VDSS sodba Pdp 425/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-09-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - odškodnina - kriteriji za odmero

Upoštevaje predvsem, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen le dve leti, da je po odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti prejemal nadomestilo za čas brezposelnosti in da se je po petih mesecih ponovno zaposlil, je primerna odškodnina ob sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi odškodnina v višini plače in pol.

Pritožbi se delno ugodi tako, da se sodba sodišča prve stopnje v 5. točki izreka spremeni tako, da se glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožeči stranki izplačati odškodnino v znesku 2.388,45 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 2. 2010 dalje do plačila, v 8 dneh pod izvršbo, višji zahtevek za znesek 2.388,45 EUR s pp se zavrne.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v izpodbijanem nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti, ki jo je tožena stranka podala tožeči stranki dne 16. 3. 2009, nezakonita in se razveljavi (točka 1 izreka), da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki trajalo do 22. 9. 2009 in se mu za ta čas prizna delovna doba in druge pravice iz delovnega razmerja (točka 2 izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku za čas od  15. 4. 2009 do 22. 9. 2009 obračunati bruto plačo skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 27. 3. 2007, odvesti vse davke in prispevke, tožniku pa izplačati ustrezne neto zneske plač od dneva zapadlosti posameznega zneska plače v plačilo do plačila, v 8 dneh pod izvršbo (točka 3 izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek za priznanje obstoja in pravic iz delovnega razmerja za čas od 23. 9. 2009 do 9. 2. 2010 ter za obračun bruto in izplačilo neto plač za to obdobje (točka 4 izreka, ki ni pod pritožbo). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki plačati odškodnino v znesku 4.776,90 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 2. 2010 dalje do plačila, v 8 dneh pod izvršbo (točka 5 izreka) in zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine v višini 4.776,90 EUR s pp (točka 6 izreka, ki ni pod pritožbo). Odločilo pa je tudi, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 1.199,00 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo (točka 7 izreka).

Zoper sodbo (smiselno zoper ugodilni del sodbe) se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov, zlasti pa zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje nepravilno razlagalo 2. odstavek 88. člena ZDR, s katerim je določeno, da lahko delodajalec delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstaja utemeljen razlog iz 1. odstavka tega člena, ki onemogoča nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, saj je nepravilno štelo, da iz podane odpovedi ne izhaja utemeljenost odpovednega razloga, ker se tožena stranka v podani redni odpovedi ni posebej opredelila, da je nadaljevanje delovnega razmerja tožnika pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi onemogočeno. Tožena stranka tega sicer v odpovedi ni izrecno navajala, vendar pa iz vsebine celotne odpovedi jasno izhaja tako utemeljenost odpovednega razloga, to je razloga nesposobnosti, kakor tudi nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja. Tožena stranka je tožnika kar dvakrat pisno opozorila na posledice kršitve pogodbenih obveznosti ter na možnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Kršitve tožnika so bile podrobno obrazložene, saj je kršil pogodbene obveznosti, to je zahtevano aktivnost, kvaliteto dela in produktivnost določeno s pogodbo o zaposlitvi, svoje delo je opravljal nestrokovno, nevestno, nekvalitetno, neučinkovito in negospodarno, kar je kršitev pogodbenih določil, oziroma ravnanje, ki je materialno in moralno škodovalo toženi stranki ter njenim poslovnim interesom, zaradi česar mu je posledično odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Tožena stranka tudi opozarja, da je obrazložitev sodišča prve stopnje nasprotujoča, saj v njej navaja, da ZDR ne določa, da so okoliščine po členu 88/2 obvezna sestavina redne odpovedi, vendar pa je naknadno štelo, da je njihovo pomanjkanje razlog, zaradi katerega je potrebno to odpoved razveljaviti. Tožena stranka meni, da je tako stališče sodišča prve stopnje nepravilno in je s tem zmotno uporabljeno materialno pravo. Prav tako tožena stranka meni, da je dosojeni znesek odškodnine, glede na delovno dobo tožnika, močno pretiran. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen le slabi dve leti, po prenehanju delovnega razmerja je bil prijavljen na zavodu za zaposlovanje, kjer je prejemal nadomestilo in se po šestih mesecih redno zaposlil na podobnem delovnem mestu. Tako sodišče prve stopnje ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja in je zmotno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in spremembe) preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Na podlagi izvedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pa zaradi napačne uporabe materialnega prava sprejelo delno napačno odločitev, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju. Pri tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka pritožbenega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka ni obrazložila.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožnika dvakrat opozorila na neizpolnjevanje pogodbenih obveznosti, mu podala obdolžitev pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti, ga seznanila z odpovednim razlogom, ki ga je tudi obrazložila in mu omogočila zagovor. Ugotovilo je tudi, da tožena stranka niti v odpovedi pogodbe o zaposlitvi, niti tekom postopka ni zatrjevala, da nadaljevanje dela pod pogoji iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi ni več mogoče, prav tako pa v tej smeri ni podala nobenega dokaznega predloga, zato je redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti kot nezakonito razveljavilo.

Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da za podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne zadostuje le sam obstoj odpovednega razloga, saj mora biti ta razlog takšen, da onemogoča nadaljevanje dela pod pogoji iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Ker pa tožena stranka, na kateri je dokazno breme, ni dokazala, da je odpovedni razlog tak, da nadaljevanje dela po pogodbi o zaposlitvi ni mogoče, je odločitev sodišča prve stopnje, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku iz razloga nesposobnosti nezakonita, pravilna. Neutemeljeno pritožba očita sodišču prve stopnje, da je nepravilno razlagalo 2. odstavek 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.). Ta določa, da mora biti za podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi poleg utemeljenega odpovednega razloga podana tudi okoliščina, ki onemogoča nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da tožena stranka te okoliščine ni posebej zatrjevala niti v sami redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, niti tekom sodnega postopka.

Je pa delno utemeljena pritožba tožene stranke glede višine dosojenega zneska odškodnine po 1. odstavku 118. člena ZDR. To določilo predvideva priznanje ustrezne denarne odškodnine za primer, če sodišče ugotovi, da je odpoved delodajalca nezakonita, delavec pa ne želi nadaljevanja delovnega razmerja in predlaga, da sodišče ugotovi trajanje delovnega razmerja. Zakon omejuje višino te odškodnine na največ 18 mesečnih plač delavca izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je vtoževal odškodnino v višini šestih plač t.j. 9.553,80 EUR, pri čemer se je skliceval zgolj na slabe zaposlitvene možnosti zaradi sedanje gospodarske krize. Sodišče prve stopnje mu je dosodilo znesek v višini treh plač, kar znese 4.776,90 EUR, višji zahtevek pa je zavrnilo. Menilo je, da je ta znesek ustrezen, saj je bil tožnik brezposeln le dobrih pet mesecev, v katerih je imel pravico do nadomestila za čas brezposelnosti, nato pa se je samozaposlil. Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbenimi navedbami, da je odškodnina v tej višini previsoka. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen le dve leti (od 27. 3. 2007 do 15. 4. 2009), v premajhni meri pa je upoštevalo tudi dejstvo, da je tožnik prejemal nadomestilo za čas brezposelnosti in da je bil dejansko brezposeln le od 15. 4. 2009 do 22. 9. 2009, ko se je redno zaposlil. Po stališču pritožbenega sodišča je glede na te okoliščine primerna odškodnina v višini plače in pol, kar znese 2.388,45 EUR.

Zaradi navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke v delu, s katerim ta  izpodbija odločitev sodišča prve stopnje glede ugotovljene nezakonitosti pogodbe o zaposlitvi (točka 1 izreka), trajanja delovnega razmerja do 22. 9. 2009 in priznanja delovne dobe ter drugih pravic iz delovnega razmerja (točka 2 izreka) in dolžnosti tožene stranke, da tožniku obračuna za čas od 15. 4. 2009 do 22. 9. 2009 bruto plače po odpovedani pogodbi o zaposlitvi, odvede vse davke in prispevke ter tožniku izplača ustrezne neto zneske plač (točka 3 izreka) zavrnilo in v tem delu izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP), v delu, kjer tožena stranka izpodbija odločitev sodišča prve stopnje o višini odškodnine po 1. odstavku 118. člena ZDR (točka 5 izreka), pa je pritožbi delno ugodilo, tako, da je dosojeni znesek 4.778,90 EUR znižalo na 2.388,45 EUR, za kar je imelo podlago v 5. alinei 358. člena ZPP.

Kljub temu, da je tožena stranka s pritožbo delno uspela, skladno z določilom 5. odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadalj.) sama krije svoje pritožbene stroške, saj gre za spor o prenehanju delovnega razmerja.

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-2, 88/2, 118, 118/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.