VDSS sodba in sklep Pdp 552/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-12-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plačilo za delo - delo preko polnega delovnega časa - nadurno delo - dodatek k plači

Tožnica je upravičena do dodatka za delo preko polnega delovnega časa le za nadure, ki jih je opravila do zakonskega maksimuma, za preostale opravljene nadure pa je upravičena do plačila po urni postavki za redno delo.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje delno razveljavi v:

ter se v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ostalem se pritožba zavrne in se potrdi nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zaradi umika tožbe v delu, ki se nanaša na izplačilo nadomestila stroškov prehrane med delom od decembra 2003 do januarja 2008 oz. za znesek 6.897,02 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od pripadajočih zneskov in v delu, ki se nanaša na izplačilo regresa za letni dopust za leto 2003 v bruto znesku 728,24 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od pripadajočega neto zneska (od zapadlosti do plačila) postopek ustavilo. Z izpodbijano sodbo pa je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice ter naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnici:

obračunati na račun opravljenega nadurnega dela bruto zneske za obdobje od decembra 2003 do januarja 2008 v zneskih, ki so razvidni iz izreka, obračunati in odvesti davke in prispevke ter plačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti mesečnih zneskov (to je od vsakega 19. dne v mesecu za pretekli mesec, kot je navedeno v izreku) do plačila (1. odstavek 1. točke izreka sodbe), v presežku za bruto obračun nadur v znesku 3.120,74 EUR, obračun davkov in prispevkov od tega zneska in plačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi (od zapadlosti do plačila) pa je tožbeni zahtevek zavrnilo (2. odstavek 1. točke izreka sodbe);

na račun stroškov prevoza na delo in z dela plačati za obdobje od avgusta 2006 do januarja 2008 mesečne zneske, ki so razvidni iz izreka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti mesečnih zneskov do plačila (1. odstavek 2. točke izreka sodbe), v presežku za znesek 175,43 EUR pa je tožbeni zahtevek za plačilo potnih stroškov zavrnilo (2. odstavek 2. točke izreka);

iz naslova regresa za letni dopust obračunati za leta 2004 do 2007 bruto zneske regresa, ki so razvidni iz izreka, obračunati predpisane davke in ji izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti, to je od datumov, ki prav tako izhajajo iz izreka, do plačila (1. odstavek 3. točke izreka), v presežku pa je tožbeni zahtevek za plačilo regresa v znesku 455,93 EUR zavrnilo (2. odstavek 3. točke izreka);

na račun odpravnine zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga plačati znesek 996,18 EUR bruto, od tega zneska obračunati predpisane davke in ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 2008 dalje do plačila (4. točka izreka);

povrniti stroške postopka v znesku 2.042,80 EUR v osmih dneh po vročitvi sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila, vse pod izvršbo (5. točka izreka sodbe).

Zoper ugodilni del navedene sodbe se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da  izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistvene kršitve pravil postopka, ker od tožnice ni zahtevalo, naj dokaže svoje trditve v zvezi z zatrjevanim opravljenim nadurnim delom in ker ni upoštevalo toženkinih pripomb s tem v zvezi. Izpodbijana sodba zato ne temelji niti na enem samem dokazu, ki bi ga predložila tožnica, temveč zgolj na njeni izpovedi, ki ji je sodišče verjelo, čeprav je toženka predložila pisno izjavo z dne 31. 1. 2008, v kateri je tožnica s svojim podpisom potrdila, da ji je tožena stranka kot delodajalka poravnala vse obveznosti iz naslova prenehanja zaposlitve. Med strankama je nesporno, da je podpis na tej izjavi tožničin, kar ugotavlja tudi sodišče. Obrazložitev izpodbijane sodbe, ki v 2. odstavku na str. 10 trdi, da je predložena izjava delavke z dne 31. 1. 2008 kljub podpisu delavke neverodostojna, je nepravilna. Zgolj na podlagi ustne izjave tožnice sodišče te izjave ne bi smelo šteti za neverodostojno. Tožnica je predlagala izvedbo dokaza po izvedencu grafološke stroke, pozneje pa je svoj predlog umaknila. Sodišče bi moralo predlagani dokaz izvesti in od tožnice zahtevati, naj založi predujem, vendar je pozneje zahtevalo, da stroške predujma založi tožena stranka, kar je protipravno in samovoljno, saj je sodišče aktivno delovalo v korist tožnice in v škodo tožene stranke, s takim ravnanjem pa zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ker je kršilo načelo neodvisnosti oz. nepristranskosti. Tožnica je predložila le pogodbo o zaposlitvi za določen čas od 2. 6. 2002 do 2. 6. 2004, ne pa tudi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, zato je napačna ugotovitev sodišča, da naj bi že iz pogodbe o zaposlitvi izhajalo, da ji je bilo odrejeno nadurno delo, zaradi česar naj bi bil neutemeljen ugovor tožnice, da tožnici niti ni pisno odredila nadurnega dela in da ga tožnica tudi ni opravila. Tožnica ni dokazala, da je nadurno delo dejansko opravila, poleg tega pa je potrebno upoštevati, da je z izjavo z dne 31. 1. 2008 izrecno potrdila, da ji je toženka poravnala vse obveznosti in naslova prenehanja zaposlitve. Neresnična in samovoljna je izjava v zapisniku glavne obravnave, da naj bi tožena stranka izjavila, da je dokumente izpolnjevala za leto nazaj. Tožena stranka je zato odklonila podpis zapisnika, ki ga ni mogoče uporabiti kot podlago za odločitev. Na to je tožena stranka opozorila v pripravljalni vlogi z dne 30. 12. 2009, vendar zaman. Tožnica je spreminjala svoje izjave in najprej trdila, da se ne spomni, da bi kdajkoli podpisala izjavo z dne 31. 1. 2008, nato pa je priznala, da je podpis njen, ter trdila, da naj bi bila listina ponarejena, ker je toženi stranki podpisala prazen papir, ki naj bi ga tožena stranka pozneje uporabila za ponareditev izjave, za kar ni predložila nobenega dokaza. Prvotni predlog za postavitev izvedenca grafologa je kasneje spremenila in trdila, da naj bi grafolog pregledal pristnost toženkinih evidenc o izrabi delovnega časa. Spreminjanje izjav kaže na neverodostojnost tožnice, vendar je bilo sodišče pristransko in je bilo ves čas naklonjeno tožeči stranki. Sodišče ni ugotovilo, da je tožnica dejansko opravila neplačano nadurno delo pri toženi stranki, saj tožnica tega ni z ničemer dokazala, zato je njen zahtevek neutemeljen.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki jih je uveljavljala tožena stranka v pritožbi, pri tem pa je skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz te določbe ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih izrecno uveljavlja pritožba.

Pritožba neutemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ki naj bi bila storjena s tem, da sodišče od tožnice ni zahtevalo, da dokaže svoje trditve v zvezi z zatrjevanim opravljenim nadurnim delom, ter da je kršilo načelo neodvisnosti oz. nepristranskosti ter odločilo pristransko,  ker je ves čas delovalo v korist tožeče stranke. Iz podatkov v spisu izhaja, da je sodišče prve stopnje v postopku upoštevalo določbe ZPP, saj je imela tožena stranka vse možnosti, da se izjavi o zahtevkih in navedbah nasprotne stranke. Skladno z 8. členom ZPP sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka odloči, katera dejstva se štejejo za dokazana. Po 213. členu ZPP dokazovanje obsega vsa dejstva, ki so pomembna za odločbo, sodišče pa odloča o tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev. Vse navedene določbe so bile upoštevane. Zavrnitev dokaznega predloga sama po sebi še ne pomeni bistvene kršitve določb postopka, saj o tem, katere dokaze bo izvedlo, kot je že navedeno, odloča sodišče. Lahko pa ima zavrnitev dokaznega predloga za posledico zmotno oz. nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, če se ne izvede dokaz, potreben za ugotovitev odločilnih dejstev. V obravnavanem primeru pa tudi ta pritožbeni razlog ni podan, ker izvedba dokaza z izvedencem grafologom tudi po oceni pritožbenega sodišča ni bila potrebna (zato niti ni odločilnega pomena dejstvo, da predujem ni bil založen oz. komu je bila založitev predujma naložena). Vsa odločilna dejstva v zvezi s sporno izjavo z dne 31. 1. 2008 so bila pravilno ugotovljena z izvedbo drugih dokazov. Tožena stranka torej neutemeljeno uveljavlja bistvene kršitve postopka v zvezi z izvajanjem dokazov, sodišču pa tudi ni mogoče očitati pristranskosti, če je sprejelo odločitev na podlagi dokazne ocene, ki ji toženka nasprotuje.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v pretežnem delu pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev in sprejelo materialnopravno pravilno odločitev, deloma pa je zmotno uporabilo materialno pravo pri odločanju o tožbenem zahtevku za plačilo dela preko polnega delovnega časa, ter iz tega razloga nepopolno ugotovilo dejansko stanje, zaradi česar je sprejeta odločitev deloma napačna.

Tožena stranka v pritožbi neutemeljeno uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, ker se ne strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje. Pritožbeno sodišče glede dokazne ocene sodišča prve stopnje nima nobenih pomislekov, saj je prepričljiva in ustrezno obrazložena, izvedeni dokazi pa potrjujejo njeno pravilnost. Pritrditi je potrebno ugotovitvam sodišča prve stopnje, da listina – izjava z dne 31. 1. 2008, podpisana s strani tožnice, z vsebino, da tožnica do toženke nima več nobenih obveznosti in terjatev, ni verodostojna, že ob upoštevanju samega videza listine, to je dejstva, da je napisana (na računalniku) z različno pisavo in velikim razmakom med tekstom in podpisi, kar kaže na to, da je bila napisana na vnaprej podpisanem praznem listu, tekst pa je bil vnesen naknadno. Ob različnih izpovedih priče Z.P., toženkinega moža in toženke glede datuma, ko naj bi tožnica izjavo podpisala, ter neobičajnem videzu listine, je sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo tožnici. Le-ta je izpovedala, da dne 31. 1. 2008 ni bila v pisarni tožene stranke zaradi podpisa listine, ker so imeli tega dne zaključek na avtobusni postaji, kjer je delala, tam pa je bila tudi toženka, da je odpoved podpisala okrog 15. januarja 2008 in da je lahko podpisala le list papirja, ne pa tudi izjave, ker ji je priča Z.P. povedala, da rabi njene podpise zaradi odjave in ureditve njenega statusa pri Zavodu RS za zaposlovanje.  Sodišče prve stopnje je pravilno presojalo utemeljenost tožbenega zahtevka za plačilo nadur in drugih denarnih terjatev po vsebini, ne da bi upoštevalo izjavo z dne 31. 1. 2008, ki očitno tudi po vsebini ni resnična, saj se je v dokaznem postopku izkazalo, da je imela tožnica do tožene stranke neporavnane terjatve iz delovnega razmerja iz različnih naslovov – tako iz naslova neplačanih nadur, kakor tudi iz naslova povračil stroškov za prevoz na delo in z dela ter regresa za letni dopust.

Odločitve, sprejete v 2., 3. in 4. točki izreka izpodbijane sodbe, s katerimi je sodišče prve stopnje delno ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo stroškov prevoza na delo in z dela, regresa za letni dopust in odpravnine, tožena stranka v pritožbi izrecno ne izpodbija. O teh zahtevkih je prvostopenjsko sodišče odločilo pravilno in v skladu s predpisi, ki urejajo te pravice, saj je pri odločanju o utemeljenosti tožbenega zahtevka ugotovilo vsa odločilna dejstva ter uporabilo pravilno pravno podlago, to je določbe Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami in dopolnitvami – ZDR), na katere se je sklicevalo v razlogih sodbe.

Odločitev v 1. točki izreka izpodbijane sodbe pa ni pravilna, saj tožbeni zahtevek za plačilo opravljenih nadur ni utemeljen v takšnem obsegu, kot je presodilo sodišče prve stopnje. V zvezi s tožbenim zahtevkom za plačilo dela, opravljenega preko polnega delovnega časa, je prvostopenjsko sodišče ugotovilo, da je tožnica, zaposlena kot natakarica, v vtoževanem obdobju opravila tedensko 10 nadur oz. 40 nadur mesečno, saj je delo opravljala 50 ur tedensko, vsak dan od ponedeljka do petka od 6.30 do 15.30, ob sobotah pa od 8. do 13. ure. To potrjujejo izvedeni dokazi, zlasti predložena pogodba o zaposlitvi z dne 28. 6. 2002, pa tudi izpoved tožnice in priče M.M., ki je izpovedala, da je toženka v …  imela dva gostinska lokala – v enem je bila zaposlena tožnica, v enem pa je delala toženka sama, priča sama pa je nadomeščala tožnico in toženko takrat, ko sta bili na dopustu. Navedena priča je tudi izpovedala, da je bil lokal odprt vsak dan od ponedeljka do petka od 6.30 do 15.30, v soboto pa od 8. do 13. ure, natakarica pa je morala biti ves čas prisotna, ker se lokal med obratovalnim časom ni nikoli zapiral. Tako tožnica kot tožena stranka sta sodišču predložili le (enako) pogodbo o zaposlitvi za določen čas za obdobje od 2. 6. 2002 do 2. 6. 2004, na katero se je pravilno oprlo sodišče prve stopnje (glede plače, polnega delovnega časa, razporeditve delovnega časa). Iz obvestila in redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (prilogi A4, A5) pa izhaja, da je bila tožnici, zaposleni pri toženi stranki, zaposleni na delovnem mestu priprava in točenje pijač, odpovedana pogodba o zaposlitvi, sklenjena 1. 6. 2000, iz poslovnega razloga, zaradi ukinitve poslovne enote (Avtobusna postaja ...) in s tem delovnega mesta natakar. Ni bistveno, da tožnica ni predložila sodišču pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, saj obstoj delovnega razmerja za nedoločen čas ni bil sporen. Tudi tožena stranka je imela vse možnosti, da jo predloži sama, zlasti če bi hotela dokazati, da pogodbe o zaposlitvi, veljavne od 3. 6. 2004 dalje, niso vsebovale enakih določb o razporeditvi delovnega časa kot predložena pogodba. Tega ni storila, izvedeni dokazi pa kažejo na to, da je tožnica ves čas zaposlitve pri toženi stranki opravljala delo v enakem delovnem času v istem gostinskem lokalu. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožnica opravljala delo šest dni na teden, pri čemer je bila dnevna razporeditev delovnega časa med 6.30 in 15.30, kot izhaja iz V. točke pogodbe o zaposlitvi, iz drugih dokazov (izpovedi priče in tožnice) pa izhaja, da je bilo delo ob sobotah krajše (od 8. do 13. ure). Pravilno je presodilo, da je bilo tožnici s strani toženke odrejeno delo v obratovalnem času gostinskega lokala že s samo pogodbo o zaposlitvi, s tem pa ji je bilo odrejeno tudi delo preko polnega delovnega časa. Res je sicer, da je v 2. odstavku 143. člena ZDR določeno, da mora delodajalec delavcu nadurno delo odrediti v pisni obliki praviloma pred začetkom dela, in le izjemoma ustno, v takem primeru pa mu mora naknadno, najkasneje do konca delovnega tedna po opravljenem nadurnem delu, vročiti pisno odreditev.  Če delodajalec teh svojih obveznosti ne izpolnjuje, pa to ne more biti v škodo delavcu, ki   brez pisnih odredb dejansko opravlja nadurno delo. Tudi v takem primeru je delavec upravičen do plačila za dejansko opravljeno delo preko polnega delovnega časa.

Prvostopenjsko sodišče je pravilno presodilo, da je tožnica dokazala, da je v spornem obdobju dejansko opravljala delo preko polnega delovnega časa, saj tudi po oceni pritožbenega sodišča listin, ki jih je predložila tožena stranka glede evidentiranja delovnega časa, ni mogoče upoštevati kot verodostojne dokumente. Dejstvo je, da se tožnici na podlagi te evidence, ki jo je tožena stranka očitno izpolnjevala za nazaj, čeprav temu tudi v pritožbi oporeka, ni obračunavala plača v spornem obdobju. Na podlagi izvedenih dokazov je zato sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je tožnica v povprečju opravila 10 nadur na teden oz. 40 ur mesečno, napačno pa je ravnalo, ker ni upoštevalo, da je tožnica sama izpovedala, da je imela 5 sobot na leto prostih (kar letni obseg nadur zmanjša za 25 ur letno). Poleg tega pa sodišče prve stopnje, ki je (sicer pravilno) poenostavilo izračun plačila za opravljene nadure tako, da je tožnici prisodilo 71,43 % vtoževanega zneska (po izračunu tožnice, ki je bil oblikovan za plačilo 56 nadur mesečno, sicer pa je pravilno izhajal iz urnih postavk za posamezna obdobja, ki jih je tožnica obrazložila že v tožbi, z dodatkom v višini 30 %), pri odločanju o višini tožbenega zahtevka ni upoštevalo zakonskih omejitev, ki veljajo za delo preko polnega delovnega časa in ki jih je potrebno upoštevati tudi pri plačilu za nadurno delo. Po ustaljeni sodni praksi je namreč v primeru, kadar delavec opravi večje število nadur, kot dopušča zakon, upravičen do plačila nadur v višini plače za redne delovne ure z dodatkom za delo preko polnega delovnega časa le za ure, opravljene do zakonskega maksimuma. Za ure, ki maksimum presegajo, pa je upravičen le do plače po urnih postavkah za redno delo. V skladu s 3. odstavkom 143. člena ZDR nadurno delo lahko traja največ osem ur na teden, največ 20 ur na mesec in največ 180 ur na leto, pri čemer se dnevna, tedenska in mesečna časovna omejitev lahko upošteva kot povprečna omejitev v obdobju, določenem z zakonom ali kolektivno pogodbo, in ne sme biti daljše od šestih mesecev. Z novelo ZDR iz leta 2007, ki deloma velja tudi v obravnavanem primeru (novela ZDR, Ur. l. RS, št. 103/2007, je začela veljati 28. 11. 2007), pa je določba 3. odstavka 143. člena ZDR spremenjena, tako da nadurno delo lahko traja največ osem ur na teden, največ 20 ur na mesec oz. največ 170 ur na leto, s soglasjem delavca pa tudi preko letne časovne omejitve, vendar skupaj največ 230 ur na leto.

Zaradi zmotne pravne presoje, to je zmotne uporabe citiranih določb ZDR, je dejansko stanje v zvezi z višino plačila za opravljeno nadurno delo v spornem obdobju nepopolno ugotovljeno, kar je imelo za posledico napačno odločitev o tožbenem zahtevku v 1. točki izreka izpodbijane sodbe, saj je tožbeni zahtevek utemeljen v manjšem obsegu, kot je presodilo sodišče prve stopnje. Zato je pritožbeno sodišče ob ugotovitvi, da so deloma podani uveljavljani pritožbeni razlogi oz. razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, pritožbi delno ugodilo ter na podlagi odstavka 351. ter 355. člena ZPP izpodbijano sodbo v 1. in 5. točki (odločitev o stroških postopka) izreka razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj je ugotovilo, da je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje v zvezi z višino plačila za opravljeno nadurno delo v spornem obdobju nepopolno ugotovljeno in ocenilo, da glede na naravo stvari in okoliščine primera ni smotrno, da bi samo dopolnjevalo postopek. V ostalem pa je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo, ter v skladu s 353. členom ZPP potrdilo nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

V ponovnem postopku naj prvostopenjsko sodišče dopolni dokazni postopek v nakazani smeri in ob upoštevanju stališč pritožbenega sodišča v tem sklepu in sodbi ponovno odloči o utemeljenosti tožbenega zahtevka. Pri tem naj upošteva dejstvo, da je bil obseg opravljenega nadurnega dela v vsakem letu spornega obdobja manjši vsaj za 25 ur letno (5 prostih sobot na leto), kar pomeni, da tožbeni zahtevek v tem delu ni utemeljen. Poleg tega pa je potrebno upoštevati v zakonu določeni maksimum, oz. omejitve glede obsega nadurnega dela, določene v citiranih določbah ZDR. Za ure, opravljene preko maksimuma, je namreč delavec upravičen le do plačila za opravljene ure brez dodatka za delo preko polnega delovnega časa, torej za plačilo v višini plače za redno delo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.