VDSS sodba Pdp 653/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-10-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ravnanj tožene stranke zoper tožnika, ki je bil najprej zaposlen na delovnem mestu komisionarja, nato na delovnem mestu komercialnega referenta, nazadnje pa na delovnem mestu knjigovodje (in je opravljal delo v okviru delokroga svojega delovnega mesta), ni mogoče opredeliti kot šikaniranje oziroma izvajanje mobbinga, da bi bil odškodninski zahtevek utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je v 1. točki izreka izpodbijane sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, na podlagi katerega naj bi mu bila dolžna tožena stranka plačati odškodnino v višini 43.000,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje do plačila. V 2. točki izreka je naložilo tožniku, da je dolžan toženi stranki povrniti njene pritožbene stroške v znesku 2.104,93 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo se iz pritožbenih razlogov zmotne uporabe materialnega prava in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pritožuje tožnik in predlaga pritožbenemu sodišču, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi postavljenemu tožbenemu zahtevku, podredno pa, da napadeno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. V pritožbi navaja, da je v tožbah, kjer tožniki uveljavljajo psihično nasilje na delovnem mestu oziroma mobbing in posledično odškodnino zanj, zelo velik problem za potencialnega tožnika, kako dokazati škodljivo ravnanje delodajalca. Tako dokazovanje je možno zgolj s pomočjo prič. Pri pričah je problem, da so še vedno zaposlene pri delodajalcu. Tožnik je imel velike težave, da bi pridobil ustrezne priče, ki bi si upale tudi na sodišču izpovedati, kaj se je v kritičnem obdobju v resnici dogajalo pri toženi stranki. Pričati je bila pripravljena zgolj priča U.T., ki ni več zaposlena pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je preveliko težo podalo izpovedbam prič S.P., A.S. ter Z.G., ni pa v zadostni meri upoštevalo izpovedbe tožnika in priče U.T.. Priča Z.G. je bil od vseh nekdanjih tožnikovih predpostavljenih najbolj fer in pošten v svoji izpovedbi, vendar pa sodišče tudi te izpovedbe ni v celoti upoštevalo. Iz izpovedb navedenih prič namreč izhaja, da s tožnikom niso imeli nobenega konflikta, da nad njim niso izvajali mobbinga, nanj vpili ali ga zmerjali. Zanimivo je, da se priča S.P. ni spomnila ničesar o prvem konfliktu, se je pa spomnila, da je tožnik hodil „od Poncija do Pilata“ in da je bil celo pri predsedniku uprave. Potrebno bi bilo ugotoviti, zakaj je tožnik hodil „od Poncija do Pilata“, če pa je bilo na njegovem delovnem mestu vse v redu. Sodišče bi moralo z veliko mero kritičnosti oceniti pričanje S.P. in upoštevati dejstvo, da je S.P. še vedno zaposlen na odgovornem delovnem mestu pri toženi stranki in da nima interesa, da v tem postopku pride resnica na dan. Podobno velja tudi za pričo A.S.. Sodišče izpovedbe Z.G. ni pravilno dokazno ocenilo, kar je tudi eden od vzrokov za nepopolno oziroma zmotno ugotovljeno dejansko stanje. Tožniku tudi ni jasno, kako je sodišče popolnoma spregledalo izjavo priče J.B., ki je izpovedala, da se spominja sestankov oziroma srečanja z odvetnikom tožene stranke, ki je na tem sestanku izrecno izjavil, da tožnik v M. nikoli ne bo dobil take službe, kot si jo želi. Priča A.R. ni znal odgovoriti na vprašanje, kako to, da tožnik tudi kasneje, ko je bil zaposlen v sektorju računovodstva, edini od zaposlenih ni imel pristopa do računovodskega sistema SAP. Če bi sodišče prve stopnje podrobno analiziralo izjave vseh zaslišanih prič bi moralo priti do zaključka, da je bil tožnik pri toženi stranki deležen mobbinga. Ta mobbing se je izvajal že v času njegove zaposlitve v skladišču, naprej na drugih zaposlitvah pa se je pojavljal v bolj sofisticiranih oblikah.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev tožnikove pritožbe in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (tožnik bistvenih kršitev določb postopkov v pritožbi niti ne uveljavlja), ni storilo in da je na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, ki ga je uveljavljal kot odškodnino zaradi zatrjevanega mobbinga oziroma psihičnega nasilja pri toženi stranki, grdega ravnanja z njim in diskriminacije ter onemogočanja napredovanja v skladu s pridobljeno izobrazbo, ker je ugotovilo, da izvedeni dokazi ne nudijo opore ugotovitvi, da bi tožena stranka tožnika šikanirala oziroma škodljivo ravnala proti njemu. Do takšnega zaključka, s katerim soglaša tudi pritožbeno sodišče, je sodišče prve stopnje prišlo po obširno izvedenem dokaznem postopku, v okviru katerega je vpogledalo vse listine v spisu, zaslišalo priče S.P., A.S., Z.G., A.R., U.T., J.B., M.S. in tožnika. Svojo odločitev je tudi ustrezno obrazložilo, tako da se pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju nanjo le sklicuje, v nadaljevanju pa odgovarja na pritožbene navedbe tožnika.

ZDR v četrtem odstavku 6.a člena določa, da je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Mobbing pomeni praviloma ponavljajoče se aktivnosti ene ali več oseb, usmerjene proti posamezniku, ki so lahko bodisi psihične narave (poniževanje, kričanje) ali fizične narave (suvanje, udarjanje, …) in katerih cilj je namen povzročiti škodo. Do pojma mobbinga in njegovih pojavnih oblik se je sicer v obrazložitvi izpodbijane sodbe pravilno opredelilo že sodišče prve stopnje.

Kot je bilo že ugotovljeno, je sodišče prve stopnje v zvezi z ugotovitvijo utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka izvedlo obširen in podroben dokazni postopek, v okviru katerega je zaslišalo priče S.P., A.S., Z.G., A.R., ki so bili v obdobju tožnikove zaposlitve pri toženi stranki tožnikovi predpostavljeni, U.T., ki je bil v času, ko je tožnik začel delati pri toženi stranki, tožnikov sodelavec, J.B., ki je bila zaposlena pri sindikatu K. in M.S., ki je bil pri toženi stranki zadolžen za vodenje postopkov odpovedi pogodbe o zaposlitvi, disciplinskih postopkov, reševanje zahtev delavcev po 204. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), v zadnjih dveh letih pa tudi za reševanje zahtevkov v zvezi z mobbingom. Na podlagi izpovedb navedenih prič ter na podlagi tožnikove izpovedbe je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da ravnanj tožene stranke napram tožniku, ki je bil pri toženi stranki najprej zaposlen na delovnem mestu komisionarja, nato na delovnem mestu komercialnega referenta, nazadnje pa na delovnem mestu knjigovodje, ni mogoče opredeliti kot šikaniranje oziroma izvajanje mobbinga, ki bi bilo podlaga za odškodninsko odgovornost tožene stranke. Sodišče prve stopnje je zgoraj omenjene izpovedbe prič in tožnika, kot tudi preostale listinske dokaze dokazno ocenilo (v pravilnost dokazne ocene pritožbeno sodišče ne dvomi) in v obrazložitvi izpodbijane sodbe tudi pojasnilo, iz kakšnih razlogov je verjelo izpovedbam zaslišanih prič S.P., A.S. in Z.G., kot tudi izpovedbi prič A.R. in M.S.. Tožnik v svoji pritožbi dejansko izpodbija le dokazno oceno sodišča prve stopnje v zvezi z izpovedbami navedenih prič, kot tudi v zvezi z izpovedbami prič J.B., U.T. in tožnika. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da so ta pritožbena zatrjevanja tožnika neutemeljena. Sodišče prve stopnje je namreč vestno in skrbno presodilo vsakega od navedenih dokazov posebej, presodilo pa je tudi vse dokaze skupaj (kar mu vse nalaga 8. člen ZPP) in na podlagi tega zaključilo, da ravnanja tožene stranke v odnosu do tožnika (ki jih je izpostavil tako tožnik kot tudi priči U.T. in J.B.) niso imela znakov zatrjevanega mobbinga. Glede na to ni bil podan eden od bistvenih elementov za obstoj odškodninske odgovornosti tožene stranke napram tožniku (torej škodljivo dejstvo oziroma nedopustno ravnanje tožene stranke) iz naslova trpinčenja na delovnem mestu.

Pritožbena trditev tožnika, da je imel težave pri iskanju prič, ki naj bi potrdile, da ga je tožena stranka šikanirala, so pritožbena novota, ki je pritožbeno sodišče ni upoštevalo, saj tožnik ni izkazal, da tega dejstva (za katerega sicer ni predložil dokazov) ni mogel navesti do prvega naroka za glavno obravnavo oziroma do konca glavne obravnave ob izpolnjenih pogojih iz člena 286/4 ZPP (člen 337/1 ZPP). Ob tem je potrebno dodati, da je sicer dokazno breme v zvezi z zagotavljanjem takšnega delovnega okolja, v katerem delavec ne bo izpostavljen spolnemu nadlegovanju, drugemu nadlegovanju ali trpinčenju, na delodajalcu, kar izrecno določa drugi odstavek 45. člena ZDR. Iz spisovnih podatkov izhaja, da je sicer tožnik v tem individualnem delovnem sporu navajal dejstva, ki so nakazovala na domnevo, da je bil s strani tožene stranke deležen trpinčenja na delovnem mestu, vendar pa je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov (ob upoštevanju dokaznega bremena tožene stranke) utemeljeno zaključilo, da elementi mobbinga napram tožniku s strani tožene stranke niso bili podani.

V zvezi s pritožbeno navedbo tožnika, da se priči S.P. in A.S. nista spomnili vseh podrobnosti svojih ravnanj, ko je tožnik delal v skladišču, je potrebno ugotoviti, da je šlo za dogodke izpred več let, tako da je logično, da priči nista točno vedeli vseh detajlov teh dogodkov (ki jih je sicer podal tožnik v svoji izpovedbi, pri kateri si je pomagal tudi z vnaprej pripravljenim zapisom – ki se nahaja v spisu kot priloga zapisnika o naroku za glavno obravnavo z dne 8. 3. 2011). Obe navedeni priči sta na naroku za glavno obravnavo dne 11. 1. 2011 izpovedali, kakšen je bil njun odnos do tožnika v času, ko je tožnik delal v skladišču sadja in zelenjave, torej od leta 1999 dalje, sta pa obe izrecno zanikali, da bi imel njun odnos do tožnika elemente trpinčenja na delovnem mestu. Sodišče prve stopnje se je v obrazložitvi izpodbijane sodbe opredelilo tudi do izpovedbe priče U.T., posredno pa tudi do izpovedbe priče J.B. (ki ju tožnik izrecno omenja v pritožbi) in pojasnilo, zakaj izpovedbe U.T. ne šteje kot dovolj trdnega dokaza za zaključek, da je bil v konkretnem primeru podan mobbing s strani tožene stranke zoper tožnika. Na mobbing pa tudi ni mogoče sklepati upoštevaje izpovedbo priče J.B., saj je bilo v postopku ugotovljeno, da delovne zadolžitve tožnika za delo vodje maloprodajnega območja (čeprav je imel tožnik dejansko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za drugo delovno mesto) niso imele značilnosti mobbinga, s tem, da je tožnik od tožene stranke prejel tudi plačilo za dejansko opravljeno delo. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek tožnika o tem, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo izpovedbe priče J.B. o tem, da je odvetnik tožene stranke na sestanku s tožnikom izjavil, da tožnik pri toženi stranki ne bo dobil takšne službe, kot si jo želi. V zvezi s tem je potrebno omeniti izpovedbo pooblaščenca tožene stranke, v kateri je ta pojasnil, da tožniku kaj takega ni dejal, dopustil pa je možnost napačnega razumevanja njegove izjave. Tako je pooblaščenec izrecno navedel, da je tožniku povedal, da mu delovnega mesta za VII. stopnjo strokovne izobrazbe (katero je tožnik dosegel tekom zaposlitve pri toženi stranki) glede na zakonske določbe tožena stranka ni dolžna zagotoviti oziroma da tožnik tega delovnega mesta od tožene stranke tudi ne more zahtevati. Ker delodajalec delavcu, ki ima doseženo višjo stopnjo izobrazbe od tiste, ki se zahteva za zasedbo delovnega mesta, za katero ima delavec sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za drugo, delavčevi strokovni izobrazbi ustrezno delovno mesto, sporne izjave pooblaščenca ni mogoče opredeliti kot mobbinga. Po oceni pritožbenega sodišča tudi sklicevanje tožnika na izpovedbo priče Z.G. ne nudi opore ugotovitvi, da je tožena stranka tožnika trpinčila na delovnem mestu. Z.G., ki je bil zaposlen pri toženi stranki kot vodja prevzema, je pojasnil, da s tožnikom ni imel nobenih problemov, opisal pa je delo, ki ga je pri toženi stranki opravljal tožnik v skladišču. Tožnik je Z.G. sicer izrazil željo po delu, ki bi bilo primerno njegovi izobrazbi, vendar pa je Z:G. pojasnil, da mu pri tem ni mogel pomagati, ker je lahko odrejal delo le v okviru svojega delokroga. Dejstvo, da se je med delavci skladišča govorilo, da je tožnik len in nesposoben, kar izhaja iz izpovedbe Z.G., pa tudi ne pomeni, da je bil tožnik zaradi tega trpinčen na delovnem mestu. V pritožbi zatrjevano dejstvo, da priča A.R. ni znal odgovoriti, kako to, da le tožnik (v času, ko je bil zaposlen v računovodstvu) ni imel dostopa do računovodskega sistema SAP, po oceni pritožbenega sodišča ni odločilnega pomena za rešitev tega individualnega delovnega spora. A.R. je namreč pojasnil, da je bil od aprila 2007 do septembra 2008 direktor sektorja računovodstva, kjer je bilo zaposlenih preko 200 ljudi, zato se s posamezniki ni mogel posebej ukvarjati. Spominjal se je sicer, da se je s tožnikom srečal enkrat ali dvakrat in da naj bi mu bilo na prvem sestanku obljubljeno, da bo dobil dostop do tega računovodskega sistema, vendar pa se ni spominjal, zakaj tožnik že prej (torej pred prvim sestankom) ni imel dostopa do omenjenega sistema. Prav tako ni vedel odgovoriti na izrecno zastavljeno vprašanje, če morda ve, da je bil tožnik edini od zaposlenih, ki ni imel dostopa do SAP. Menil je sicer, da ta dostop za tožnika najbrž ni bil potreben, pojasnil pa je, da bi bilo potrebno ta vprašanja postaviti tožniku nadrejeni delavki. Ob takšnih odgovorih priče A.R. ni mogoče zaključiti, da je tožena stranka s tem trpinčila tožnika.

Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo tožnika zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Ker odgovor na pritožbo tožene stranke ni pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo. Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožnika ni odločalo, ker jih ta ni priglasil.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.