VDSS sodba Pdp 723/2011, enako tudi Pdp 725/2011, Pdp 818/2011, Pdp 819/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-09-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

ničnost - izpodbojnost - sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi - sprememba pogodbe o zaposlitvi - splošni akt - akt o sistemizaciji delovnih mest

Sindikat pri toženi stranki bi lahko v zvezi z nepravilnostmi pri sprejemu pravilnika o sistemizaciji tožene stranke sprožil kolektivni spor. Ker tega ni storil, ne morejo tožeče stranke (delavci tožene stranke) v individualnem delovnem sporu uveljavljati nezakonitosti pravilnika (splošnega akta oziroma akta o notranji organizaciji in sistemizaciji delovnih mest), ampak se pravilnik šteje za veljavnega.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranke same krijejo svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo primarni, podredni in podpodredni tožbeni zahtevek tožečih strank. Tožeče stranke so primarno vse uveljavljale ugotovitev, da je pogodba o zaposlitvi, sklenjena med njimi in toženo stranko z dne 4. 2. 2010, nična in sicer se pogodba o zaposlitvi za tožnico I.P. nanaša na vrsto del „KV delavec v šivalnici“, za tožnico V.P. „KV delavec v šivalnici“, za tožnico M.P. za „delavec za preprosta dela v šivalnici“, za tožnico A.S. za „delavka za preprosta dela v šivalnici“ in za tožnico E.S. za „delavec za prosta dela“. Nadalje je sodišče prve stopnje zavrnilo podredne zahtevke tožnic, s katerimi so uveljavljale, da so bile pogodbe o zaposlitvi s toženo stranko dne 4. 2. 2010 (za vsako tožnico za tisto vrsto del, kot je zgoraj navedeno) sklenjene pod vplivom grožnje in se razveljavijo. Zavrnjen je bil nadaljnji tožbeni zahtevek tožnic za ugotovitev, da pogodbe o zaposlitvi, sklenjene med njimi in toženo stranko in datirane dne 1. 3. 2008 za tožnico I.P. za delovno mesto „šivilja I“, 1. 3. 2008 za V.P. za delovno mesto „šivilja“, 1. 3. 2008 za M.P. za delovno mesto „pakirka“, 1. 10. 2007 za A.S. za delovno mesto „pakirka“, 16. 2. 2006 za E.S. za delovno mesto „pomožna delavka v proizvodnji“, niso prenehale in so v veljavi ter je tožena stranka dolžna tožnicam tudi po 1. 2. 2010 zagotoviti vse pravice iz delovnega razmerja na podlagi pogodb o zaposlitvi za vsako posamezno tožnico, kot je zgoraj navedeno, vključno z obračunom mesečne bruto plače, kot bi jo prejemale v skladu s 4. členom pogodbe o zaposlitvi in v skladu z veljavnimi predpisi, od posameznih mesečnih bruto zneskov predhodno obračunati in plačati vse davke in prispevke, tožečim strankam pa nato izplačati pripadajoče neto zneske plač z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od vsakega 18. dne v mesecu za pretekli mesec, vse v roku 8 dni, pod izvršbo. Zavrnilo je tudi zahtevek za povrnitev stroškov postopka. Nadalje je zavrnilo podpodredni zahtevek tožečih strank za ugotovitev, da (nove) pogodbe o zaposlitvi, katerih ugotovitev ničnosti oziroma razveljavitev zahtevajo tožnice v primarnem in podrednem zahtevku, zaradi nesoglasja volj niso bile sklenjene ter da za vsako tožečo stranko ni prenehala prvotna pogodba o zaposlitvi, ki še velja, tožena stranka pa je dolžna, enako kot pri podrednem zahtevku, tožnicam zagotoviti vse pravice iz delovnega razmerja na podlagi pogodb o zaposlitvi, vključno z obračunom mesečne bruto plače, kot bi jo prejemale v skladu s 4. členom pogodbe o zaposlitvi ter zahtevek za povrnitev stroškov postopka. Zavrnilo je tudi zahtevek za povrnitev stroškov postopka (točke od I. - V. izreka sodbe). Odločilo je, da tožena stranka sama krije svoje stroške sodnega postopka (točka VI. izreka sodbe).

Zoper navedeno sodbo so se pritožile tožnice iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlagajo, da pritožbi ugodi ter izpodbijani del sodbe spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku (primarnemu, podrednemu ali podpodrednemu) oziroma podredno, da izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, toženi stranki pa naloži v plačilo pritožbene stroške. Navajajo, da je sodišče prve stopnje storilo več bistvenih kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih in je zato ni mogoče preizkusiti. Sodba ne navaja razlogov v zvezi z vprašanjem zakonitosti postopanja tožene stranke pri sprejemanju Pravilnika o sistemizaciji delovnih mest pri toženi stranki iz leta 2009 v smislu določb 8. člena ZDR. Sodišče odločitev utemeljuje s povzemanjem skladnih izpovedb tožečih strank, iz katerih izhaja, da jim je vodja kadrovske službe pri toženi stranki H.R. ob vročitvi pogodb grozila z izgubo zaposlitve in pravic na Zavodu za zaposlovanje, zato bi na podlagi takih izpovedb lahko kvečjemu zaključilo, da je očitek tožečih strank o obstoju neutemeljene grožnje utemeljen. Podana je tudi absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj sodišče prve stopnje navaja, da tožnice niso predložile nobenih dokazov o tem, da jim tožena stranka izplačuje nižje plače, saj so takšne listine predložile. Protispisna je tudi navedba sodišča, da so tožeče stranke višino novih plač označile za irelevantno, tožnice pa so zatrjevale, da je prav zmanjšanje plač po novih pogodbah o zaposlitvi odločilni razlog za sprožitev spora. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, saj je zaključilo, da je tožena stranka pri sprejemanju Pravilnika ravnala zakonito s tem, ko naj bi predlog Pravilnika dne 10. 12. 2009 vročila E.S., le ta pa ga je nato posredovala predsedniku N. sindikata R.P., saj tožena stranka ni postopala v skladu s 1. odstavkom, v zvezi s 5. odstavkom 8. člena ZDR, ki terja, da mora delodajalec predloge splošnih aktov, s katerimi določa organizacijo dela ali določa obveznosti obveznosti, pred sprejemom posredovati v mnenje sindikatom pri delodajalcu. Sindikat v smislu 5. odstavka 8. člena ZDR je pri toženi stranki le N. sindikat, Podružnica B.. Napačen je zaključek, da je E.S. kot „dejanski“ predstavnik reprezentativnega sindikata pri toženi stranki tudi zakoniti predstavnika tega sindikata v smislu 1. odstavka 208. člena ZDR. V času sprejemanja Pravilnika je bila pri toženi stranki edina sindikalna zaupnica D.Z., zaradi česar bi tožena stranka ravnala zakonito le, če bi osnutek spornega splošnega akta vročila njej. Ker je bil Pravilnik sprejet na nezakonit način, v nasprotju z 8. členom ZDR, so nove pogodbe o zaposlitvi nične. Po oceni tožnic bi moralo sodišče v primeru, če se je odločilo, da se bo v svoji obrazložitvi sklicevalo tudi na druge delovne spore (za kar ima sicer zakonsko podlago v določbi 34. člena ZDSS-1), pojasniti tudi dejansko stanje oziroma podlago za vložitev teh tožb. Nesporno je, da je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi večim delavcem, ki so nato vložili tožbe, vendar pa je tudi dejstvo, da je sodišče v praktično vseh zadevah že pravnomočno odločilo in sicer, da so bile odpovedi pogodbe o zaposlitvi nezakonite vsled dejstva, da so bile podane na podlagi diskriminacije delavcev. To je sodišču splošno znano. Izpostaviti je potrebno, da so tožnice v celoti izkazale svoje navedbe glede obsega in vrste del, ki so jih opravljale po starih pogodbah o zaposlitvi in ki jih opravljajo po novih spornih pogodbah o zaposlitvi. Po novem Pravilniku o sistemizaciji je tožena stranka dodala opisu delovnega mesta še dodatne delovne naloge, ki so precej bolj obsežne in zahtevne, vendar pa navedenih del ne opravljajo. Sodišče bi moralo šteti, da ni bila podana nobena okoliščina, ki bi narekovala sprejem novega Pravilnika o sistemizaciji delovnih mest, razen cilja, da za ceno kršitve določbe 49. člena ZDR delavkam zniža osnovno plačo, jim zniža dodatek za delovno dobo ter zmanjša dolžino dopusta. Ta razlog ni opravičljiv in je protipraven in nemoralen. OZ se na podlagi 12. člena ZDR uporablja tudi glede izpodbojnosti sklenjenih pogodb o zaposlitvi, opredeljuje napake volje v 45. členu, pri čemer ta člen določa, da v primeru, če je pogodbena stranka ali kdo tretji z nedopustno grožnjo povzročil pri drugi stranki utemeljen strah, tako da je zaradi njega sklenila pogodbo, lahko druga stranka zahteva razveljavitev sklenjene pogodbe. Nove pogodbe o zaposlitvi je zaposlenim delila H.R., kot vodja kadrovske službe in se je dobro zavedala, da je izkoristila nepoučenost in neznanje oziroma nepoznavanje pravnih standardov zaposlenih ter je na ta način, z grožnjo z odpovedjo želela doseči podpis novih pogodb o zaposlitvi. Splošno znano dejstvo je, da je vsled gospodarske krize precej zmanjšano povpraševanje po delavcih na trgu delovne sile, zlasti še za delavce z zaposlitvenim profilom, kot ga imajo tožnice. Tožena stranka je tudi nedopustnimi pritiski poskušala doseči, da tožnice umaknejo vložene tožbe. Do groženj delavk se sodišče ni opredelilo, zaradi česar je podana tudi absolutna bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Tožnice posebej poudarjajo, da jim je tožena stranka omogočila za podpis pogodbe zgolj dva oziroma tridnevni rok. H.R. jim je jasno povedala, da morajo nove pogodbe o zaposlitvi prinesti nazaj podpisane v roku dveh oziroma treh dni, sicer bodo ostale brez službe. Dejstvo je, da je H.R. interesno obarvana, zato je njena verodostojnost močno vprašljiva, ne gre niti zanemariti, da je slednja bila pooblaščena za izvedbo celotnega postopka glede podpisa novih pogodb o zaposlitvi ter bo slednja tudi odgovarjala, v kolikor bo ugotovljeno, da je bil sam postopek izveden v nasprotju z določbami kogentnih predpisov. Po panožni kolektivni pogodbi je določen petdnevni rok za podpis nove pogodbe o zaposlitvi, in s tem je očitno podan razlog, zakaj je tudi pri vseh svojih navedbah vztrajala, da je zaposlenim dala rok pet dni, čeprav je bilo to negirano. Tožnice so pogodbe o zaposlitvi podpisale pod grožnjo. Sodišče prve stopnje je neutemeljeno zavrnilo tudi podpodredni zahtevek tožnic. Tožnice so tekom celotnega postopka navajale, da niso soglašale o vsebini novih pogodb o zaposlitvi, res pa je, da so ta zahtevek postavile šele kasneje. 15. člen OZ določa, da je pogodba sklenjena, ko se pogodbeni stranki sporazumeta o njenih bistvenih sestavinah, torej šele tedaj, ko dosežeta konsenz. Tožnice priglašajo pritožbene stroške postopka.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka predlaga zavrnitev pritožbe tožnic in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje. Navaja, da je izpodbijana sodba zakonita in pravilna, pritožbene navedbe tožnic pa v celoti neutemeljene. Prav tako je predmetni spor bil le eden izmed sorodnih postopkov, ki so se vodili pred istim sodiščem in je v teh primerih sodišče tožbene zahtevke tožečih strank v celoti zavrnilo (glej sodbo opr. št. Pdp 246/2011). Med strankami spora je bilo nesporno, da je reprezentativni sindikat pri toženi stranki N. sindikat, Podružnica B.. Nikoli med postopkom tožnice niso zatrjevale, da navedeni sindikat ni reprezentativni sindikat. Tožnice zmotno ocenjujejo, da iz sodbe ne izhajajo razlogi, da je tožena stranka postopala v skladu z 2. odstavkom 8. člena ZDR ter mnenje reprezentativnega sindikata tudi ustrezno obravnavala in se do njega opredelila, kar vse naj bi bilo odločilno dejstvo za presojo zakonitosti postopanja tožene stranke pri sprejemanju splošnega akta. Ne obstoji niti kršitev določb postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi bila podana v tem, da sodišče zmotno navaja, da tožnice niso predložile dokazov o tem, da jim tožena stranka izplačuje nižje plače. Sodišče tudi ni zmotno uporabilo materialno pravo, zlasti ni nepravilno uporabilo določb 8. člena ZDR. Po prepričanju tožene stranke pritožbena navajanja tožnic o tem, da E.S. v spornem obdobju ni bila dejanska predstavnika reprezentativnega sindikata (v odsotnosti sindikalne zaupnice D.Z.), niso ne utemeljena ne pravno pravilna. Glede vročanja pravni osebi ZDR ali drug specialnejši predpis ne določa načina vročanja, zato se morajo upoštevati določila ZPP. Tožena stranka še poudarja, da v predmetnem sporu ni bistveno to, kdo je sindikalni zaupnik, ampak zgolj to, ali je bil reprezentativni sindikat pri delodajalcu obveščen o postopku sprejemanja splošnega akta v skladu z 8. členom ZDR. Tožnice očitajo sodišču, da ni preverjalo, ali so članice sindikata. Po mnenju tožene stranke bi to dejstvo morale izkazati tožnice same. Zmotne so pritožbene navedbe, da je Pravilnik o sistemizaciji delovnih mest z dne 21. 12. 2009 nezakonit iz razloga, ker naj bi ga tožena stranka sprejela izključno iz razloga kršiti pravice delavcev. Upoštevajoč sodno prakso, ima delodajalec glede na potrebe delovnega procesa, organizacijo dela in glede na namen racionalizacije poslovanja ter upoštevaje razmere na trgu pravico, da s splošnim aktom po lastni presoji spremeni zahteve za zasedbo delovnega mesta, opis delovnega mesta, vrste del. Sprememba splošnega akta ne pomeni tudi posega v že pridobljene pravice delavcev, saj sprejem akta neposredno na pravice delavcev nima učinkov. Nekatere tožnice so tudi izpovedale, da jim H.R. (niti kdo drug pri toženi stranki) ni grozil. Nadalje pa so priče M.K., N.V., D.P., D.P., V.Z., C.M. in A.K. jasno izpovedale, da ni bilo s strani H.R. podane nobene grožnje. Tudi ne drži, da tožnice niso imele dovolj časa, da podpišejo nove pogodbe o zaposlitvi. Povsem pravilna je obrazložitev sodišča, da pogodbe o zaposlitvi niso bile sklenjene ob pomanjkanju soglasja volj (na strani tožečih strank). Pravno zmotne so pritožbene navedbe, da bi tožena stranka morala postopati po 90. členu ZDR ni tožnicam odpovedati pogodbo o zaposlitvi s ponudbo nove. Tožena stranka je že zgoraj pojasnila, sklicujoč se tudi na sodno prakso, da se pogodba o zaposlitvi lahko spremeni po 47. členu ZDR tudi s soglasjem delavca. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba, in skladno z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti in ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in sprejelo materialnopravno pravilno odločitev.

Ni podana absolutna bistvena kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, ker naj sodba ne bi imela razlogov o odločilnih dejstvih, zaradi česar je ni mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je sodbo ustrezno obrazložilo. Natančno je povzelo potek sprejemanja Pravilnika o sistemizaciji z dne 21. 12. 2009 (v nadaljevanju: Pravilnik) ter ugotovilo, da je tožena stranka ravnala v skladu z 8. členom Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002, s spremembami; ZDR). Takšen zaključek sodišča prve stopnje pomeni, da je bil Pravilnik sprejet zakonito, zato sodbi ni mogoče očitati, da le povzema dejanske ugotovitve in se ne opredeli do zakonitosti novega Pravilnika. Sodišče prve stopnje je utemeljilo svoje ugotovitve glede neobstoja grožnje pri podpisu novih pogodb ter s tem v zvezi podalo ustrezne dejanske ugotovitve in pravne zaključke. Zato pritožba neutemeljeno uveljavlja, da bi na podlagi povzemanja skladnih izpovedb tožečih strank, iz katerih izhaja, da jim je vodja kadrovske službe pri toženi stranki H.R. ob vročitvi pogodb grozila z izgubo zaposlitve in pravic na Zavodu za zaposlovanje, lahko sodišče kvečjemu ugotovilo, da je utemeljen očitek tožečih strank o obstoju grožnje. Prav tako ni podana absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj sodišče ni zmotno presodilo vsebine izplačilnih list in ni nepravilno navajalo vsebine teh listin. S pritožbenimi očitki v tej smeri tožnice le izražajo nestrinjanje z dejanskimi ugotovitvami ter materialnopravnimi zaključki prvostopnega sodišča.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bil reprezentativni sindikat pri toženi stranki seznanjen s predlaganimi spremembami Pravilnika in ni upoštevalo neprepričljive izpovedbe sindikalne zaupnice pri toženi stranki E.S., ki je zaslišana kot priča (zapisnik glavne obravnave v zadevi Pd 30/2010, priloga C1, ki ga je sodišče prebralo) zanikala, da bi bil na spremnem dopisu z dne 10. 12. 2009, s katerim je tožena stranka N. sindikatu, Podružnici B., posredovala osnutek Pravilnika (priloga B14 spisu Pd 30/2010), njen podpis. Priča je tedaj zanikala, da je na dopisu njen podpis in da je prejela dopis z gradivom tožene stranke, pri čemer ni znala logično pojasniti, kako je lahko N. sindikat oziroma R.P. že dne 15. 12. 2009 podal pripombe na osnutek. Poleg tega je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na izvedeniško mnenje sodnega izvedenca grafološke stroke S.P. (vpogledan spis opr. št. Pd 35/2010) z dne 7. 4. 2011 (priloga C7), ki je ugotovil, da je sporni podpis na dopisu z dne 10. 12. 2009 pričin. Ker je E.S. potrdila, da je bila v spornem obdobju, to je dne 10. 12. 2009, sindikalna zaupnica, je bila tudi pooblaščena za sprejem pisanj. Sodišču prve stopnje ni bilo treba zasliševati tudi predlagane priče D.Z., ki naj bi bila sindikalna zaupnica v spornem obdobju, saj je pravilno ugotovilo, da je bila E.S. (dejanska) sindikalna zaupnica, oziroma tega ni bilo potrebno preverjati z vpogledom v register reprezentativnih sindikatov. Ker je reprezentativni sindikat pri toženi stranki (N. sindikat, Podružnica B.) sodeloval v postopku sprejema splošnega akta, sodišču prve stopnje tudi ni bilo treba ugotavljati, katera izmed tožnic je članica reprezentativnega sindikata in če so bile nečlanice sindikata sploh povabljene v postopek sprejemanja Pravilnika.

V zvezi z obširnimi pritožbenimi navedbami, ki se nanašajo na zatrjevano nezakonitost splošnega akta tožene stranke, Pravilnika o sistemizaciji z dne 21. 12. 2009, ki je pričel veljati 1. 1. 2010, bi lahko sindikat pri toženi stranki, v kolikor je štel, da je tožena stranka sprejela Pravilnik o sistemizaciji delovnih mest brez obveščanja sindikatov, v skladu z 49. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 2/2004 in 10/2004; ZDSS-1) sprožil kolektivni spor v zvezi s pristojnostmi, ki jih ima sindikat v zvezi z delovnimi razmerji, torej po 1. odstavku 8. člena ZDR, ki določa, da mora delodajalec predloge splošnih aktov delodajalca, s katerimi delodajalec določa organizacijo dela ali določa obveznosti, ki jih morajo delavci poznati zaradi izpolnjevanja pogodbenih in drugih obveznosti, pred sprejemom posredovati v mnenje sindikatom pri delodajalcu. Sindikat mora podati mnenje v roku osmih dni. Ker v konkretnem primeru ta postopek ni bil sprožen, kar je potrdil R.P., zaslišan v postopku opr. št. Pd 30/2010 (priloga C1), ni mogoče v individualnem delovnem sporu uveljavljati nezakonitosti splošnega akta oziroma akta o notranji organizaciji in sistemizaciji delovnih mest in se ta akt šteje za veljavnega. Zato tožnice v pritožbi izvajajo zmotne materialnopravne zaključke, da so (nove) pogodbe o zaposlitvi, ki temeljijo na novi sistemizaciji delovnih mest, nične, ker naj bi bil nezakonit in protiustaven Pravilnik (zaradi nesodelovanja sindikata v postopku njegovega sprejemanja).

Ker Pravilnik o sistemizaciji ni nezakonit oziroma v nasprotju z 31. členom Kolektivne pogodbe za tekstilne, oblačilne, usnjarske in usnjarsko – predelovalne dejavnosti (Uradni list RS, št. 55/2009, s spremembami; panožna KP), pogodbe o zaposlitvi, ki so jih podpisale tožnice, niso nične, saj niso v nasprotju s prisilnimi predpisi. Zato je sodišče prve stopnje, potem ko je ugotovilo, da določila pogodb o zaposlitvi ne nasprotujejo ustavi, prisilnim predpisom ali moralnim načelom v smislu določbe 1. odstavka 86. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/2001, s spremembami; OZ), v zvezi s 1. odstavkom ZDR, ki glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi določa smiselno uporabo splošnih pravil civilnega prava, pravilno in zakonito zavrnilo primarni tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti izpodbijanih pogodb o zaposlitvi. Ravnanja tožene stranke oziroma njene kadrovske delavke H.R. pri razdelitvi predlogov novih pogodb o zaposlitvi tudi ni mogoče šteti za nemoralno, ker naj bi delavkam predočila posledice nepodpisa pogodb, pri čemer so tudi zaslišane priče M.K., N.V., D.P., D.P., V.Z., C.M. in A.K. zanikale, da bi jim H.R. ob tej priliki grozila, sodišče prve stopnje pa je tudi ugotovilo, da so imele delavke na voljo dva oziroma tri dni, da pogodbo proučijo in jo (podpisano) vrnejo toženi stranki. Tožnice ne zatrjujejo, da bi bile z novo pogodbo pravice iz delovnega razmerja, vključno s plačo, določene pod minimumom, ki ga določa ZDR oziroma panožna KP, zato neutemeljeno izpostavljajo nižjo plačo kot poglavitni razlog za izpodbijanje novih pogodb o zaposlitvi. Sprememba sistemizacije je lahko razlog za znižanje plač, zato apriorno vztrajanje tožnic pri tem, da se jim plača s spremembo sistemizacije ne bi smela znižati, ni utemeljeno. Posledično tudi ni utemeljeno zatrjevanje tožnic, da je sprememba Pravilnika o sistemizaciji delovnih mest sprejeta iz izključnega razloga zmanjšati plačo zaposlenim pri toženi stranki.

Po 1. odstavku 45. člena OZ lahko druga stranka zahteva razveljavitev pogodbe, če je pogodbena stranka ali kdo tretji z nedopustno grožnjo povzročil pri drugi stranki utemeljen strah, tako da je ta zaradi tega sklenila pogodbo. Strah se po določbi 2. odstavka 45. člena OZ šteje za utemeljenega, če se iz okoliščin vidi, da je grozila resna nevarnost življenju, ali pa telesni ali drugi pomembni dobrini pogodbene stranke ali koga drugega. Izvedeni dokazi potrjujejo pravilnost ugotovitve sodišča prve stopnje, da (nove) pogodbe o zaposlitvi odražajo pravo voljo strank in da niso bile sklenjene pod vplivom nedopustne grožnje. Predočenje možnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani vodje kadrovske službe H.R., v kolikor tožnice novih pogodb o zaposlitvi ne podpišejo, ne predstavlja nedopustne grožnje v smislu 45. člena OZ, ne glede na zatrjevane težke socialne posledice za tožnice, če pogodb ne bi podpisale. Ker možnost podpisa nove pogodbe o zaposlitvi oziroma spremembe obstoječe pogodbe o zaposlitvi predvideva ZDR v 47. členu, tožena stranka ni bila dolžna tožnicam podati redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove po 90. členu ZDR. Zato pritožbene navedbe glede okoliščin, v katerih je vodja kadrovske službe tožnicam izročila predloge novih pogodb o zaposlitvi, ne pomenijo, da bi bilo ravnanje tožene stranke v nasprotju z moralo in zato nično, oziroma naj bi se tožnice odločile za podpis pogodb pod vplivom utemeljenega strahu oziroma grožnje, kar naj bi predstavljalo razlog za izpodbojnost in razveljavitev pogodb.

Sodišče prve stopnje je torej po oceni vseh izvedenih dokazov sprejelo pravilno dokazno oceno, da so tožnice nove pogodbe o zaposlitvi podpisale brez napak volje, po premisleku, zato je utemeljeno zavrnilo tudi podpodredni tožbeni zahtevek, s katerim so tožnice zahtevale ugotovitev, da pogodbe sploh niso bile sklenjene. Zgornja ugotovitev namreč pomeni, da so se tožnice in tožena stranka sporazumele o vseh elementih pogodbe o zaposlitvi, tudi o plači. Zato ni šlo za disenz v smislu 15. člena OZ, ki določa, da je pogodba sklenjena, ko se pogodbeni stranki sporazumeta o njenih bistvenih sestavinah.

Pritožbeno sodišče na ostale pritožbene navedbe ne odgovarja, saj ocenjuje, da so za pravilno rešitev zadeve irelevantne.

Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi po uradni dolžnosti, je sodišče druge stopnje pritožbo tožnic zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnice pritožbo niso uspele, zato same krijejo vsaka svoje stroške pritožbenega postopka, v skladu z določili 1. odstavka 165. člena ZPP ter 154. člena ZPP. Odgovor tožene stranke na pritožbo ni v ničemer pripomogel k boljši razjasnitvi stvari, zato je sodišče druge stopnje odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, v skladu z določili 2. odstavka 165. člena ter 155. člena ZPP.

ZDR člen 8, 8/1, 13, 14, 47. OZ člen 45, 45/1, 86, 86/1. ZDSS-1 člen 49. Kolektivna pogodba za tekstilne, oblačilne, usnjarske in usnjarsko-predelovalne dejavnosti člen 31.

Opr. št: Pdp 725/2011, ECLI:SI:VDSS:2011:PDP.725.2011

Opr. št: Pdp 818/2011, ECLI:SI:VDSS:2011:PDP.818.2011

Opr. št: Pdp 819/2011, ECLI:SI:VDSS:2011:PDP.819.2011

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.