B.B.), ki mu je očitala, da je kradel, zaradi česar mu je ponudila dve možnosti in sicer, da sprejme izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z zahtevkom po povrnitvi nastale škode ali da v nastali situaciji obvesti Policijo, pri tem pa ga je opozorila, da bo v tem primeru trpel njegov ugled in da bo lahko razpadla tudi njegova družina. Naslednji dan je moral v bolniški stalež, ki je trajal približno mesec dni in pol. Po zaključku bolniškega staleža pa ga je B.B. sprejela prijazno in mu povedala, da je vse vredu in da je zadeva zaključena, saj naj bi izvedeli, da zadeva nima tako velikih razsežnosti. Zaradi ravnanj toženke so se med delavci pojavile govorice o njegovem kriminalnem početju, zato se ga naj bi začeli izogibati. Ker je v preteklosti imel pri toženki polno zaupanje, so ga ravnanja toženke povsem zlomila, tako da je potreboval zdravniško pomoč v obliki psihoterapije, antidepresivov in pomirjeval.

V dokaznem postopku pred sodiščem prve stopnje je bilo ugotovljeno, da se obdobje, za katerega tožnik zatrjuje nedovoljeno ravnanje, ujema z obdobjem uvedbe ukrepov tožene stranke za zmanjšanje stroškov porabe pisarniškega materiala. Na podlagi zaslišanja vodje sektorja za računovodstvo, direktorice direkcije za spremljanje poslovanja, vodje sektorja za informacijsko tehnologijo, direktorja direkcije za informatiko in organizacijo poslovanja ter predsednice uprave, kakor tudi iz predloženih listinskih dokazov izhaja, da je tožena stranka v začetku leta 2011 začela z ukrepi za znižanje stroškov poslovanja in v ta namen ustanovila posebno komisijo, ki je ugotovila preveliko količino porabe pisarniškega materiala in netransparentno porabo. Izvedli so skupne sestanke, na katerih so se dogovorili, da se nabava materiala vrši ob dodatni kontroli vodje računovodstva. Ker pa se tožnik ni držal dogovorjenih pravil pri nabavi materiala, so tožniku odvzeli pooblastila za nabavo materiala. Sodišče prve stopnje je glede navedb tožnika, da so mu bila odvzeta pooblastila pravilno ugotovilo, da so bila vsa ravnanja tožene stranke usmerjena v racionalizacijo in nadzor porabe pisarniškega materiala. Na podlagi različnih analiz je tožena stranka namreč prišla do podatkov, da je poraba pisarniškega materiala bistveno previsoka, saj je bilo na leto prikazano kot nabavljeno več kot 900 tonerjev, čeprav je tožena stranka imela v celotni finančni skupini le okrog 130 tiskalnikov, medtem ko je poraba papirja šla v milijone listov (izpoved F.F.). Prav zaradi finančne krize je tožena stranka večjo pozornost posvetila tudi nabavi in porabi pisarniškega materiala, saj je želela ugotoviti, kje je mogoče še prihraniti oziroma znižati stroške. Kot je izpovedala direktorica direkcije za spremljanje poslovanja, je bilo s tožnikom dogovorjeno, da posamezni uradi oziroma enote posredujejo potrebe, le te nato zbere tožnik in jih naroči, ko jih predhodno odobri vodja sektorja za računovodstvo (D.D.). Ker se tožnik dogovorjenega principa ni držal, je tožena stranka zato pristopila k odvzemu pooblastil, torej šele, ko tožnik ni upošteval navodil komisije v zvezi z evidentiranjem naročil, nabave in razdeljevanja pisarniškega materiala. Nabava pisarniškega materiala je bila premeščena na sektor za informacijsko tehnologijo, medtem ko je vsa druga dela in naloge, ki jih je tožnik do tedaj opravljal, opravljal še dalje, in sicer skrbel za vozni park, bil v pripravljenosti in na uslugo, če so ga potrebovali, velikokrat je šel na dom predsednice uprave, če je morda kaj pozabila, kakor je sam izpovedal, tako da je zaupanje glede teh nalog še dalje užival in ni mogoče trditi, da je bil izključen iz delovnega okolja.

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je celotni dokazni postopek sodišča prve stopnje potekal v napačni smeri, to je v smeri ugotavljanja dela tožnika kot vodje nabave, ne pa v smeri mobbinga. Sodišče prve stopnje je pravilno izvedlo potrebne dokaze v smeri ugotavljanja, v kakšnem delovnem okolju je tožnik opravljal delo in ali so v tem okolju obstajale okoliščine in ravnanja, ki pomenijo izvajanje mobbinga na delovnem mestu tožnika. Sodišče prve stopnje je presojalo vsako posamezno zatrjevanje tožnika, ki ga je štel kot mobbing in pri tem pravilno zaključilo, da je tožena stranka dokazala, da odvzem delovnih nalog glede naročanja pisarniškega materiala tožniku ni bilo trpinčenje ali mobbing, temveč je bil razlog bolj pregledno naročanje pisarniškega materiala, saj se tožnik navodil, ki jih je prejel glede naročanja materiala, ni držal. Tudi iz predloženih izpisov elektronskih sporočil, iz katerih je razvidna korespondenca med tožnikom in direktorico direkcije za spremljanje poslovanja ne izhaja, da bi bila komunikacija s tožnikom neprimerna, temveč prav nasprotno, saj je iz navedene korespondence razvidno, da ga je le-ta prosila, da ji posreduje podatke o porabi, kar ga je prosila 27. 1. 2011, nato pa urgirala in čakala, da posreduje podatke in sicer dne 1. 2. 2011, 3. 2. 2011 in 15. 2.  2011. Tožnik je v priponki posredoval podatke za tonerje in papir šele 18. 2. 2011 in se pri tem opravičil za zamudo (B3 in B4). Navedena sporočila kažejo na to, da je toženka prosila tožnika, da izpolni redne delovne obveznosti, da se tožnika ni izločalo iz delovnega okolja ali iz komunikacije, kot to neutemeljeno zatrjuje pritožba.

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je sodišče netočno in pomanjkljivo povzelo izjavo vodje kadrovske službe B.B. in izpustilo dejstvo, da je pogovor poleg morebitnega sporazumnega prenehanja delovnega razmerja verjetno tekel še v kakšni drugi stvari, vendar se ni spomnila natančno. Navedena priča je izpovedala, da je opravila razgovor s tožnikom po tem, ko so mu bila odvzeta pooblastila in sicer po nalogu predsednice uprave, ki jo je pred tem seznanila z nevestnim delom tožnika pri nabavi pisarniškega materiala. Razgovor med njo in tožnikom je tekel v smeri morebitnega sporazumnega prenehanja delovnega razmerja, verjetno pa je pogovor tekel še v kakšni drugi stvari, vendar se tega natančno ni spomnila. Na razgovoru je tožnik izrazil željo, da bo premislil o predlaganem sporazumu, naslednji dan pa je sporočil, da ne pristaja na sporazumno razvezo pogodbe o zaposlitvi, da se ne čuti krivega, ter naj se obvesti Policija, v kolikor je storil kaj narobe. Sodišče je pravilno povzelo izpovedbo navedene priče in dokazno pravilno ugotovilo, da tožnik v razgovoru s pričo ni bil izpostavljen nedopustni grožnji.

Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek tožnika, da se sodišče ni opredelilo do medicinske  dokumentacije, iz katere jasno izhaja, da je bil tožnik več kot leto dni izpostavljen sistematičnim pritiskom na delovnem mestu, ki so pripeljale do dokončne izključitve njega kot osebe iz sistema, ko mu je prenehalo delovno razmerje iz poslovnih razlogov. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da niti na podlagi zdravstvene dokumentacije (ki jo je tožnik vložil v spis), ni mogoče ugotoviti protipravnega ravnanja tožene stranke, saj iz nje ni razvidnih opisov konkretnih ravnanj tožene stranke, ki naj bi za tožnika pomenili mobbing ali trpinčenje. Pritožbeno sodišče soglaša z oceno sodišča prve stopnje, da gre tožnikova zatrjevanja o domnevnem mobbingu na delovnem mestu pripisati njegovemu subjektivnemu doživljanju dogodkov na delovnem mestu in da ravnanja tožene stranke objektivno ni mogoče opredeliti kot protipravnega, pri čemer tožnik redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga sodno niti ni izpodbijal.

Neutemeljene so tudi tožnikove pritožbene navedbe o širjenju govoric, zaradi katerih naj bi se ga sodelavci in tudi znanci začeli izogibati. Tožnik zaslišan kot stranka namreč ni želel povedati niti od koga je slišal take govorice, ali na katera neformalna srečanja ni bil povabljen, zato so te navedbe neizkazane.

Sodišče prve stopnje je po ugotovitvi pritožbenega sodišča utemeljeno zaključilo, da ugotovljena dejstva ne dajejo podlage za zaključek, da bi tožena stranka nasproti tožniku ravnala protipravno, s čimer bi bil izpolnjen eden od obveznih elementov za njeno odškodninsko odgovornost proti tožniku. Tako je iz dokaznega postopka razvidno, da nobena od zaslišanih prič ni potrdila s strani tožnika zatrjevano dejstvo, da naj bi delavci tožene stranke nad tožnikom izvajali mobbing, temveč prav nasprotno, da je užival precejšnje zaupanje tožene stranke, posebej predsednice uprave, tožnik pa je bil dolžan upoštevati navodila delodajalca, predpostavljenih, ter se prilagajati potrebam delovnega procesa.

Ker ni bila ugotovljena odškodninska odgovornost delodajalca po splošnih pravilih civilnega prava, torej da gre za protipravno ravnanje, krivdo, nastanek škode in vzročno zvezo med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo (131. člen Obligacijskega zakonika, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.), tožena stranka ni odškodninsko odgovorna in je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine v višini 20.000,00 EUR. Glede na to, da ni bil podan eden od bistvenih elementov za obstoj odškodninske odgovornosti tožene stranke nasproti tožniku (torej škodljivo dejstvo oziroma nedopustno ravnanje tožene stranke) iz naslova trpinčenja na delovnem mestu, so vsi ostali dokazni predlogi (izvedenec psihiatrične stroke in tožnikova psihiatrinja), ki so namenjeni ugotavljanju negmotne škode, ki naj bi tožniku nastala v posledici nedopustnega ravnanja tožene stranke, nerelevantni.

Ker niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.