VDSS sodba Pdp 1078/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-04-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - elementi odškodninskega delikta - mobbing - trpinčenje na delovnem mestu - diskriminacija - izraba letnega dopusta - nepremoženjska škoda

Ravnanje sodelavke tožnice in njene nadrejene je bilo ponavljajoče, žaljivo, graje vredno in očitno negativno, takšno ravnanje je tožnici povzročilo škodo (razvoj anksiozno - depresivne motnje). Za ravnanje delavcev je odgovorna tožena stranka kot delodajalec, za škodo pa odgovarja tudi neposredno, saj tožnici ni zagotovila takšnega delovnega okolja, v katerem ne bi bila izpostavljena trpinčenju.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožnica sama krije stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da je tožena stranka tožnici dolžna plačati odškodnino v znesku 11.000,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 6. 2008 dalje do plačila, v roku 15 dni in pod izvršbo. Višji tožbeni zahtevek v višini 9.000,00 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 6. 2008 dalje, je zavrnilo (1. tč. izreka). Nadalje je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati 184,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 9. 2008 dalje do plačila, v roku osem dni in pod izvršbo. Višji zahtevek v višini 152,31 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 9. 2008 dalje, je zavrnilo (2. tč. izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v višini 1.788,39 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka dalje do plačila,  medtem ko svoje stroške krije sama (3. tč. izreka).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 338. člena ZPP in predlaga spremembo prvostopenjske sodbe ter zavrnitev zahtevka v celoti oz. podrejeno razveljavitev izpodbijane sodbe. Navaja, da je sodišče prve stopnje v svojih ugotovitvah spregledalo dejstvo, da je tožnica v času od januarja 2002 do 9. 7. 2007 redno izrabljala svoj letni dopust (tudi ob istočasni odsotnosti sodelavke L.K. zaradi bolniškega staleža), kot je razvidno iz podatkov o izrabi letnega dopusta tožnice in L.K. v času od januarja 2002 do julija 2007, ki jih je tožena stranka predložila na poziv sodišča. Težave z izrabo in odobritvijo letnega dopusta so nastopile le takrat, ko je tožnica želela izrabiti dopust naslednji dan in v odsotnosti sodelavke, kot sta to izpovedali D.C.P. in T.M.. Torej je šlo za dopust, ki ni bil planiran in pravočasno javljen ter bi zaradi njegove odobritve prišlo do motenja delovnega procesa. V tej situaciji je neumestno primerjanje tožnice in zaslišanih prič P.S., N.B., D.T.S. in A.P. pri izrabi dopusta, saj so te priče zaposlene na različnih delovnih področjih in nimajo nobene zveze z delovnim procesom, v katerem sodelujeta tožnica in L.K.. Za neenako obravnavo bi šlo, če bi bil dopust odobren L.K., tožnici pa ne. Pa tudi z izrabo neplaniranega dopusta ne bi bilo težav, če bi tožnica našla zamenjavo za tisti dan, ko je želela izrabiti dopust. Od tožnice nihče ni pričakoval, da si bo našla zamenjavo za vnaprej planirani dopust. Tožnici dopusta ni bilo možno vedno odobriti, kot je želela, ker delovni proces tega ni dopuščal, zato so zmotne ugotovitve sodišča prve stopnje, da je tožena stranka pri neodobritvah dopusta ravnala šikanozno. Tožena stranka je tožnici vsakič obrazložila, zakaj ji dopusta ne more odobriti. Tožnica pa teh utemeljenih razlogov ni hotela sprejeti. Vse priče so za tožničine težave z dopustom izvedele od tožnice. Nerazumljivo je, zakaj sodišče ni upoštevalo podatkov o izrabi dopusta, iz katerih izhaja, da je bila tožnici omogočena izraba dopusta. Pri svojih ugotovitvah je sodišče spregledalo tudi tožničino nagnjenost k pretiravanju in kontradiktornem opisovanju določenih težav in situacij. Tako je tožnica izpovedala, da so se njene težave z zdravjem pričele po dogodku v pisarni D.C.P., ko naj bi dobila visok pritisk ter je potem začela jemati zdravila za hipertenzijo, iz izvedeniškega mnenja pa je razvidno, da se je tožnica zaradi zvišanega pritiska začela zdraviti že pred omenjenim dogodkom. Tožnica je tako očitno pretiravala tudi pri zatrjevanju, da je bila pri izrabi dopusta diskriminirana, ter ko je povedala, da je nadrejena T.M. uporabila fizično silo, da bi jo odstranila iz pisarne v prisotnosti P.S.. P.S. je to zanikala. Sodišče ni obrazložilo, zakaj se mu ne zdijo verodostojne izpovedbe D.C.P., T.M. in B.M.M.. Iz izpovedi teh prič je razvidno, da je vodstvo klinike posredovalo pri reševanju konfliktnih situacij med tožnico in sodelavko L.K.. Tožnica se vodstvu klinike do pisne izjave z dne 17. 5. 2007 nikoli ni pritožila zoper neposredno nadrejeno T.M. zaradi njenega domnevnega žaljivega ravnanja s tožnico. Tožnica se je D.C.P. pritožila le zaradi neodobrenega dopusta. Tudi izvedenec je izpovedal, da bi kakšen drug posameznik z drugačno osebnostno strukturo in sposobnostmi ustrezno reševati spore, najbrž reagiral povsem drugače. Zmotna je ugotovitev sodišča, da je tožena stranka prepozno ukrepala. Tožena stranka je ukrepala takoj, ko ji je tožnica povedala, da konflikte s L.K. doživlja kot mobbing. Tako so na Pediatrični kliniki spremenili proces dela, da ne bi več prihajalo do stikov med tožnico in L.K.. Da od takrat dalje ni prišlo do nobenih novih konfliktnih situacij, je razvidno prav iz zahteve za odpravo kršitev z dne 27. 5. 2008. Tožnica bi morala uveljavljati vsako obliko nepremoženjske škode posebej in navesti, za katero škodo zahteva denarno odškodnino. Sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti. Sodba je tudi sama s seboj v nasprotju, saj sodišče po eni strani navaja, da tožničina invalidnost III. kategorije ni vezana na težave, povezane z mobbingom, temveč na dermatološko bolezen, po drugi strani pa pri utemeljevanju višine odškodnine ocenjuje, da tožnica zaradi nedopustnih ravnanj tožene stranke ne zmore svojega dela opravljati poln delovni čas in je polovično invalidsko upokojena. Prisojena odškodnina je previsoka. Sodišče se sicer sklicuje na primerljive primere, vendar jih ne navede. Sodišče bi moralo upoštevati tudi, da so tožničine zdravstvene težave, povezane predvsem z njeno osebnostno strukturo in neustreznim odzivom na stresne situacije.

Tožnica v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrne. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka,  tudi ne tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

Delodajalec je, v skladu z določbo 44. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), dolžan varovati in spoštovati delavčevo osebnost ter upoštevati in ščititi delavčevo zasebnost.  Dolžan je zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spornim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu (1. odst.. 45. čl. ZDR). Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je dokazno breme na strani delodajalca (2. odst. 45. čl. ZDR). V primeru kršitve teh obveznosti, je delavec, če zaradi kršitev utrpi škodo, upravičen do denarne odškodnine po splošnih pravilih civilnega prava (3. odst. 45. čl. ZDR). Odškodninska odgovornost tožene stranke temelji na določilu prvega odstavka 184. člena ZDR, po katerem mora delodajalec povrniti delavcu škodo, ki mu je bila povzročena pri delu ali v zvezi z delom, po splošnih pravilih civilnega prava. Temeljno načelo odškodninskega prava je, da vsakdo lahko zahteva povračilo škode, če so podani štirje temelji, in sicer: 1. nedopustno ravnanje, 2. škoda, 3. vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in škodo in 4. odgovornost povzročitelja škode. Glede zadnjega elementa odškodninske odgovornosti je Obligacijski zakonik (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.) vpeljal načelo obrnjenega dokaznega bremena  (prvi odstavek 131. člena OZ). To načelo v praksi pomeni, da kdor povzroči drugemu škodo jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde.

Obstoj navedenih elementov je sodišče prve stopnje ugotovilo in jih ustrezno obrazložilo. Pritožbeno sodišče, kot vsebinsko prepričljivo in v celoti skladno z metodološkimi napotki iz 8. čl. ZPP, sprejema oceno izvedenih dokazov glede protipravnosti ravnanja tožene stranke, ki jo je sodišče podalo na 10., 11., in 12. strani izpodbijane sodbe. Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je tožena stranka nedopustno ravnala, ko kljub temu, da je bila ves čas seznanjena s konflikti med tožnico in delavko L.K., ni pravočasno odreagirala in tožnici ni zagotovila delovnega okolja, v katerem bi se spoštovalo njeno dostojanstvo, tako s strani sodelavcev kot nadrejenih. Tožena stranka je bila s strani tožnice tako ustno kot pisno seznanjena, da tožnica na delovnem mestu zaradi ravnanj sodelavke, dela ne more opravljati brez stalnih vsakodnevnih konfliktov. Tožena stranka je odreagirala šele potem, ko je tožnica dne 17. 5. 2007 vložila pisno pritožbo, pa vendarle je do sporov prihajalo tudi kasneje, saj je L.K. tožnico še naprej neupravičeno obtoževala, da svojega dela ne opravlja. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je bila o vsakodnevnih sporih sproti seznanjena tožničina nadrejena delavka T.M., ki zaslišana navedenega niti ni zanikala. Njena dolžnost, kot nadrejene delavke, je bila, da situacijo razreši sama ali o tem obvesti vodstvo. Da je bila situacija resna izhaja tudi iz dogodka v pisarni poslovne direktorice Pediatrične klinike D.C.P., pri katerem so morali zaradi burne reakcije L.K. celo poklicati varnostnika. Glede na tako ugotovljeno dejansko stanje so neutemeljene pritožbene navedbe, da je bilo vodstvo tožene stranke o tožničinih težavah seznanjeno šele z njeno pisno pritožbo, in da je odreagiralo pravočasno, saj se naj bi tožnica poslovni direktorici D.C.P. potožila le glede težav z odobravanjem letnega dopusta, ne pa tudi v zvezi s težavami, ki jih ima s L.K., ter da do sporov  po tožničini pisni pritožbi z dne 17. 5. 2007 ni prihajalo. Dokazni postopek pred sodiščem prve stopnje je pokazal drugače, tožena stranka pa ne navaja tehtnih razlogov, s katerimi bi lahko omajala dokazno oceno sodišča prve stopnje.

Enako velja tudi za dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, ki se nanašajo na zagotavljanje izrabe letnega dopusta. Sodišče prve stopnje je tudi v tem delu pravilno zaključilo, da je tožena stranka preostalim delavcem delo organizirala tako, da so se lahko medsebojno zamenjavali in tako nikoli niso imeli težav z odobritvijo letnega dopusta, tega pa ni zagotovila tudi tožnici, zaradi česar je bila tožnica v neenakopravnem položaju glede na ostale zaposlene. Tožena stranka je s tem kršila pravico do enakosti pred zakonom, ki jo določa Ustava Republike Slovenije v 2. odst. 14. člena, saj kljub temu, da je vedela, da obstaja težava, ni poskrbela, da bi tožnica v skladu z ZDR lahko uveljavila pravico do letnega dopusta na način, kot so to lahko storili drugi zaposleni. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je tožnica težave z izrabo in odobritvijo letnega dopusta imela le takrat, ko je želela izrabiti dopust naslednji dan in v odsotnosti sodelavke L.K.. Da je  tožnica imela težave pri izrabi dopusta ves čas in ne le v primeru, ki ga navaja tožena stranka, ne izhaja le iz izpovedb zaslišanih prič P.S., N.B., D.T.S. in A.P., pač pa tudi iz drugih listinskih dokazov (npr. dopis z dne 9. 5. 2007, prošnja za odobritev letnega dopusta - A16  ter B2). Te priče pa so tudi sicer  pojasnile, kakšen je bil pri toženi stranki način za odobritev in koriščenje letnega dopusta pa tudi, kakšen je bil odnos tožene stranke oz. njenih  delavk do tožnice. Tudi sicer tožena stranka ta pritožbeni ugovor uveljavlja mimo trditvene podlage, ki jo je ponudila v postopku pred sodiščem prve stopnje, zato te navedbe predstavljajo pritožbene novote, ki so kot takšne nedovoljene (337. čl. v zvezi z 286. čl. ZPP). Tožena stranka pomanjkljive trditvene podlage ne more nadomestiti z izpovedbo zaslišanih prič (v konkretnem primeru z izpovedbo D.C.P.  in T.M.).

Tožena stranka neutemeljeno zatrjuje, da je sodišče prve stopnje kršilo pravila postopka, ker se ni opredelilo do dokaznih listin, ki jih je naknadno predložila s pripravljalno vlogo z dne 15. 11. 2010 (dopustni in plačilni listi). Sodišče prve stopnje je toženi stranki že na naroku dne 1. 9. 2010 naložilo, da v 30. dnevnem roku predloži listine o dopustnih in plačilnih listih, pa jih tožena stranka ni predložila. Sodišče je toženi stranki nato na naroku dne 13. 10. 2010 ponovno naložilo, da te listine predloži v novem 30. dnevnem roku. Tožena stranka listin tudi v tem, naknadnem roku ni predložila, zato je bila (v skladu z 286. a čl. v zvezi z 2. odst. 286. čl. ZPP) glede teh dokazov prekludirana in se sodišče do njih tudi pravilno ni opredeljevalo. Sodišče prve stopnje sicer ni ravnalo pravilno, ko je te dokaze kljub prekluziji vpogledalo, vendar navedena kršitev na pravilnost in zakonitost sodbe ni vplivala.

Pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom sodišča prve stopnje o nedopustnem (protipravnem) ravnanju tožene stranke in posegu v tožničino osebnost in dostojanstvo. Pritožbeno sodišče poudarja, da tako kot delodajalec upravičeno pričakuje spoštljiv odnos podrejenega do nadrejenega, tako tudi delavec enako spoštljiv in korekten odnos upravičeno pričakuje od delodajalca ter od delavcev, s katerimi vsakodnevno sodeluje. Takšen postulat je nenazadnje uzakonjen celo v 197. členu Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 55/2008 s sprememb. - glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Ips 7226/2009-39 z dne 15. 9. 2011), skozi katerega se uresničuje pravica do dostojanstva pri delu, kot osebnostne pravice, opredeljene v določilu 26. člena Evropske socialne listine (Zakon o ratifikaciji Evropske socialne listine, Uradni list RS, št. 24/99, z dne 10. 4. 1999 - Mednarodne pogodbe št. 7/99). Enako velja za 6. a člen ZDR. Tožena stranka, na kateri je bilo v skladu z 2. odst. 45. čl. ZDR dokazno breme, ni dokazala, da je ravnala skladno s 44. in 45. čl. ZDR. Opisana ravnanja tožene stranke oz. njenih delavcev imajo znake t.i. trpinčenja na delovnem mestu (mobbing-a) oz. protipravnega ravnanja, ki nasprotuje splošnemu načelu o varovanju in spoštovanju delavčeve osebnosti in dostojanstva na delovnem mestu. Ravnanje sodelavke tožene stranke in njene neposredno nadrejene je bilo ponavljajoče žaljivo, graje vredno, očitno negativno, destruktivno ter usmerjeno proti tožnici, s čimer je bil izpolnjen dejanski stan, kot ga opisuje 6. a čl. ZDR. Takšno ravnanje je tožnici povzročilo škodo, za katero tožena stranka, kot delodajalec, odgovarja na podlagi 147. čl. OZ. Odgovarja pa tudi neposredno  na podlagi 44. in 45. čl. ZDR, saj ni zagotovila takšnega delovnega okolja, v katerem tožnica ne bi bila izpostavljena trpinčenju s strani predpostavljenih in sodelavcev.

Zaradi kršitve pravic delavca iz delovnega razmerja je mogoče oškodovancu prisoditi odškodnino za nepremoženjsko škodo samo, če se posledice te kršitve manifestirajo v obliki katere od pravno priznanih oblik nepremoženjske škode, ki jih opredeljuje 179. člen OZ. Ta člen kot podlago za prisojo odškodnine za nepremoženjsko škodo določa tudi duševne bolečine zaradi okrnitve osebnostne pravice (kamor spada tudi pravica do osebne integritete in dostojanstva). Sodišče ni vezano na pravno kvalifikacijo tožbenega zahtevka, temveč na opis dejanskega stanja oz. trditveno podlago zahtevka. ZDR varuje delavčevo osebno integriteto in dostojanstvo, kot eno od osebnostnih pravic, v 6. a členu. Tožnica je zatrjevala dejansko stanje, ki je upravičevalo domnevo, da je bila prepoved iz citiranega člena ZDR kršena, zato ni mogoče slediti pritožbeni navedbi, da tožnica ni navedla, za katero obliko nepremoženjske škode zahteva denarno odškodnino, zaradi česar je njen zahtevek nesklepčen in bi ga moralo sodišče prve stopnje zavrniti. Iz tožničinih dejanskih navedb ter ugotovljenega dejanskega stanja po sodišču prve stopnje je celotno škodo, ki jo uveljavlja tožnica, mogoče materialnopravno uvrstiti le v eno od oblik nepremoženjske škode, ki so navedene v 179. čl. OZ. To so duševne bolečine zaradi posega v tožničino osebnostno pravico (pravico do dostojanstva in osebne integritete). Tožnica res ni decidirano zapisala, da zahteva odškodnino za duševne bolečine zaradi posega v njene osebnostne pravice, tega ni decidirano zapisalo niti sodišče prve stopnje, je pa to razvidno iz celotnega dokaznega postopka kot tudi iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje. Pravna kvalifikacija vtoževane nepremoženjske škode glede na vse navedeno zato ne more biti sporna.

Glede obstoja vzročne zveze med ravnanjem tožene stranke in tožnici nastalo škodo, pa tudi glede ugotavljanja obsega škode in posledic, ki so se zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke izrazile v tožničini duševni sferi, se je sodišče prve stopnje utemeljeno oprlo na mnenje sodnega izvedenca prim. G.V.M., dr. med., ki je tako v pisnem mnenju kot zaslišan na glavni obravnavi ocenil, da so težave tožnice, ki so bile v kritičnem času prisotne in so v manjši meri še sedaj (anksiozno – depresivna motnja), brez dvoma in jasno povezane in povzročene s konfliktno situacijo na delovnem mestu. Tožnica je na situacijo na delovnem mestu odreagirala v smislu dalj časa trajajočega negativnega stresnega odziva, ki je pripeljal do stanj tesnobnosti in depresivnih sindromov. Res je izvedenec pojasnil, da je tožnica v osebnostnem smislu negotova in nesamozavestna, ter da bi kakšen drug posameznik z drugačno osebnostno strukturo in sposobnostmi ustrezno reševati spore, najbrž reagiral povsem drugače, kar pomeni, da so tožničine osebnostne karakteristike imele pomemben vpliv na razvoj depresivne motnje. Kljub temu po presoji pritožbenega sodišča ni mogoče sprejeti stališča tožene stranke, da bi sodišče te okoliščine moralo upoštevati npr. v okviru soprispevka tožnice. Odgovorna oseba mora namreč oškodovanko sprejeti takšno kot je, kot vzrok škode pa se lahko upošteva le človekovo ravnanje, ne pa stanje oškodovanke. Bistveno je, da je nezakonito ravnanje tožene stranke tožnici povzročilo psihične težave, ki so objektivizirane z izvidi v medicinski dokumentaciji.  Če je zaradi osebnega stanja oškodovanke obseg škode večji, to ne vpliva na vprašanje obstoja vzročne zveze med ravnanjem in škodnim dogodkom. Predvidljivost (adekvatnost) posledic dejanja (protipravnega ravnanja) pri ugotavljanju vzročne zveze je upoštevna le v razmerju do škodnega dogodka, ni pa materialnopravne opore za omejevanje odškodninske odgovornosti zaradi morebitnega večjega obsega škode, ki jo pogojuje osebno stanje oškodovanke.

Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da so bile izpolnjene vse predpostavke za nastop pravne posledice - odškodninske obveznosti tožene stranke. V okviru presoje pravilnosti sodbe je pritožbeno sodišče v nadaljevanju preizkusilo s strani sodišča prve stopnje uporabljeni pravni standard pravične denarne odškodnine, kot ga opredeljuje 179. člen OZ. Kot izhodišče za odmero odškodnine so dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča, da so sporni dogodki pri toženi stranki neugodno vplivali na tožničino zdravstveno stanje. Iz izvedenskega mnenja izhaja, da do leta 2007 pri tožnici ni bilo zaznati težav na področju duševnega zdravja.  Ker pa je bila tožnica dlje časa (vse od leta 2002) izpostavljena trpinčenju na delovnem mestu,  se je v letu 2007 (po dogodku z dne 9. 5. 2007, ko je tožnica dekompenzirala tako, da so jo morali odpeljati na urgenco) tudi porušilo njeno psihično ravnovesje. Iz izvedeniškega mnenja, na katerega je sodišče prve stopnje oprlo svojo dokazno oceno, je razvidno, da je tožnica doživela hudo stresno reakcijo (na urgenci ji je bila postavljena diagnoza: anksiozna motnja z elementi paničnih napadov), bila je apatična, imela je napade tesnobe, motnje spanja, bila je razburljiva in razdražljiva, slabše je funkcionirala tudi pri domačih opravilih. Njeno stanje se je pričelo izboljševati z rednim ambulantnim zdravljenjem in jemanjem ustreznih zdravil (...). Tožnica je bila na tovrstni terapiji vsaj do februarja 2011. Lečeči psihiater je dne 10. 1. 2008 splošnemu zdravniku predlagal, da tožnico v posledici porušenega duševnega zdravja predstavi invalidski komisiji. Menil je namreč, da je remisija bolezni nestabilna, zaradi česar tožnica več kot 4-urnega dela ne bo več zmogla. Tožnico je nato obravnavala invalidska komisija, ki je dne 8. 6. 2011 odločila, da je pri tožnici od tega dne dalje podana III. kategorija invalidnosti, ker zaradi posledic bolezni (glavna bolezen - druge specifične osebnostne motnje; bolezni, ki vplivajo na delovno zmožnost - mešana anksiozna in depresivna motnja; esencialna arterijska hipertenzija) ni več zmožna za delo s polnim delovnim časom. Tožnici je bila sicer že od 14. 12. 2000 dalje priznana invalidnost III. kategorije, vendar iz popolnoma drugega razloga, kot je to razvidno iz odločbe ZPIZ z dne 4. 7. 2011 (A20). Nato pa je bila tožnici dne 8. 6. 2011 priznana invalidnost III. kategorije tudi zaradi posledic bolezni, ki je nastala zaradi nezakonitega ravnanja tožene stranke. Sodišče prve stopnje je to pravilno ugotovilo in ni nikjer zapisalo, da tožničina invalidnost III. kategorije ni vezana na težave, povezane z mobbingom, kar zmotno zatrjuje tožena stranka v pritožbi. Sodba sodišča prve stopnje je tudi v tem delu popolnoma razumljiva in ni sama s seboj v nasprotju, zato ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. člena ZPP.

Glede na obseg in trajanje duševnih bolečin zaradi posega v osebnostne pravice, kot so razvidne iz izvedeniškega mnenja, je sodišče prve stopnje tožnici odmerilo odškodnino v znesku 11.000,00 EUR, kar ustreza višini približno enajst povprečnih mesečnih neto plač na zaposlenega v RS v času sojenja na prvi stopnji (978,20 EUR). Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je glede na značilnosti obravnavanega primera sodišče ustrezno težo pripisalo okoliščini, da tožnica pred škodnim dogodkom ni imela nobenih težav z duševnim ravnovesjem, po opisanih dogodkih pa je bila tožnica več kot 4 leta podvržena medikamentoznim terapijam, zaradi posledic bolezni (porušenega duševnega ravnovesja) pa je bila tudi spoznana za invalida III. kategorije. Navedena dejstva vsekakor narekujejo priznanje po sodišču prve stopnje odmerjene odškodnine, saj po mnenju pritožbenega sodišča taka odmera ustreza pomenu prizadete dobrine in namenu odškodnine. Odškodnina v tej višini pa ustreza tudi že dosojenim odškodninam v podobnih primerih (npr. Pdp 293/2009 z dne 25. 3. 2010, Pdp 1448/2010 z dne 4. 4. 2011).

Ker ostale pritožbene navedbe tožene stranke za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso odločilnega pomena (1. odst. 360. čl. ZPP), in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče  pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožena stranka stroškov za pritožbo ni priglasila, zato pritožbeno sodišče o njih ni odločalo, tožnica pa sama krije stroške odgovora na pritožbo iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora (1. odst. 165. čl. ZPP v zvezi s 155. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.