VDSS sodba Pdp 798/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-11-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

obstoj delovnega razmerja - elementi delovnega razmerja

Tožnik je bil v spornem obdobju v delovnem razmerju pri toženi stranki in sicer na delovnem mestu direktorja hčerinske družbe, čeprav pisna pogodba o zaposlitvi ni bila sklenjena. Dejstva, da je nepretrgoma, več kot pet let opravljal delo direktorja družbe, v kraju in prostorih, ki jih je določila tožena stranka, da mu je tožena stranka določila plan prodaje njenih proizvodov, mu izplačevala plačo na podlagi izstavljenih plačilnih list, zanj plačevala prispevke in davke, ter da je tožnik evidence o opravljenem delu in urah posredoval toženi stranki, tožnikovo delo pa je tudi ocenjeval direktor tožene stranke, nesporno dokazujejo obstoj delovnega razmerja.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 3. točki izreka spremeni tako, da pravilno glasi:

„3. Tožena stranka je dolžna tožniku obračunati razliko v neizplačani plači za mesec junij 2008 v bruto znesku 566,44 EUR ter po plačilu prispevkov in dajatev tožniku izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 7. 2008 dalje do plačila in razliko od plače za julij 2008 v bruto znesku 594,74 EUR ter po plačilu prispevkov in dajatev tožniku izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 8. 2008 dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo.

V presežku glede zakonskih zamudnih obresti od bruto zneskov se zahtevek tožeče stranke zavrne.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni zakonito prenehalo dne 12. 5. 2009 ter mu še traja (1. točka izreka); da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo ter mu za čas od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, od dne 12. 5. 2009 do vrnitve na delo, priznati vse pravice iz delovnega razmerja, mu obračunati nadomestilo plače v višini 1.283,52 EUR bruto mesečno ter druge prejemke v zvezi z delom, kot če bi delal ter mu po plačilu prispevkov in dajatev izplačati neto nadomestilo plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. dne v mesecu za plačo preteklega meseca dalje do plačila ter ga prijaviti v zavarovanje od 13. 5. 2009 dalje. Višji zahtevek za plačilo 86,48 EUR nadomestila plače mesečno, skupaj s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi je sodišče zavrnilo (2. točka izreka). Toženi stranki je tudi naložilo plačilo razlike v neizplačani plači za mesec junij 2008 v bruto znesku 566,44 EUR in julij 2008 v bruto znesku 594,74 EUR ter po plačilu prispevkov in dajatev plačati neto znesek od naslednjih bruto zneskov: od 566,42 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 7. 2008 dalje do plačila in od zneska 594,74 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 8. 2008 dalje do plačila (3. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku obračunati regres za letni dopust za leto 2008 v bruto znesku 700,00 EUR in za leto 2009 v bruto znesku 715,00 EUR, odvesti akontacije dohodnine ter mu izplačati neto zneske 588,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2008 dalje do plačila in 600,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2009 dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo, v presežku za plačilo zakonskih zamudnih obresti od zneska 600,00 EUR, za čas od 13. 5 2009 do 1. 7. 2009, pa je zahtevek tožnika zavrnilo (4. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da mora tožniku povrniti stroške postopka v višini 1.838,00 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi pod izvršbo (5. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da v celoti zavrne zahtevek tožnika, v vseh točkah ter tožniku naloži plačilo stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje in stroške pritožbenega postopka oziroma podredno, da sodbo razveljavi in pošlje zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je napačna odločitev sodišča prve stopnje, da delovno razmerje med toženo stranko in tožnikom obstoji, kljub temu, da med pravdnima strankama nikoli ni bila sklenjena pogodba o zaposlitvi ter tožnik ni nikoli nastopil dela pri toženi stranki (opravljal je le funkcijo direktorja hčerinske družbe). Nesporno je, da je tožena stranka tožnika imenovala za direktorja družbe K.K. – Tregti me mish dhe prodhime të mishit Sh.p.k., ki je deloval v ... (v nadaljevanju „K.K.“). Navedena družba je hčerinska družba tožene stranke. Med strankama je bilo nesporno, da tožnik nikoli, niti en dan, ni delal v prostorih tožene stranke ter da nikoli ni delal na delovnem mestu „komercialist v izvoznem trženju“. Sodišče je le pavšalno ugotovilo, da naj bi bil tožnik v delovnem razmerju, samih elementov delovnega razmerja pa ni ugotavljalo. Sodba je tako dejansko neobrazložena, saj nima razlogov o bistvenih elementih in sicer na katerem delovnem mestu naj bi, po mnenju sodišča, bil zaposlen tožnik, kdaj bi naj nastopil delo in katere elemente delovnega razmerja je sodišče ugotovilo in kako. Tožnik niti ne trdi, da bi bil zaposlen, na kateremkoli delovnem mestu pri toženi stranki, pač pa je izpovedal, da je bil direktor družbe K.K., in da je to trajalo 7 oziroma 8 let, ter da je na ... opravljal vsa dela direktorja kot tudi komercialista oziroma vse kar je bilo potrebno, na sedež tožene stranke pa je prihajal mesečno na sestanke. Glede na izpoved tožnika, tožena stranka poudarja, da tožnik ni nikoli opravljal dela komercialista pri toženi stranki in pri toženi stranki tudi nikoli ni bil zaposlen kot direktor hčerinske družbe, saj takšno delovno mesto pri toženi stranki ne obstaja. Prav tako je sodišče v obrazložitvi sodbe napačno navedla, da je priča J.R. izpovedala, da je tožnik delal po njenih navodilih in navodilih drugih služb, saj je dejansko priča, na naroku dne 8. 3. 2010, povedala ravno nasprotno, da se navodil za delo tožniku ni dajalo in da so se na sestankih dogovarjali le o doseganju planskih ciljev za posamezno hčerinsko podjetje, izvedba aktivnosti za dosego ciljev pa je bila vedno v domeni posameznega direktorja. Izpovedala je tudi, da tožnik pri toženi stranki ni delal, temveč je prihajal le na sestanke direktorjev, ki so bili direktorji hčerinskih podjetij v tujini, v zvezi z dogovori in napotki glede nadaljnjega dela. Niti direktor tožene stranke niti kdo drug v podjetju nad tožnikom ni izvajal tako imenovane direktivne oblasti delodajalca, ki vključuje elemente nepretrganega osebnega opravljanja dela po navodilih in nadzoru delodajalca. Pri tem ni bilo pomembno kje, kako in kaj dela tožnik, pomemben je bil le četrtletni, polletni in letni rezultat prodaje, ki ga je dosegla družba K.K., ne pa tožnikovo osebno delo. Pri doseganju rezultatov svojega dela je bil tožnik povsem osebno neodvisen in si je povsem svobodno oblikoval svoje delo in svoj delovni čas. Za presojo ali delovno razmerje obstoji pa je odločilna vsebina dejanskega in ne formalnega razmerja. Glede na sodno prakso v zvezi z elementi delovnega razmerja pa je tožena stranka poudarila, da tožnik ni izkazal in tudi sodišče ni ugotovilo, da bi tožnik kadarkoli prišel na delo v prostore tožene stranke, da bi mu kdorkoli odrejal delovni čas, da bi mu odrejali dopust, da bi moral komerkoli javiti zadržanosti z dela in da bi mu kdorkoli dajal navodila, kaj mora delati. Vsa navodila, ki jih je prejel tožnik, so se nanašala na poslovanje hčerinske družbe. Direktor družbe K. d.d., kot tudi zaposleni v družbi K. d.d., tožniku niso dajali navodil glede njegovega osebnega dela, pač pa navodila za poslovanje hčerinske družbe. Sodišče nadalje tudi ni določilo kdaj je tožnik nastopil delo, čeprav je to, glede na določbo drugega odstavka 9. člena ZDR, bistven element delovnega razmerja. Nepravilen pa je tudi zaključek sodišča, da se je tožnik vključil, v na ... organiziran proces prodaje, ravno organiziranje prodaje je bilo njegovo delo. Že v uvodu svoje izpovedbe je tožnik poudaril, da je bil direktor hčerinskega podjetja in ni opravljal nobenega drugega dela. Sodišče se v sodbi ni nikjer opredelilo do nasprotujočih izpovedb tožnika, direktorja tožene stranke in priče J.R.. Zadnja dva sta namreč povsem skladno izpovedala, da tožnik pri toženi stranki ni delal, da je na mesečne sestanke prihajal izključno kot direktor hčerinskega podjetja in da je bil pri svojem delu povsem neodvisen in samostojen. Priglaša pritožbene stroške.

Tožeča stranka je odgovorila na pritožbo, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo obstoj delovnega razmerja, prav tako pa je pravilno ugotovilo, da je tožniku delovno razmerje nezakonito prenehalo in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožene stranke zavrne kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Tožeča stranka je priglasila stroške za odgovor na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, ki jih ugotavlja pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti ni storilo, in da je na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo (razen v zvezi z odločitvijo o zakonskih zamudnih obresti, ki tečejo od bruto zneska plače za mesec junij 2008 in julij 2008 – 3. točka izreka).

Tožena stranka neutemeljeno v pritožbi uveljavlja bistveno kršitev pravil postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter 212. člena ZPP, saj niso podani razlogi, zaradi katerih bi bila sodba nerazumljiva in se je ne bi dalo preizkusiti. Izrek izpodbijane sodbe je jasen in razumljiv, ne nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, izpodbijana sodba vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki med seboj niso v nasprotju, jasni pa so tudi razlogi sodbe. Postopkovne kršitve tožena stranka uveljavlja v zvezi s presojo sodišča glede obstoja delovnega razmerja tožnika in ugotavljanja dejanskega stanja v zvezi s tem, kar pa ne more biti bistvena kršitev določb postopka, temveč pomeni uveljavljanje zmotne uporabe materialnega prava oziroma izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja.

Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, ki izhajajo iz obrazložitve izpodbijane sodbe, nima pomislekov niti glede pravilnosti dokazne ocene izvedenih dokazov, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje prišlo do pravilnega zaključka, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki dne 12. 5. 2009 ni prenehalo zakonito. V izogib ponavljanju se pritožbeno sodišče na pravilne zaključke sodišča prve stopnje le sklicuje, v zvezi s pritožbenimi navedbami tožene stranke pa še dodaja:

Med strankama v postopku je bilo nesporno, da je tožena stranka tožnika imenovala za direktorja družbe K.K., ki je delovala v ... ter da je navedena družba hčerinska družba tožene stranke.

Neutemeljena je pritožbena trditev tožene stranke, da je sodišče le pavšalno ugotavljalo, da bi naj bil tožnik v delovnem razmerju ter samih elementov delovnega razmerja ni ugotavljalo ter je zato sodba neobrazložena glede bistvenih elementov delovnega razmerja, in sicer na katerem delovnem mestu naj bi, po mnenju sodišča, bil zaposlen tožnik; kdaj je nastopil delo in katere elemente delovnega razmerja je sodišče ugotovilo ter kako. Sodišče prve stopnje se je pravilno oprlo na 16. člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami), ki postavlja zakonsko domnevo, da se v primeru spora o obstoju delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem domneva, da delovno razmerje obstaja, če obstajajo elementi delovnega razmerja. ZDR v 4. členu določa, da je delovno razmerje, razmerje med delavcem in delodajalcem, v katerem se delavec prostovoljno vključi v organiziran delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgano opravlja delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca. Če obstajajo elementi delovnega razmerja, se delo ne sme opravljati na podlagi pogodb civilnega prava, razen v primerih, ki jih določa zakon (drugi odstavek 11. člena ZDR).

Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, na podlagi Sklepa o ustanovitvi družbe K.K., trgovina z mesom in mesnimi izdelki d.o.o., da je bilo v 4. točki sklepa dogovorjeno, da se za direktorja družbe K.K. d.o.o. imenuje tožnik, za dobo 3 let in da bo družba K. d.d. z direktorjem (tožnikom) sklenila ustrezno pogodbo, s katero bosta stranki natančno opredelili medsebojne pravice, obveznosti in odgovornosti. V četrtem odstavku 4. točke sklepa je bilo zapisano, da mora direktor za vsako razpolaganje s sredstvi – premoženjem družbe, zaposlovanjem delavcev, pridobiti pisno soglasje s strani pooblaščene osebe v družbi K. d.d. in da mora direktor upoštevati vsa dana navodila družbe K. d.d., v zvezi s poslovanjem v novo ustanovljeni družbi. V primeru nespoštovanja določil te točke sklepa je odškodninsko, disciplinsko in kazensko odgovoren za navedene kršitve oziroma prekoračitev danega pooblastila. Kljub temu, da je v 4. točki sklepa z dne 20. 2. 2003 bilo dogovorjeno, da bo družba K. d.d. s tožnikom sklenila ustrezno pogodbo, pa pisna pogodba ni bila sklenjena. Tožena stranka je nato tožnika dne 10. 2. 2004 prijavila v zavarovanje za čas od  11. 2. 2004 kot svojega delavca na delovno mesto komercialist v izvozu trženja, za kar pa je tožnik trdil, da je za to okoliščino zvedel šele po odjavi iz delovnega razmerja. Nadalje je tožena stranka tožniku dne 21. 5. 2009 podala obvestilo o odpovedi delovnega razmerja pri toženi stranki, v katerem je navedla, da je s tožnikom sklenjen dogovor o prenehanju delovnega razmerja z dne 30. 4. 2009 in da mu delovno razmerje preneha 12. 5. 2009 z dnem, ko zaključi bolniški stalež. Nato pa je tožena stranka tožnika dne 26. 5. 2009 odjavila iz zavarovanja in mu zaključila delovno knjižico.

Neutemeljena je pritožbena trditev tožene stranke, da tožnik pri toženi stranki nikakor ni bil v delovnem razmerju, ker je bil direktor hčerinske družbe. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov in sicer zaslišanja tožnika, direktorja tožene stranke in priče J.R. ter listinskih dokazov: potrdila o prijavi in odjavi (A2); obračuna plače za junij 2008 z ocenjevalnim listom ter julij 2008 z ocenjevalnim listom (A4, A5); obvestila o odpovedi delovnega razmerja (A6); fotokopije delovne knjižice (A9); izpisa iz obveznih zdravstvenih zavarovanj (A16) utemeljeno zaključilo, da je bil tožnik v obdobju od 11. 2. 2004 dalje v delovnem razmerju pri toženi stranki in sicer na delovnem mestu direktor hčerinske družbe (4. točka sklepa o ustanovitvi družbe K.K. z dne 20. 2. 2003). Izvedeni dokazi namreč dokazujejo, da je bil tožnik od 11. 2. 2004 v delovnem razmerju pri toženi stranki, čeprav pisna pogodba o zaposlitvi ni bila sklenjena. Dejstvo, da je tožnik nepretrgoma, več kot pet let opravljal delo direktorja družbe, v kraju in prostorih, ki jih je določila tožena stranka, ter je tožena stranka tožniku določila plan prodaje njenih proizvodov, ter je tožniku izplačevala plačo, na podlagi izstavljenih plačilnih list in za tožnika plačevala prispevke in davke ter je, tožnik evidence o opravljenem delu in urah posredoval toženi stranki, tožnikovo delo pa je tudi ocenjeval direktor tožene stranke, kot je sam izpovedal zaslišan kot stranka, nesporno dokazuje obstoj delovnega razmerja. Navsezadnje pa je tožena stranka tožnika dne  21. 5. 2009 tudi obvestila o odpovedi delovnega razmerja v družbi K. d.d. in v obvestilu zapisala, da tožniku preneha delovno razmerje v družbi z dnem zaključka bolniškega staleža, to je dne 12. 5. 2009. Vse navedeno pa vsekakor dokazuje, da je tožnik imel sklenjeno delovno razmerje s toženo stranko.

Pritožbeno sodišče še pripominja, da je potrebno tudi upoštevati, da je tožnik opravljal pri toženi stranki delo poslovodne osebe, za katere velja 72. člen ZDR, ki določa, da če poslovodne osebe sklepajo pogodbo o zaposlitvi, lahko v pogodbi o zaposlitvi stranki drugače uredita pravice, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s:

pogoji in omejitvami delovnega razmerja za določen čas

Ker iz narave opravljanja dela poslovodnih oseb izhaja, da glede na njihov obseg in zahtevnost dela, odgovornost za opravljeno delo, čas, potrebe za opravljanje tega dela, nagrade oziroma plačila za njegovo delo in predvsem, zaradi čistih ekonomskih zakonitosti ponudbe in povpraševanja po njihovem delu na trgu delovne sile, ni primerno, da bi se vsa vprašanja iz delovnega razmerja v pogodbi o zaposlitvi urejala enako, kot za vse delavce, ta člen dopušča, da se nekatera vprašanja uredijo drugače kot za druge delavce, zaposlene na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Zato so neutemeljene pritožbene trditve, da tožnik ni bil v delovnem razmerju pri toženi stranki izključno zato, ker je tožnik delo opravljal v svojih prostorih in sicer v svoji hiši na ... in ker je sam, kot direktor družbe, organiziral delovni proces te družbe ter ni prejemal navodil glede vsebine in izvedbe dela, temveč le navodila glede poslovanja družbe K.K. d.o.o..

Glede na navedeno izpodbijana sodba vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih in je ustrezno obrazložena. Na ostale pritožbene navedbe pritožbeno sodišče ne odgovarja, ker niso odločilnega pomena (360. člen ZPP).

V okviru preizkusa po uradni dolžnosti je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje v 3. točki izreka ugodilo tožnikovemu zahtevku, da je tožena stranka od bruto zneska 566,42 EUR dolžna plačati zakonske zamudne obresti od 16. 7. 2008 dalje do plačila in od bruto zneska 594,74 EUR zakonske zamudne obresti od 16. 8. 2008 dalje do plačila. Ob pravilni uporabi materialnega prava je tožnik upravičen do zakonskih zamudnih obresti od neto zneska razlike plače in ne od bruto zneska, zato je pritožbeno sodišče v tem delu sodbo sodišča spremenilo tako, da je toženi stranki naložilo plačilo zakonskih zamudnih obresti od neto zneska razlike v plači, v presežku pa zahtevek zavrnilo.

Pritožbeno sodišče je v skladu s 358. členom ZPP izpodbijano sodbo v 3. točki izreka spremenilo, v preostalem delu pa je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.