VDSS sodba Pdp 936/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-01-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - plača - del plače za delovno uspešnost - šikaniranje na delovnem mestu

Tožeči stranki je bila zakonito podana odpoved s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi, ker je njeno delo zaradi reorganizacije (ukinitve delovnega mesta direktorja sektorja skupnih služb) postalo nepotrebno, kar pa je resen in utemeljen poslovni razlog za odpoved.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožeče stranke, da se redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 3. 2. 2009 kot nezakonita razveljavi, posledično pa se kot nezakonita razveljavi tudi nova pogodba o zaposlitvi z dne 17. 2. 2009. Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki za čas od 1. 10. 2007 do 28. 2. 2010 obračunati razliko v mesečnih plačah, od njih poravnati vse prispevke in davke ter druge dajatve, ki se plačujejo od bruto plač, v skupnem znesku 15.588,26 EUR ter ji za celotni čas izplačati pripadajočo in neizplačano razliko v neto znesku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti vsakega mesečnega bruto zneska dalje do plačila ter plačati bodisi tožeči stranki, bodisi pokojninski družbi A. d.d., na naslovu ... znesek 851,08 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti vsakega mesečnega zneska dalje do plačila, vse v roku 8 dni in pod izvršbo (1. točka izreka). Odločilo je, da mora tožeča stranka toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 1.125,00 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka tega roka dalje do plačila (2. točka).

Zoper zgoraj navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožeča stranka in uveljavlja pritožbene razloge bistvene kršitve določb postopka, zmotne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi v celoti ugodi in napadeno sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da v celoti ugodi tožbi tožeče stranke kot utemeljeni, pri čemer je tožena stranka dolžna povrniti tožeči stranki nastale stroške postopka in pritožbene stroške, podredno, da napadeno sodbo sodišča prve stopnje razveljavi ter mu zadevo in sicer drugemu sodniku vrne v ponovno odločanje, pri čemer so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Navaja, da je presenečena in razočarana nad napadeno sodbo, ki je povsem neobjektivna ter nesprejemljiva in s katero je sodišče prve stopnje brez podlage in razlogov favoriziralo toženo stranko in ji sledilo, pa čeprav je slednja očitno in grobo izigrala pravice tožeče stranke. Tožeča stranka ugotavlja, da sodišče prve stopnje dokazov, katere v napadeni sodbi našteva, dejansko sploh ni izvedlo in še tistih nekaj izvedenih dokazov sploh ni tehtalo niti vrednotilo kaj šele, da bi jih med seboj ustrezno ocenjevalo. Ne razume pristranskosti sodišča prve stopnje, v skladu s katero je le-to zavrnilo pomembne dokazne predloge tožeče stranke ter dokazov, potrebnih za konkretno in sprejemljivo odločitev o stvari, sploh ni izvedlo. Gre za dokaze, ki jih je tožeča stranka tekom postopka večkrat predlagala in kateri decidirano izhajajo iz dokaznih predlogov v tožbi in iz nadaljnjih pripravljalnih vlog in katere je bila dolžna predložiti tožena stranka, saj je z njimi razpolagala, pa jih sodišče prve stopnje sploh ni izvedlo oziroma toženi stranki upoštevajoč njeno dokazno breme, sploh ni naložilo, da jih predloži. Prav tako sodišče ni podalo nikakršnih razlogov niti obrazložitve v  zvezi z že na obravnavi z dne 7. 12. 2009 predlaganima pomembnima pričama J.M., predsednice sindikata ter Z.L., predsednika sveta delavcev. Nenazadnje je bil predlagan tudi izvedenec finančne ekonomske stroke, da bi ugotovil dejanske razloge izgube na plači tožeče stranke, saj se ji je mesečna plača v komaj par letih enormno znižala, kar že na bežni pogled daje vedeti, da je pri toženi stranki marsikaj narobe. Toženi stranki v skladu z dokaznim bremenom na njeni strani ni uspelo dokazati domnevno prenehanje potreb po opravljanju konkretnega dela in tožeča stranka je bila tista, ki ji je uspelo dokazati, da so vsa dela, katera je tožeča stranka izvajala do odpovedi, dejansko ostala tudi naprej. Na strani tožene stranke je šlo zgolj za „kozmetične“ spremembe, ki pa iz razloga, ker so vsa dela ostala tudi vnaprej, nikakor niso terjala dejanskega ter objektivnega prenehanja potreb po opravljanju teh del. V kolikor bi sodišče vpogledalo v opis del in nalog vodja kadrovsko-pravne službe, ki se mora v sodnem spisu nahajati, bi ugotovilo, da je dejansko vsebinsko identičen z nalogami opisanimi v pogodbi o zaposlitvi tožeče stranke in katera je dejansko izvajala tožeča stranka. Seveda je bila tožeča stranka primorana v izogib posledicam, skleniti sicer nezakonito pogodbo o zaposlitvi, vendar pa je, tudi v skladu z izkazano sodno prakso, pravočasno pred sodiščem uveljavljala sodno varstvo. V konkretnem primeru je bilo prisotno izrazito šikaniranje in klasični mobbing s strani nadrejene in za praktično nezakonito premestitev na nižje delovno mesto. B.Č., predhodno direktor sektorja proizvodnje, je kasneje prevzel le del poslov splošne službe, ostala dela pa so ostala v kadrovski službi. V primeru B.Č. je šlo za reševanje kadrovske problematike na škodo tožeče stranke, nikakor pa ne za resne organizacijske spremembe. Očitek sodišča prve stopnje, da se tožeča stranka ni prijavila na razpis za vodjo kadrovsko-pravne službe, je povsem deplasiran, saj iz listinske dokumentacije, ki se v sodnem spisu že nahaja, pa tudi na podlagi odnosa tožene stranke do tožeče stranke, je evidentno, da je bil razpis prilagojen konkretni osebi, s konkretno zahtevano izobrazbo, to je univerzitetni diplomiran pravnik oziroma diplomiran ekonomist. Razlog za kozmetično združitev kadrovske in pravne službe, naj bi bil na podlagi izraženega stališča tožene stranke odhod z dela diplomirane pravnice M.Š., ki pa nikoli ni bila vodja pravne službe, kakor je to napačno ugotovilo sodišče prve stopnje. Dejansko je dela, ki jih je pred nezakonito odpovedjo izvajala tožeča stranka, tožena stranka razdelila v okvir vodenja splošne službe, kamor je zaposlila B.Č. in pa v okvir vodenja kadrovsko-pravne službe, kamor je tožena stranka zaposlila diplomiranega ekonomista. Sodišču prve stopnje ne bi bilo težko ugotoviti očitano izkazanih dejstev in sicer da je sektor razpadel na tri dele, kljub temu so vsa dela, ki jih je izvajala tožeča stranka pred sporno in nezakonito odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, dejansko ostala in ne gre za nikakršno prenehanje del. Razdelila sta se jih namreč kadrovsko-pravna služba in splošna služba, potreba po izvajanju del in nezakonito odpovedane pogodbe o zaposlitvi tožeči stranki dejansko sploh nikoli ni prenehala. Povsem nesprejemljiva, brez razlogov in podlage, je tudi razlaga sodišča prve stopnje glede vprašanja, ki se nanaša na očitno prikrajšanje tožeče stranke v zvezi z zahtevkom, ki se nanaša na izgubo na plači. Sodišče bi moralo angažirati izvedenca finančne ekonomske stroke, saj konkretna vprašanja izgube na plači presega izkazano strokovnost sodišča. Napačno je stališče sodišča prve stopnje, da naj bi šlo pri stimulaciji za neke vrste nagrade za delo. Stimulacija je namreč po pravilniku o plačanih dejansko prestavljala kar 2/3 plače zaposlenega. Sodišče prve stopnje bi se moralo kritično opredeliti do izkazanega dejstva, da je bila prav tožeči stranki, izmed vseh zaposlenih pri toženi stranki, največ znižana poslovna stimulacija, med tem ko je bila le-ta v mesecu oktobru leta 2007 izkazana v višini 125 %, ji jo je tožena stranka v najkrajšem možnem času znižala na 80 %. Poleg drastičnega znižanja poslovne stimulacije je tožena stranka tožeči stranki v najkrajšem možnem času enormno znižala tudi individualno stimulacijo. Tako sklicevanje tožene stranke, kakor tudi pavšalna ugotovitev sodišča, da naj bi splošna gospodarska situacija bila eden izmed razlogov za drastično znižanje in pojasnila tožene stranke v smeri domnevno majhnega prispevka tožeče stranke k uspešnosti družbe, so brez pravne podlage ter zavržna in povsem nesprejemljiva. Sodišče jim nikakor ne bi smelo slediti in bi moralo upoštevati tudi dolgotrajno zaposlenost tožeče stranke pri toženi stranki, njeno dejansko izkazano lojalnost ter strokovnost in korektnost obstoječih odnosov do kolegov. V kolikor bi sodišče potrebno proučilo zadevo, bi zlahka ugotovilo tudi dejstva, na katera je med drugim tekom postopka opozorila tožeča stranka in sicer, da je na podlagi preglednice poslovne stimulacije po zaposlenih, ki so razvrščeni v VII. tarifni razred, za čas meseca oktobra leta 2007 do januarja 2010, razvidno, da se je večini delavcem, to je 16-im, zvišala poslovna stimulacija v povprečju za 16 %, dvema je ostala nespremenjena, šestim delavcem se je v povprečju znižala za 19 %, tožeči stranki pa se je v tem istem obdobju znižala za kar 45 %. Povsem podrejeno pa tožeča stranka zavrača tudi odločitev sodišča prve stopnje v zvezi z odmerjenimi stroški postopka. V kolikor na strani tožene stranke ne bi bilo storjenega nezakonitega ravnanja, to do predmetnega sodnega spora nikoli ne bi prišlo. Tako bi moralo tudi sodišče prve stopnje glede stroškov v danem primeru odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe kot neutemeljene in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Zmotna so naziranja tožeče stranke, da se utemeljenost poslovnega razloga zaradi spremembe organizacije dela izkazuje zgolj s prenehanjem opravljanja del in nalog, ki jih opravlja zaposleni, kateremu je pogodba o zaposlitvi odpovedana. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da je bila tožeči stranki ponujena nova pogodba o zaposlitvi za ustrezno delovno mesto, posvetilo pozornost prav presoji vprašanja, ali so razlogi za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov utemeljeni. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno ugotovilo, da je tožena stranka v mesecu novembru in decembru 2008 izvedla obširne organizacijske spremembe, na podlagi katerih so se ukinjala nekatera področja oziroma so se združili ali na novo oblikovali različni sektorji, kar je imelo za posledico odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeči stranki. Neutemeljena je tudi pritožba tožeče stranke glede zavrnitve denarnega zahtevka, ki očita sodišču, da ni izvedlo predlaganega dokaza v zvezi z angažiranjem izvedenca finančne stroke, saj je sodišče denarne zahtevek tožeče stranke zavrnilo po temelju. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je lahko presodilo miselno pot sodišča prve stopnje, zakaj je presodilo tako, kot izhaja iz izreka in obrazložitve sodbe, prav tako pa razlogi iz obrazložitve sodbe ne nasprotujejo sami sebi in tudi niso nejasni, prav tako pa ni podano nasprotje med razlogi in izrekom sodbe. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da sodišče prve stopnje ni bilo dolžno izvajati vseh predlaganih dokazov, pač pa le tiste, za katere oceni, da so potrebni, da se ugotovi dejansko stanje in pravno razmerje, ki je pomembno za odločbo, ko to izhaja iz določbe 285. člena ZPP. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh relevantnih dejstev in izvedlo tudi vse bistvene dokaze. Obveznost sodišča je, da dokazne predloge strank oceni, pretehta njihovo relevantnost glede na zatrjevana dejstva, ki jih želi stranka s temi dokazi dokazati ter izvede in se opredeli le do tistih dokazov, ki so bistvenega pomena za odločitev. Načelo kontradiktornosti ne zavezuje sodišča k izvajanju vseh predlaganih dokazov. Že iz definicije delovnega razmerja (4. člen Zakona o delovnih razmerjih, ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) izhaja, da je za organizacijo delovnega procesa odgovoren delodajalec in zato mnenje posameznih delavcev, ki iz zaposlitve niso odgovorni za organizacijo delovnega procesa in zagotavljanje dela, ne more biti odločilno pri ugotavljanju obsega potreb po delu. Zato sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb pravdnega postopka, ko v zvezi s preverjanjem obstoja utemeljenega poslovnega razloga ni izvedlo vseh predlaganih dokazov in sicer zaslišanje prič J.M. (predsednice sindikata) in Z.L. (predsednika sveta delavcev), ki naj bi izpovedala v zvezi s postopkom sprejemanja aktov pri toženi stranki, pri čemer tožeča stranka toženi stranki ni ugovarjala pravilnost izvedbe postopka sprejemanja aktov, temveč le utemeljenost poslovnega razloga. Prav tako ni podana bistvena kršitev iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je le-ta podana, če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe, v vsebini listin ali zapisniku o izpovedbah v postopku in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. V sodbi so navedeni razlogi o odločilnih dejstvih in ti razlogi so jasni in niso med seboj v nasprotju. Iz izpovedb jasno izhaja, zakaj je sodišče po izvedenih dokazih sprejelo navedeno odločitev.

Sodišče prve stopnje je v obsežno izvedenem dokaznem postopku vpogledalo v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložiti tožeča in tožena stranka, zaslišalo tožečo stranko, zakonito zastopnico tožene stranke J.A. in pričo M.Š. ter ugotovilo, da je bila tožeča stranka pri toženi stranki zaposlena na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 28. 9. 2005 za nedoločen čas na delovnem mestu direktor sektorja. Dne 3. 2. 2009 je tožena stranka podala tožeči stranki redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe za delovno mesto strokovni sodelavec. Tožeča stranka je novo pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas z dne 17. 2. 2009 podpisala, pri tem pa navajala, da je nova pogodba o zaposlitvi nezakonita, ker vsebina opisa del in nalog v pogodbi nima podlage v sistemizaciji delovnih mest tožene stranke.

Tožena stranka je tožeči stranki podala odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove pogodbe na podlagi določil 90. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji), ki določa, da kadar delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi in delavcu istočasno ponudi sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi v skladu s 3. odstavkom 88. člena ZDR tega zakona, se uporabljajo določbe tega zakona, ki se nanašajo na redno odpoved pogodbe o zaposlitvi (1. odstavek 90. člena ZDR). Če delavec sprejme ponudbo delodajalca za ustrezno zaposlitev za nedoločen čas, nima pravice do odpravnine, obdrži pa pravico izpodbijati pred pristojnim sodiščem utemeljenost odpovednega razloga (3. odstavek 90. člena ZDR). Ustrezna zaposlitev je zaposlitev, za katero se zahteva enaka vrsta in stopnja izobrazbe, kot se je zahtevala za opravljanje dela, za katero je imel delavec sklenjen prejšnjo pogodbo o zaposlitvi in za delovni čas, kot je bil dogovorjen po prejšnji pogodbi o zaposlitvi ter kraj opravljanja ni oddaljen več kot tri ure vožnje v obe smeri z javnim prevoznim sredstvom in organiziranim prevozom delodajalca od kraja bivanja delavca (3. odstavek 90. člena ZDR). Tožeča stranka je imela pred odpovedjo pogodbo o zaposlitvi z dne 3. 2. 2009, s toženo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto direktor sektorja, z osnovno plačo za VII. tarifni razred. V novi pogodbi o zaposlitvi je bila tožeči stranki določena prav tako osnovna plače za VII. tarifni razred, kar pomeni, da se je tako delovno mesto direktor sektorja kakor tudi delovno mesto strokovni sodelavec zahtevala VII. stopnja strokovne izobrazbe (8. člen Pravilnika o plačah – B

), zato je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je zaposlitev po novi pogodbi o zaposlitvi glede na zahtevano vrsto in stopnje izobrazbe ustrezna zaposlitev za tožečo stranko. Neutemeljeni so pritožbeni očitki tožeče stranke, da navedeno delovno mesto ni bilo sistemizirano v času ponudbe, saj navedeno ne vpliva na dolžnost delodajalca, da delavcu zagotavlja delo, za katerega sta se stranki dogovorili v pogodbi o zaposlitvi (41. člen ZDR), pri tem pa zakon ne določa, da mora biti ponujeno delovno mesto sistemizirano, kakor je pravilno zaključilo sodišče prve stopnje.

V konkretnem primeru je tožeča stranka podpisala pogodbo o zaposlitvi za ustrezno delo. Pri ureditvi instituta (odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove) izhaja ZDR iz izhodišča, da gre v takem primeru za spremembo ali sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi zaradi spremenjenih okoliščin (47. in 48. člen ZDR). Sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi pomeni prenehanje prejšnje pogodbe, saj dve pogodbi o zaposlitvi med istima strankama ne moreta veljati. To pomeni, da prejšnja pogodba o zaposlitvi ne oživi že zgolj na podlagi ugotovitve sodišča, da utemeljenega razloga za njeno odpoved ni bilo. Delavec mora izpodbijati tudi veljavnost nove pogodbe o zaposlitvi. Po določbi 94. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji) je pogodba izpodbijana, če so bile pri sklenitvi pogodbe napake glede volje strank. Po določbah 45. do 50. člena OZ so napake volje grožnja, bistvena zmota ali prevara. Pogodba, ki je sklenjena brez napake volje, je veljavna in zavezuje pogodbeni stranki. Če stranke napak volje ne uveljavljata, je očitno, da štejeta, da jih ni bilo. Tožeča stranka nove pogodbe o zaposlitvi zaradi napak volje namreč ni izpodbijala.

Tožena stranka je tožeči stranki redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi s ponudbo nove iz poslovnih razlogov po 1. alinei 1. odstavka 88. člena ZDR, ki določa, da lahko delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, če pride do prenehanja potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi mora biti resen in utemeljen ter takšen, da onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem (2. odstavek 88. člena ZDR), njegovo utemeljenost pa mora dokazati delodajalec (1. odstavek 82. člena ZDR).

Delodajalec mora najprej dokazati, da obstojijo ekonomski, organizacijski, tehnološki, strukturni ali podobni razlogi, kar pomeni predvsem to, da so ti razlogi resnični, ne pa npr. zgolj fiktivni. Ni pa mu treba „opravičevati“ sprememb v načinu poslovanja in organizaciji dela, ali celo dokazovati njihove potrebnosti in smotrnosti. V tem delu so odločitve v celoti na njegovi strani in jih sodišče razen glede ugotavljanja njihovega dejanskega obstoja, ne presoja (enako v sklepu Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. VIII Ips 196/2007 z dne 28. 5. 2008). Zakonska opredelitev poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi ne izključuje primerov, ko se neko delo ali delovne naloge še vedno opravljajo, vendar ne več na nekem samostojnem delovnem mestu in po enem delavcu. Delodajalec se lahko odloči tudi za drugačno organizacijo oziroma način dela tako, da delovne naloge drugače razporedi med zaposlene ali jih celo odda zunanjim izvajalcem, kar ima za posledico ukinitev prej samostojnega delovnega mesta. Zato dejstvo, da potreba po delu, ki ga je prej opravljala tožeča stranka, ni v celoti prenehala, samo po sebi še ne utemeljuje presoje, da ni obstajal poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeči stranki.

V dokaznem postopku je bilo ugotovljeno, da je tožena stranka v mesecu novembru in decembru 2008 izvedla obširne organizacijske spremembe, na podlagi katerih so se ukinjala nekatera področja oziroma so se združili in na novo oblikovali različni sektorji, vse z namenom doseči optimalnost organiziranosti dela pri toženi stranki. Prva organizacijska sprememba je (stopila v veljavo 1. 11. 2008) preoblikovala med drugim tudi sektor skupnih strokovnih služb, katerega direktorica je bila tožeča stranka tako, da se je razdelil na tri samostojne službe in sicer kadrovsko, pravno in splošno (B

). V drugi fazi organizacijskih sprememb, ki pa so stopile v veljavo dne 6. 1. 2009, pa je bila izvedena racionalizacija poslovanja v smislu združitve pravne in kadrovske službe in posledica navedenih sprememb je bilo tudi prenehanje potrebe po delu tožnice na delovnem mestu direktor sektorja. Navedeni spremembi sistemizacije delovnih mest sta bili obravnavani na svetu delavcev in na sindikalni organizaciji ter objavljeni na oglasni deski tožene stranke (B

). Ukinitev sektorja skupnih strokovnih služb je bila tako le ena od organizacijskih sprememb pri toženi stranki, saj se je preoblikoval tudi sektor investicije in sicer v sektor razvoja in investicij, združila pa sta se tudi sektor informacijske tehnologije in sektor kontrolinga ter sektor trženje stranskih živilskih proizvodov in sektor grosiranja, kar je imelo prav tako za posledico ukinitev delovnih mest (odpovedana je bila pogodba o zaposlitvi direktorice sektorja grosiranja). Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je v obravnavanem primeru razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeči stranki s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi organizacijske narave in so izvedene organizacijske spremembe povzročile, da so bila dela in naloge, ki jih je opravljala tožeča stranka, delno prenesena na druga delovna mesta, v določenem delu tudi na delovno mesto, za katerega je tožeča stranka sklenila novo pogodbo o zaposlitvi, delno pa so bila ukinjena. Tako je bilo ukinjeno delovno mesto direktorja skupnih služb, ki ga je pred tem zasedala tožeča stranka, v okviru katere je poleg pravnega in kadrovskega področja sodilo tudi splošno področje, za katerega pa je tožeča stranka sama izpovedala, da je takoj po izvedeni reorganizaciji prišlo pod pristojnost sodelavca (B.Č.). Tožeči stranki je bila torej odpovedana pogodba o zaposlitvi, ker je njeno delo zaradi reorganizacije postalo nepotrebno, kar pa je resen in utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe tožeče stranke, da so njena dela dejansko še vnaprej obstajala in da je šlo samo za kozmetične spremembe, saj sodišče nima pooblastila ocenjevati ali je bila reorganizacija – ukinitev delovnega mesta „nepremišljena“ oziroma „preuranjena“, ampak lahko ugotavlja in odloča samo ali so bile posledice ukinitve delovnega mesta izvedene v skladu z zakonom. Na kakšen način bodo dela in naloge razdeljene med zaposlene, pa je vsekakor v pristojnosti delodajalca (tožene stranke).

Neutemeljena je pritožbena navedba tožeče stranke glede denarnega zahtevka iz naslova prikrajšanja pri plači zaradi znižanja poslovne in individualne stimulacije za čas od 1. 10. 2007 do 28. 2. 2010 ter posledično premalo plačanih prispevkov iz naslova prostovoljnega pokojninskega zavarovanja. Pravilnik o plačah z dne 24. 4. 1996 (B

) je v poglavju III urejal plače na podlagi delovne uspešnosti. Tako je v 11. členu določal, da je delovna uspešnost izražena s poslovno, skupinsko in individualno stimulacijo in se meri in ocenjuje za posamezno obračunsko obdobje, sektor in individualnega delavca. Poslovna stimulacija je prispevek posameznega delavca k celotni uspešnosti družbe in se giblje v razponu od 0 do 200 % na osnovno bruto plačo delavca, pri njeni odmeri se upoštevajo kriteriji kot so izpolnjevanje programa dela in njegov vpliv na rezultate dela, odnos do poslovnih partnerjev in sodelavcev, pripravljenost in usposobljenost za opravljanje dodatnih nalog izven delovnega področja in podobno (12. člen pravilnika). Skupinska ocena se ugotavlja za posamezno področje ali osnovne enote – sektor in se giblje v razponu od 0 do 20 % na delavčevo osnovno bruto plačo, povečano za poslovno stimulacijo, pri tem pa se uporabljajo kriteriji kot so količina in učinkovitost dela – izpolnjevanje planskih zahtev, obseg dela, razlika v ceni, masa pokritja, stroški, kvaliteta dela, odnos do sredstev. Vpliv posameznega kriterija na oceno ter višino skupinske ocene določi direktor družbe v sodelovanju s pomočniki direktorja družbe na osnovi preteklih in pričakovanih poslovnih rezultatov in poslovne politike, ocena pa velja za obdobje treh do šestih mesecev, kar je vsakič posebej določeno (13. člen pravilnika). Individualna ocena je stimulacija za posameznika pri doseganju delovne uspešnosti, ugotavlja pa se na osnovi kriterijev kot so količina in kakovost dela, gospodarnost dela, inventivnost in inovativnost ter osebne kvalitete delavca. Individualna ocena se giblje v razponu od 9 do 40 % na delavčevo osnovno bruto plačo, povečano za osnovno stimulacijo. Predloge individualnih ocen pripravijo pomočniki direktorja družbe na osnovi upoštevanja predvidenih kriterijev, potrdi pa jih direktor družbe. Vse ocene določata in podpišeta direktor sektorja in pomočnik direktorja družbe, individualna ocena za posameznega delavca je določena mesečno. Kvoto odstotkov za individualno ocenjevanje določi direktor družbe za vsako področje posebej in velja za obdobje treh do šestih mesecev (14. člen pravilnika).

Pritožbeno sodišče nima pomislekov v pravilnost dokazne ocene sodišča prve stopnje, da je tožena stranka v vtoževanem obdobju izplačevala tožeči stranki stimulacijo v okviru in v skladu s kriteriji, ki jih je določal pravilnik in tudi utemeljila razloge za znižanje stimulacije tožeči stranki (zaslišanje zakonite zastopnice J.A.), ki so vplivali na nižjo poslovno in individualno stimulacijo tožeče stranke. Razlog za znižanje stimulacije tožeče stranke je bil njen majhen prispevek k uspešnosti družbe, na navedeno pa je vplivala tudi splošna gospodarska situacija v družbi, sicer pa so bili enakega padca stimulacije kot tožeča stranka deležni tudi drugi delavci tožene stranke.

Delovna uspešnost ali stimulacija je nagrada za delo in je variabilni del plače. Odvisna je predvsem od prispevka posameznega delavca in organizacijske enote k uspešnosti poslovanja družbe, kar je tožena stranka jasno opredelila v pravilniku in v svoji izpovedbi potrdila tudi tožeča stranka. Stimulacije, ki se zaposlenim izplačujejo pri mesečni plači, so odvisne od doprinosa posameznika k delu družbe in pri tem ne gre za fiksni del plače oziroma plačo določeno s pogodbo o zaposlitvi, kot zmotno meni tožeča stranka. Poslovna stimulacija se je namreč določa praviloma dvakrat letno in na podlagi preteklih in pričakovanih poslovnih rezultatov podjetja in se gibala med 0 in 200 %, individualna stimulacija, ki se je praviloma določala mesečno, pa se je gibala med 0 in 40 %. Zmotno pritožba meni, da bi tožeči stranki za celotno vtoževano obdobje pripadala stalna individualna stimulacija v višini 30 % in ne samo 22 % ter poslovna stimulacija v višini 125 % in ne le 115 %, kakor ju je imela v septembru 2007. Zmotno pritožba tudi razloguje stimulacijo kot fiksno plačo z obrazložitvijo, ker predstavlja kar 2/3 plače zaposlenega. Iz pogodb o zaposlitvi tožeče stranke (A

) v 5. členu izhaja, da je delavka, poleg osnovne plače upravičena do dodatka iz naslova delovne uspešnosti v skladu z merili in kriteriji iz kolektivne pogodbe dejavnosti, oziroma splošnega akta delodajalca. Tožena stranka je imela sprejet Pravilnik o plačah in se je poslovna, skupinska in individualna stimulacija za vse zaposlene določala po kriterijih, ki so navedeni v pravilniku o plačah, torej je vsem zaposlenim na osnovno plačo izplačevala stimulacijo po vnaprej znanih kriterijih. Ob upoštevanju teh kriterijev stimulacija tako ni fiksna, ampak se za posameznega delavca spreminja v skladu z doprinosom posameznika k poslovanju družbe, kar izhaja tudi iz izpovedb obeh pravdnih strank. Stimulacija zaposlenih (torej tudi tožeče stranke) ni bila avtomatizirana, niti ni bila fiksna. Da je temu tako, izhaja iz preglednice povprečnih stimulacij vseh zaposlenih tožene stranke za vtoževano obdobje, kot tudi iz preglednice povprečne poslovne stimulacije VII. tarifnega razreda družbe, v katere je razvrščena tudi tožeča stranka (B

). Povprečna individualna stimulacija zaposlenih v vtoževanem obdobju je znašala 23 %, torej le 1 % več, kot je znašala povprečna individualna stimulacija tožeče stranke in tako ne odstopa od individualne stimulacije ostalih zaposlenih, kot zmotno zatrjuje tožeča stranka. Tudi pri primerjavi poslovne stimulacije tožeče stranke v vtoževanem obdobju in poslovne stimulacije zaposlenih v VII. tarifnem razredu, izhaja, da je znašala povprečna poslovna stimulacija tožeče stranke v vtoževanem obdobju 106 %, povprečna stimulacija zaposlenih, ki so razvrščeni v VII. tarifni razred pa 89 %. V obdobju od junija 2009 do januarja 2010, ko se je poslovna stimulacija tožeče stranke znižala iz 110 % na 88 %, je poslovna stimulacija VII. tarifnega razreda v tem obdobju znašala 86 % in 87 %, torej je v tem primeru očitek tožeče stranke, da je bila pri določanju stimulacije šikanirana, povsem neutemeljen. Tožena stranka je pri določanju stimulacije tožeče stranke postopala povsem enako kot pri določanju stimulacije ostalih zaposlenih, upoštevajoč pri tem v naprej znane kriterije, ki ocenjujejo doprinos posameznika k uspešnemu poslovanju družbe. Pritožbeno sodišče se pridružuje zaključku sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni izkazala v čem naj bi bil njen prispevek k uspešnosti družbe večji od drugih zaposlenih, zgolj pavšalno zatrjevanje, da so pa drugi delavci dobili višjo stimulacijo kot ona, pa še ne utemeljuje njenega denarnega zahtevka. Tožena stranka je imela vsa pooblastila, upoštevajoč določbe pravilnika, da tudi zniža stimulacijo, v kolikor je menila, da ne ustreza rezultatom tožeče stranke. Ker je sodišče prve stopnje denarni zahtevek tožeče stranke zavrnilo po temelju, je neutemeljen pritožbeni očitek, da bi moralo ugoditi dokaznemu predlogu po izvedencu finančne in ekonomske stroke, pri čemer tožeča stranka niti ne navede, kaj naj bi izvedenec ugotavljal.

Šikaniranje v okviru delovnega razmerja pomeni namerno povzročanje nevšečnosti, nepristojnosti, zapostavljenosti, namerno nezakonito (pokvarjeno) premeščanje na nižje delovno mesto oziroma v pravnem pogledu protizakonito in nedopustno izvrševanje pravic z namenom povzročiti delavcu škodo. O šikani je mogoče govoriti le, če se dokaže (dokazno breme je na strani tožeče stranke), da je delodajalec vodil postopek v zvezi z delavčevimi pravicami in obveznostmi z namenom, da bi prizadel njegove pravice ni koristi. V danem primeru je tako osnovno vprašanje, ali je tožena stranka kot delodajalec z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov s ponudbo nove, ki jo je tožeča stranka podpisala in jo v predmetnem sporu ne izpodbija zaradi napak volje, ravnala šikanozno. Pritožbeno sodišče se pridružuje zaključku sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni izkazala, da je tožena stranka z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove ravnala šikanozno. Izjavo zakonite zastopnice tožene stranke, da med njo in tožečo stranko ni kemije, sama po sebi ne more pomeniti šikaniranja in s tem povezane protipravnosti ravnanja tožene stranke. Takšnega ravnanja tudi ne more pomeniti začasna odredba za raznašanje pošte, ki je veljala tudi za druge delavce pri toženi stranki (zaradi začasno odsotne delavke), pa tudi znižanje individualne in poslovne stimulacije tožeče stranke, ki je veljala tudi za druge delavce in jo je tožena stranka argumentirano obrazložila. Pritožbeno sodišče se tudi strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni izkazala, da je tožena stranka z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove ravnala šikanozno.

Neutemeljeno pritožbo uveljavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje glede stroškov v danem primeru odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka. Sodišče prve stopnje je v stroškovnem delu pravilno upoštevalo, da po določbi 5. odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS – Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadaljnji) delodajalec v sporih o prenehanju delovnega razmerja krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, torej glede prenehanja delovnega razmerja vsaka stranka krije svoje stroške postopka. Ker pa tožeča stranka ni uspela z denarnim delom zahtevka, kjer vtožuje prikrajšanje pri plači, zaradi nižje stimulacije, za čas od 1. 10. 2007 do 28. 2. 2010 v skupnem znesku 15.588,26 EUR, mora toženi stranki v skladu s 1. odstavkom 154. člena in 155. člena ZPP povrniti pravdne stroške, torej le v delu, ki se nanašajo na denarni del zahtevka. Sodišče prve stopnje je tako pravilno odmerilo stroške postopka.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavani pravdni zadevi niso pomembne (360. člen ZPP), prav tako tožeča stranka ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala sodbo in ker tudi niso podane kršitve na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspela, odgovor na pritožbo pa ni pripomogel k boljši razjasnitvi zadeve, zato tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo (2. odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. in 155. člena ZPP).

ZDR člen 41, 47, 48, 88, 88/1, 88/1-1, 90, 90/3, 126, 126/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.