VDSS sodba Pdp 1423/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-01-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - mobbing - elementi odškodninskega delikta - protipravnost - krivda

Kljub temu, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi v sodnem postopku razveljavljena, tožena stranka ni odškodninsko odgovorna, ker ni ravnala krivdno oziroma ker odpovedi ni podala, ker bi želela tožniku škodovati.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka nosi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 4.172,93 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 10. 2006 do plačila (1. tč. izreka). Tožniku je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v znesku 1.813,60 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo.

Tožnik se pravočasno pritožuje zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov ter pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa predlaga njeno razveljavitev in vrnitev zadeve v sodišču prve stopnje v novo sojenje, vse s stroškovno posledico. V pritožbi poudarja, da sodišče prve stopnje vseh predlaganih prič s strani tožnika ni zaslišalo in je navedlo, da je bilo že na podlagi izvedenih dokazov dejansko stanje dovolj razčiščeno za odločitev. Tožnik opozarja, da v kolikor se je sodišče po zaslišanju prič že postavilo na stališče, da tožnik ni uspel dokazati svojih trditev, bi zagotovo moralo zaslišati tudi preostale priče, saj tožnik ni umaknil nobenega dokaza po zaslišanju preostalih prič. Po tožnikovi oceni tako skrajno formalistično dojemanje namena, kot ga v obrazložitvi izpodbijane sodbe povzame sodišče prve stopnje, seveda ne more pripomoči k reševanju vedno bolj razširjenega pojava mobbinga. Po tožnikovi oceni je namen mogoče z veliko zanesljivostjo razbrati iz okoliščin, tako tudi v večini dejanj v konkretnem primeru, kar bo razvidno iz nadaljevanja. Kot je tožnik tekom postopka pred sodiščem prve stopnje že večkrat poudaril, se je vse skupaj začelo z idejami ožje skupine okrog direktorja o privatizaciji, o čemer so bili obveščeni samo nekateri, javno pa se je o tem razpravljalo šele, ko je priča M.H., ki je sicer bila med povabljenimi, zadevo razkrila. Ideja o privatizaciji je tako povzročila veliko hude krvi in množične odhode od tožene stranke, zaradi česar je prišlo delno do ustanavljanja lastnih podjetij, delno pa do odpovedi pogodb o zaposlitvi. Zaradi nevzdržnih razmer so M.M. ter zaslišane priče F.Ž., K.H. in S.M. ter podjetje E. ustanovili novo podjetje E., ki ima skoraj enak program kot  I.C. in odšli iz I.. Z njimi je odšla tudi priča M.H.. Kasneje pa se jim je pridružila tudi priča U.Ž.V.. Tudi U.Ž.V. je v času zaposlitve v I.C. doživljaja šikane, npr. preklic vabila na sejo sveta zavoda, v katerem je bila predstavnica delavcev, kar je bilo grobo kršenje soupravljalskih pravic in upravljalskega mandata. Priče, ki so zaposlene v podjetju E. (razen priče S.M.), se šikan, mobbinga in ankete o njem ne spominjajo, kar je povsem razumljivo, saj so s toženo stranko v poslovnem odnosu in bi si z bremenilnim pričanjem lahko škodile. Priča S.M. je prikazala drugačno sliko, tožnik pa ne razume, kaj naj bi bilo v njenem pričanju pristranskega, saj je imela kot sindikalna poverjenica več kot dovolj priložnosti za stalna posredovanja v zvezi z ravnanjem z zaposlenimi, tudi konkretno s tožnikom, ko je npr. na sestanku oddelka izrazila svoj gnev, kar je tudi izpovedala. Tudi ona je sedaj od zunaj poslovno povezana z I.C., pa je vseeno imela dovolj poguma povedati resnico. Priči K.H. in M.H. sta imeli v svojstvu predsednice in podpredsednice sveta delavcev z direktorjem korektne odnose, dokler ni napisal nepopolnega zapisnika, potem pa je obvezna posvetovanja v celoti prekinil in s tem kršil zakon. Po prekinitvi posvetovanj ni bilo med svetom delavcem in direktorjem nikakršnih, ne nekorektnih, še manj pa korektnih odnosov. M.H. pa je vendarle izpovedala, da je tožnik na sejah sveta delavcev ponavljal vedno in isto, da ga namreč šikanirajo. To sodišče sicer navaja v opisu izvajanja dokazov, se pa do tega izpričanega dejstva ne opredeli. Pričo V.J. je predlagala tožena stranka, je bila pa to prilika, da se je pokazalo, da gre tu za vozel treh firm z istimi ljudmi, v katerih majhno število ljudi okrog direktorja drži v rokah vse niti, tako obvladujejo tudi pričo V.J., in je slednji moral tudi če ne bi hotel, obremenilno pričati zoper tožnika. Tudi opis pričanja priče M.K. je tendenciozen, saj ni mogla in ni izpovedala nič takega, kar naj bi se dogajalo po njenem odhodu iz I.C. v nasprotju s tem, kar trdi sodišče, da „je vendarle vedela o vseh maltretiranjih nad tožnikom“. Prav zaradi oddaljenosti dogajanja konkretnih izpovedi tudi ni bilo pričakovati, je pa skupaj s pričama S.M. in J.P. vedela povedati o odprtih pismih, ki jih je izobešal in okrog pošiljal V.J. in so sistematsko žalile nekatere sodelavce, med drugimi tudi tožnika. Tožena stranka je kot pričo predlaga tudi S.V., ko pa je tožnik zahteval, naj s seboj prinese tudi omenjena pisma, je sodišče predlog te priče zavrnilo. Ob maltretiranju, ki ga je doživljala priča M.K., ko je bila še zaposlena v I.C. in so jo nadlegovali še v času, ko je prestajala težko operacijo glave, je njeno preprosto in na trenutke zelo čustveno pričanje označiti za sovražno, po oceni tožnika najmanj neumestno. Glede izpovedi priče J.P. je potrebno prebrati zapisnik o zaslišanju, ki je precej daljši od sicer resničnih navedb, navedba v izvlečku, da direktorju še danes zameri odpoved zaradi racionalizacije, pa je izbrana, da bi omajala verodostojnost njenega pričanja. Tako je več kot očitno, da je sodišče brez utemeljenega razloga kot pristranske ocenilo priče S.M., M.B.K., J.P. in V.Š.. Zanimivo pa je, da sodišče v celoti verodostojno ocenjuje izpoved direktorja tožene stranke, še več, zapiše celo, da je pri vsakem od očitkov podal ustrezno pojasnilo za svoje ravnanje in nikjer ni bil viden kakšen namen. Sodišče bi moralo bolj kritično presojati izpoved direktorja tožene stranke in ostalih prič, ki poslovno sodelujejo s toženo stranko, česar pa ni storilo. Povsem jasno je namreč, da ima direktor tožene stranke interes za izid predmetnega postopka, prav tako je povsem jasno, da priče, ki poslovno sodelujejo s toženo stranko, ne bodo pričale proti njej, saj bi se v nasprotnem poslovno sodelovanje med njimi kaj kmalu zaključilo. Ker sodišče v nobenem primeru ni moglo najti namena, tožnik v nadaljnjem navaja nekaj dovolj očitnih primerov, ki pa so, kot je pri mobbingu navada, prekriti s formalno nedolžnimi izgovori, pri čemer tožnik poudarja predvsem dva sklopa in sicer rušenje njegove strokovne integritete in napade na varovanje zdravja. V prvi sklop spadajo dodeljevanje neprimernega dela, projekt K.D., odklanjanje pobude za delo. Tožniku je bilo odrejeno strokovno nezahtevno, fizično pa zanj kot kroničnega bolnika, zahtevno delo dan prej, ko je imel planiran dopust, pa je zaradi zloma moral oditi na bolniški stalež. Sodišče v obrazložitvi sodbe razglablja, da je v takih okoliščinah normalno podvomiti v utemeljenost bolniškega staleža, iz česar se je izcimila odpoved pogodbe o zaposlitvi. Pri tem spregleda namen tožnika izločiti iz delovnega okolja, čeprav je to isto sodišče samo ugotovilo nezakonitost odpovedi. Ni mogoče sprejeti teze, da vse aktivnosti tožene stranke pred izredno odpovedjo (šikaniranje, detektiv, preverbe pri osebni zdravnici,...) niso imele namena za vsako ceno najti razloga za odpoved. To podkrepljuje tudi dejstvo, da so kljub temu, da je tožnik izredno redko odhajal na bolniški dopust, ob prvem sumu takoj uporabili najvišjo kazen, ki jo zakon v takšnih primerih dopušča oziroma omogoča. Seveda je bilo za dosego cilja, tožnika potrebno strokovno ponižati, prekiniti tudi njegovo delo na doktoratu, kar je tožena stranka počela z neodobravanjem potovanj v tujino. Doktorat je imel namreč tožnik prijavljen na univerzi v Leobnu. Tožnik poudarja, da seveda ni sporna zahteva za vračilo izposojenih knjig, namen škodovati tožniku pa je izražen v tem, ko te knjige tožniku tudi po vračilu niso bile več dostopne, čeprav sodišče ugotavlja, da so bile dostopne vsakomur. Knjižničarka se tožniku ni upala več sposojati knjig, pa jo je direktor kljub temu kasneje odslovil. Da drugi sodelavci z literaturo niso imeli težav, samo dodatno potrjuje diskriminatorno ravnanje do tožnika. Jasno je, da ima ravnanje, ki ga je tožnik doživel pri toženi stranki, za posledico popolno izključitev iz njegovega delovnega področja, saj po več letih odsotnosti raziskovalec ne more več ujeti koraka s časom, torej je strokovno mrtev. Samo naivnež lahko verjame, da je bilo vse to brez namena, z oviranjem strokovnega razvoja pa je tožena stranka grobo kršila tudi kolektivno pogodbo, kar je sodišče prve stopnje prav tako spregledalo. Ta namreč raziskovalnim institucijam in raziskovalcem nalaga obveznost stalnega dviga ravni znanja in izobrazbe, saj je v interesu obojih širiti obzorje in tako povečevati svojo konkurenčnost in ugled zavoda. Interes zavoda za čim več sodelavcev z doktoratom je izpričala tudi priča B.Č.. V drugi sklop mobbinga spadajo primeri, s katerimi je tožena stranka vplivala na tožnikovo zdravje. Prvi primer je bolniški stalež, zaradi katerega je bila tožniku podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi. Kot je razvidno iz spisa, je takrat tožnik imel planiran dopust, kar je direktor J. vedel, pa je kljub temu vztrajal pri terenskem potnem nalogu, kar je pri tožniku privedlo do depresivnega stanja, kot je zapisano v zdravstvenem kartonu. Da tako ravnanje s tožnikom, po vseh prejšnjih šikanah, lahko prinese tudi škodo zdravju, bi tožena stranka kot delodajalec seveda morala vedeti. Drugi primer kršitve istega zakona predstavlja oviranje ponovnega zdravstvenega pregleda pri pooblaščeni ustanovi medicine dela. Da je bila zahteva tožnika po zdravniškem pregledu upravičena, dokazuje tudi spričevalo, ki ga je dobil po pregledu ob vrnitvi na delo. Spričevalo postavlja omejitve za taka dela, kakšna so mu bila namerno odrejena pred odpovedjo, da bi njegovo strokovnost degradirali. To je tožnik pred sodiščem prve stopnje nekajkrat izpostavil, pa sodišče to vztrajno spregleda. Sodba v zvezi z izredno odpovedjo je bila izrečena in je pravnomočna. Ni pa bil pri tem obravnavan pomen odpovedi z vidika mobbinga. Odpoved je bila seveda pričakovana. Ob tem ni mogoče sprejeti, da ni šlo za dalj časa trajajočo in sistematično se ponavljajočo se dejavnost, ki je imela za namen tožnika tako ali drugače spraviti iz njegovega delovnega okolja. To se je z odpovedjo končno tudi zgodilo, kar se sklada z Leimanovo definicijo. Definicija mobbinga, na katero se je tožnik skliceval tekom postopka na prvi stopnji, pravi, da se mobbing praviloma konča z izgubo dotedanjega delovnega področja delavca. Tudi to se je tožniku zgodilo v kar najbolj drastični obliki. Sodišče se v zadnjem odstavku na strani 3 sodbe pridružuje tožnikovim navedbam iz teorije, vendar jih pri analizi konkretnosti ne upošteva. Direktor tožene stranke nobenega od navedenih dejanj ni zanikal, za enega se ni spomnil, vsa pa je na ustaljen način prikril z bagateliziranjem in navidezno zakonitostjo. Prav definicija, ki jo tožnik omenja zgoraj, pa to zajema v opredelitvi pojma mobbinga. Izvajanje mobbinga pri toženi stranki so torej izpričale poleg samega tožnika kar tri priče. Vse te priče pa so povedale seveda samo o dogajanjih iz časa, ko so še bile zaposlene pri toženi stranki in se vzdušja in svojih težav še živo spominjajo, razumljivo je, da ne v detajlih, pa vseeno dovolj točno, da jim je mogoče verjeti. Vse tri priče so za razliko od prič, ki so bile v času pričanja, kot so same povedale, s toženo stranko v poslovnih stikih, potrdile mobbing nad vrsto ljudmi in tudi nad tožnikom, kot enega glavnih akterjev pa so označile S.V., ki je zdaj direktor firme G.. Po odhodu vseh, ki so pokazali kakršnokoli nestrinjanje s programom, so se lotili še tožnika, in ko ga niso mogli pripraviti, da bi sam odšel, so sistematsko šikaniranje nadaljevali, mu poskusili degradirati poslovno in človeško podobo, na koncu pa ga s pretvezo kršitve delovnih obveznosti izgnali iz delovnega okolja. Da je šlo pri celi zadevi za trden namen tožnika odstraniti iz njegovega delovnega področja, kažeta tudi dve zadevi, o katerih je v prid tožniku že odločilo Delovno in socialno sodišče v Ljubljani, in sicer nezakonit, namenoma škodljiv de facto odvzem mandata člana sveta zavoda in nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi. Obakrat je poleg tega, da sta bili dejanji sami po sebi nezakoniti, kot je pravilno razsodilo sodišče, šlo za člena v verigi dejanj v namenskem procesu mobbinga, kot to prikazuje v spis vložena strokovna literatura. V prvem odstavku na strani 10 sodbe se sodišče prve stopnje retorično sprašuje o vrsti šikan. Vsa ta dejanja, četudi niso nezakonita, spadajo v proces mobbinga v skladu z definicijo v spis vložene strokovne literature. Tožnik tudi zavrača neutemeljeno trditev, da so strokovna srečanja, ki se jih udeleževal v okviru OZN samo v njegovem interesu. Res je, da OZN tega dela ni financiral, saj so vsem članom delovne skupine in njihove stroške, razen tožniku, pokrivali delodajalci, ker je bilo sodelovanje v takem projektu čast, referenca in priložnost za promocijo. Tožnik je celoten proces postopnega odvzemanje njegove strokovne in človeške integritete doživljal kot mobbing v skladu z opisom pojava v citirani literaturi, za sodbo, s katero sodišče spozna stranko za odgovorno, pa je dovolj že eno samo od teh dejanj. Tožnik pojasnjuje, da gre v tem primeru za trpinčenje na delovnem mestu, ki ni enkratno dejanje, ampak povezan proces vrste, sicer ne nujno negativnih ali prepovedanih dejanj, ki skupaj, izvedena z namenom in povezana v sistemsko celoto, v daljšem času učinkujejo kot neetično trpinčenje na delovnem mestu. Tožnik meni, da sodišče v presoji posamičnih, dve leti nizajočih se dejanj, ni upoštevalo te pomembne karakteristike mobbinga kot zavržnega postopka in zato ugotavlja, da posamezna dejanja, ki jih tožnik očita toženki, niso šikane. Če bi poleg dokazovanja posameznih dejanj, ki jih direktor tožene stranke ni zanikal, presojalo tudi celovito ravnanje tožene stranke s tožnikom, bi moralo priti do sklepa, da je šlo v resnici za sistematično trpinčenje in nenormalno postopanje. Njihov končni cilj pa je bil odstraniti tožnika iz delovnega okolja. Uveljavlja povrnitev stroškov pritožbenih stroškov.

Tožena stranka je vložila odgovor na pritožbo. V njem prereka tožnikove navedbe in vztraja, da je odločitev sodišča pravilna in zakonita. Uveljavlja povrnitev stroškov odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, tudi ne tistih, na katere se sklicuje tožena stranka in na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče sprejema dejanske in pravne razloge iz izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodaja naslednje:

Pritožbeno sodišče je v navedeni zadevi že odločalo in sicer z odločbo opr. št. Pdp 265/2009 z dne 1. 10. 2009, s katero je sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo v ponovno odločanje. Sodišče prve stopnje je po ponovljenem postopku tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine zavrnilo, saj je ugotovilo, da v dejanjih tožene stranke, ki jih je tožnik označil za mobbing, ni zaznati elementa protipravnosti.

Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh relevantnih dejstev, izvedlo je tudi vse bistvene dokaze. Obveznost sodišča je, da dokazne predloge strank oceni, pretehta njihovo relevantnost glede na zatrjevana dejstva, ki jih želi stranka s temi dokazi dokazati ter izvede le tiste dokaze, ki so bistvenega pomena za odločitev. Načelo kontradiktornosti ne zavezuje sodišča k izvajanju vseh predlaganih dokazov. Očitek tožnika v pritožbi, da je sodišče storilo bistveno kršitev postopka, ker ni izvedlo vseh dokazov, ki jih je predlagal tožnik, posledično pa tudi ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja, ni utemeljen. Sodišče prve stopnje je v okviru materialnega procesnega vodstva tožnika na naroku dne 23. 2. 2010 pozvalo, naj opredeli ključne priče v zadevi, kar je tožnik storil, sodišče pa je vse omenjene priče tudi zaslišalo. Skladno z 286. b čl. ZPP mora stranka vse kršitve določb pravdnega postopka pred sodiščem prve stopnje uveljavljati takoj, ko je to mogoče. Tožnik bi tovrstno kršitev lahko uveljavljal do konca glavne obravnave, v pravnem sredstvu pa samo, če bi navedel vzrok, zakaj brez svoje krivde teh kršitev ni mogel uveljavljati prej. Tega tožnik ni storil, zato pritožbeni razlog kršitve določb pravdnega postopka ni podan.

Tožnik je s tožbo v predmetnem sporu zahteval izplačilo denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpel zaradi trpinčenja na delovnem mestu ter v posledici nezadostnega varovanja dostojanstva delavca pri delu. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je sodišče prve stopnje na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, to je 6.a člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002), ki ureja prepoved spolnega in drugega nadlegovanja ter trpinčenja na delovnem mestu, smiselno 45. čl. ZDR, ki ureja varovanje dostojanstva delavca pri delu, 184. člen ZDR, ki ureja odškodninsko odgovornost delodajalca ter Obligacijski zakonik (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001), ki vsebujejo določbe v zvezi s posameznimi postavkami odškodninske odgovornosti.

Sodišče prve stopnje je presojalo posamezna dejanja, ki jih je tožnik označil kot mobbing oziroma trpinčenje na delovnem mestu in šikaniranje, in ki so bila povezana z njegovim delom pri toženi stranki. Po oceni pritožbenega sodišča, je sodišče prve stopnje glede očitkov trpinčenja na delovnem mestu (dodeljevanje neprimernih nalog pod sposobnostjo tožnika, neprimernega obnašanja nadrejenih in drugih sodelavcev, kontrolo prisotnosti na domu v času tožnikove odsotnosti iz zdravstvenih razlogov, izredno odpoved, itd.) utemeljeno ugotovilo, da ni elementa protipravnosti, ki je eden od pogojev odškodninske odgovornosti.

Na podlagi presoje vsakega posameznega dejanja, ki so natančno povzeta v sodbi sodišča prve stopnje in jih zato pritožbeno sodišče ne ponavlja, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da opisanih ravnanj, kot izhajajo iz obrazložitve sodišča prve stopnje, ni mogoče opredeliti kot ponavljajoče se in graje vredno ravnanje tožene stranke, ampak kot običajen odnos med zaposlenimi (in vodstvom), katerih strokovni in organizacijski pogledi na opravljanje dela se, kot to pravilno ugotavlja tudi sodišče prve stopnje, marsikdaj v bistvenem razlikujejo in je zato tudi običajno, da v zvezi z navedenim lahko pride do nesoglasij. Nikakor pa tovrstnih ravnanj ni mogoče opredeliti za protipravna v smislu definicije mobbinga, kot izhaja iz veljavne zakonodaje.

V zvezi z izredno odpovedjo, ki naj bi bilo zadnje od dejanj tožene stranke, s katerimi je tožena stranka tožnika skušala ovirati v delovnem procesu in ga sistematično trpinčiti, pa pritožbeno sodišče pojasnjuje, da za primer kršitve delovnih obveznosti (npr. tudi zloraba bolniškega staleža) ZDR pooblašča delodajalca, da zoper delavca izvede postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in v primeru ugotovitve kršitve, delavcu pogodbo o zaposlitvi tudi izredno odpove.  Namen sodnega varstva v primeru izredne odpovedi s strani delodajalca je preizkus pravilnosti izvedenega postopka in preizkus pravilnosti delodajalčeve odločitve. Odpravi pomanjkljivosti oz. nepravilnosti je torej v prvi vrsti namenjena sodna presoja izvedenega postopka tako v formalnem kot vsebinskem smislu. Zato vsaka sprememba delodajalčeve odločitve v sodnem postopku, ne more imeti za posledico tudi odškodninske odgovornosti delodajalca (tako tudi VS RS opr. št. VIII Ips 301/2008 z dne 11. 5. 2010). Tožena stranka je postopek izredne odpovedi izvedla v posledici dejstva, da je tožnik odklonil delo in odšel v bolniški stalež, tožnikov sin pa je ob preverjanju bolniškega staleža detektivu povedal, da je njegov oče v tujini. Ob takšni situaciji je bil povsem razumljiv dvom tožene stranke v upravičenost samega bolniškega staleža, zato je tožena stranka utemeljeno izvedla postopek izredne odpovedi. Kljub temu, da je bila odločitev delodajalca v zvezi z izredno odpovedjo kasneje s sodno odločbo razveljavljena, pa navedeno dejstvo še ne pomeni takega protipravnega ravnanja, ki bi imelo za posledico odgovornost tožene stranke za zatrjevano škodo. Iz ugotovljenih dejstev je namreč razvidno (kot je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje), da tožena stranka v zvezi z izredno odpovedjo ni ravnala krivdno. V njenem delovanju torej ni bilo zaznati naklepa ali nevestnega ravnanja, zaradi katerega bi se morala tožena stranka že ob podaji izredne odpovedi zavedati, da bo s podajo le te tožniku neupravičeno povzročena škoda. Takih ravnanj pri izvedbi postopka izredne odpovedi sodišče ni ugotovilo. Dokazni postopek pred sodiščem prve stopnje torej ni pokazal, da je tožena stranka postopek izredne odpovedi izvedla iz razloga, ker bi imela namen tožniku škodovati, temveč iz razloga, ker so jo k takšnemu postopanju privedla dejanja samega tožnika. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da na strani tožene stranke tudi v tem pogledu niso bile podane predpostavke odškodninske odgovornosti za zatrjevano nepremoženjsko škodo.

Pritožnik z navedbami, da iz njegove izpovedi in izpovedi prič (predvsem S.M., M.B.K., in J.P.) izhaja drugačno dejansko stanje, izraža nestrinjanje s sprejeto dokazno oceno sodišča prve stopnje. Skladno z načelom proste presoje dokazov (8. člen ZPP) o tem, katera dejstva šteje za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi celotnega dokaznega postopka. Svoje prepričanje o očitkih tožnika in dokazne teže posameznih dokazov je sodišče argumentiralo z jasnimi in razumljivimi razlogi, ki so sposobni pritožbenega preizkusa, metodološki napotek iz navedene določbe je sodišče pravilno upoštevalo, ocena izvedenih dokazov pa je tudi vsebinsko prepričljiva.

Pritožbeno sodišče vsebinsko sprejema oceno izvedenega dokaznega postopka o nedokazanosti navedenih očitkov, ki jo je sodišče podalo v obrazložitvi izpodbijane sodbe. Odločilne razloge, zaradi katerih sodišče ni sledilo posameznim izpovedim prič, je sodišče prve stopnje pojasnilo. V glavnem pa pričam, ki so navedle, da je bil tožnik s strani tožene stranke podvržen mobbingu, ni sledilo, ker niso poznale nobenega konkretnega primera izvajanja mobbinga nad tožnikom. Tako je npr. priča S.M. pojasnila, da se je izvajal mobbing nad vsemi zaposlenimi, kar pa drugi zaposleni pri toženi stranki (npr. F.Ž., K.H., M.H., U.Ž.V., V.J., B.Č.C.) niso potrdili. Tožnik v pritožbi izpodbija kredibilnost prič, ki o mobbingu niso izpovedovale z razlogom, da večina teh prič še nadalje poslovno sodeluje s toženo stranko, zaradi česar niso izpovedovale verodostojno. Pritožbeno sodišče v zvezi z navedenim pojasnjuje, da tožnik na obravnavi navedenih prič ni izprašal o tem, ali je glede na poslovno sodelovanje s toženo stranko pričakovati, da njihovo pričanje ne bo verodostojno. Glede na takšno situacijo, tožnik po presoji pritožbenega sodišča, tudi v pritožbi ni uspel vnesti dvoma v verodostojnost prič, katerih izpovedbam glede vzdušja pri toženi stranki in ravnanj, ki jih je tožnik označil za mobbing, je utemeljeno sledilo tudi sodišče prve stopnje. Pri tem ne gre spregledati, da je zaslišanje vseh navedenih prič sodišče izvedlo na predlog tožnika in po njegovem izboru.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso odločilnega pomena (360. čl. ZPP), prav tako tožnik ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 1. odstavku 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, je pritožbeno sodišče odločilo, da sam nosi svoje stroške pritožbenega postopka. Enako velja za priglašene stroške odgovora na pritožbo tožene stranke, ker navedbe v njem niso bistveno prispevale k rešitvi zadeve (155. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.