VDSS sodba Pdp 791/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-02-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog

Tožniku se je spornega dne na poti v službo pokvarila pnevmatika na avtomobilu. Za zamenjavo pnevmatike je potreboval nekaj ur (ker pri sebi ni imel varnostnega ključa), tako da na delo ni prišel. Glede na to, da se za letni dopust za ta dan naslednji dan ni uspel dogovoriti, je bil njegov izostanek z dela neupravičen, zlasti ker bi se lahko dopoldne spornega dne odpeljal na delo z bratom, kasneje pa bi uredil zamenjavo pnevmatike. Tožena stranka mu je utemeljeno podala pisno opozorilo na izpolnjevanje obveznosti in na možnost kasnejše redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku ter:

- ugotovilo nezakonitost in razveljavilo redno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 15. 6. 2009, podano s strani tožene stranke dne 29. 6. 2010 (1. točka izreka sodbe);

- ugotovilo, da tožeči stranki delovno razmerje ni prenehalo na podlagi pogodbe o zaposlitvi (pravilno: odpovedi pogodbe o zaposlitvi) po poteku enomesečnega odpovednega roka z dnem 29. 7. 2010, temveč še traja z vsemi pravicami (2. točka izreka sodbe);

- naložilo toženi stranki, da je tožečo stranko dolžna pozvati nazaj na delo in z njo nadaljevati delovno razmerje na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 15. 6. 2009 (3. točka izreka sodbe);

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožečo stranko od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja dalje (od 29. 7. 2010 dalje) za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja prijaviti v socialno zavarovanje, ji obračunati nadomestilo plače, ki bi ji v skladu s pogodbo o zaposlitvi z dne 15. 6. 2009 pripadala, če bi delala, v vsakokratnem mesečnem bruto znesku, plačati davke in prispevke in ji izplačati neto nadomestila plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10. dne v mesecu za vsak tekoči mesec do plačila (4. točka izreka sodbe);

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki priznati vse ostale pravice iz delovnega razmerja, kot če bi delala, ter zanjo plačati tudi zapadle mesečne premije prostovoljnega dodatnega pokojninskega zavarovanja pri Skupni pokojninski družbi v mesečnem znesku 157,09 EUR oz. v skladu s sprejetim pokojninskim načrtom, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od zapadlosti posamezne premije dalje (5. točka izreka sodbe);

- naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 1.203,00 EUR v osmih dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka do plačila (6. točka izreka sodbe).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano odločitev spremeni in zavrne tožbeni zahtevek v celoti, podrejeno pa predlaga njeno razveljavitev ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje nepravilno ugotovilo, da naj bi bilo opozorilo na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi, ki ga je tožena stranka podala tožeči stranki dne 6. 5. 2010 zaradi neopravičenega izostanka tožeče stranke z dela dne 28. 4. 2010, neutemeljeno, ker tožnik ni kršil delovne obveznosti. Za tak zaključek ni nobene podlage v dokazih, izvedenih v postopku na prvi stopnji. Na poziv predsednika uprave tožene stranke z dne 29. 4. 2010, da naj pojasni razloge svoje odsotnosti z dela dne 28. 4. 2010, je tožeča stranka le pavšalno navedla, da naj bi bila njena odsotnost posledica višje sile. Tudi v zagovoru, ki ga je podal po desetih dneh pri delodajalcu, tožnik ni podal nobenih navedb, ki jih je kasneje podal pred sodiščem. Navedel je le, da bi bila kakršnakoli druga opcija vrnitve v Ljubljano skrajno neracionalna in da je v zgodnjih jutranjih urah z osebnim avtomobilom obtičal v bližini T. pri S.. Zato tožnikovih navedb ni mogoče šteti za verodostojne, saj je pred sodiščem navajal okoliščine izostanka, ki jih pred tem ni omenjal in tudi po vsebini ne ustrezajo pojmu višje sile. Šele v tožbi je tožnik navedel, da naj bi se mu na poti v službo pokvaril avto (kasneje pa to trditev spremenil v navedbo, da naj bi se mu le spraznila pnevmatika), za odpravo domnevne napake pa naj bi potreboval ves dan, zaradi česar ni mogel priti na delo. Po telefonu naj bi o tem obvestil go. N.V., vendar iz njene izpovedi izhaja, da je tožnik ni obvestil o svoji odsotnosti z dela in razlogih zanjo. To pa izhaja tudi iz zaslišanja tožnika samega, ki je izpovedal, da je tisti dan gospe N.V. po telefonu javil le, da je zadržan in da je dosegljiv po telefonu, s čimer je posredno priznal, da so vse njegove navedbe v tej zvezi, podane v postopku samem, popolnoma neresnične. Tudi sicer so izpovedbe tožnika glede okoliščin njegove odsotnosti polne nedoslednosti. Ni mogoče slediti navedbam tožnika, ki naj bi se iz S. odpravil malo pred 7. uro, da je za ugotovitev, da se je pnevmatika izpraznila in da ne razpolaga z varnostnim ključem za vijak platišča ter za pot do V. kar tri ure (v V. naj bi prispel okrog 10. ure), niti ni mogoče verjeti navedbam, da naj bi se njen brat odpravil v Ljubljano po varnostni ključ. Ni utemeljenega razloga, da se tožnik ni skupaj z bratom odpravil v Ljubljano, s tem bi prispel v službo najkasneje okoli 11. ure, možno pa bi bilo tudi, da bi se pripeljal v Ljubljano z drugim vozilom v njeni lasti oz. lasti njegove družine. To kaže na samovoljo tožeče stranke, ki se ji očitno ni zdelo potrebno, da bi izpolnila svojo osnovno obveznost iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi – priti na delo. Toženi stranki ni razumljivo, da je sodišče prve stopnje sledilo navedbam tožnika o domnevno opravičljivih razlogih za odsotnost z dela, zlasti ker tožnik ni predložil nobenega listinskega dokaza, ki bi potrdil, da se je navedenega dne dejansko odpravil v službo iz S. (npr. računa za gorivo ali podobno), niti dokaza o domnevni okvari vozila (npr. računa za vulkanizerske storitve ali podobno). Tožeča stranka v svojih izpovedbah ni verodostojna, njene navedbe so prilagojene njenim potrebam in interesom v tem postopku in nikakor ne ustrezajo dejanskemu stanju.

Po mnenju tožene stranke je bilo opozorilo podano povsem utemeljeno. Zato je za odpoved zadostovala kakršnakoli nadaljnja kršitev obveznosti iz delovnega razmerja. Zadostuje že ena sama kršitev. Tožnik je smiselno sam priznal, da je samovoljno kršil svoje obveznosti iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi, saj dela ni opravljal s pogodbo določenem obsegu in da je, čeprav je vedel za delovni čas med 8. in 16. uro, hodil na novi lokaciji na delo med 7. in 8. uro (o čemer ni nobenega dokaza), prihoda pa ni javljal nikomur. Tudi 16. 6. 2010 je tožnik očitno odšel z dela predčasno pred 15. uro. Sam je izpovedal, da ga je predsednik uprave poklical ob 15.16 uri in ga pozval, naj se vrne na delo in izpolni svojo dnevno delovno obveznost. To je potrdila tudi priča ga. N.V.. Četudi bi tožnik tega dne dejansko prišel na delo nekaj čez 7. uro, je z odhodom pred 15. uro nedvomno odšel z dela, preden je opravil svojo dnevno osemurno delovno obveznost. Gre za samovoljno zapuščanje delovnega mesta glede na zahtevano prisotnost na delu od 8. do 16. ure. Ni dokaza, na podlagi katerega bi lahko sodišče prve stopnje verjelo tožeči stranki, da naj bi dne 16. 6. 2010 opravila svojo celotno delovno obveznost.

Tožnik je pri sodelavki ge. N.V. povzročil takšno stopnjo občutja ogroženosti, da je bila 29. 6. 2010 primorana poklicati na pomoč policijo, kar izhaja iz njene prepričljive izpovedi. Izpovedala je, da se je čutila ogroženo -  videla je, kako se je tožnik predhodno vedel do predsednika uprave tožene stranke, na katerega je vpil in ga skoraj udaril oz. s telesno govorico fizično ogrožal. Nadlegoval pa je tudi njo, ko je skušal izsiliti kritje za neupravičeno odsotnost, zaradi česar se ga je bala. Čeprav je sodišče ocenilo drugače, reakcija tožnika, ki je ob vročitvi vabila na zagovor vpil na nadrejenega, da „je tak tepec, da ga je potrebno podnevi iskati z lučjo“, do poslovne sekretarke pa se je obnašal arogantno, žaljivo, nestrpno in na splošno neprimerno, ni niti opravičljiva niti upravičena. Predstavlja verbalni napad, žalitev sodelavca ter takšno opustitev dolžnega ravnanja delavca, ki presega meje dovoljenega in predstavlja kršitev obveznosti po pogodbi o zaposlitvi in resen razlog, zaradi katerega ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja.

Glede dejstva, da je tožnik zlorabil zaupana sredstva tožene stranke v zasebne namene, tožena stranka navaja, da je tožnik z mobilnim telefonom opravljal nakupe storitev zabavne vsebine (melodija Čuki – Sankaška polka, ki jo je v maju naložil na svoj mobilni telefon) in sicer dne 2. 6. 2010, to je po vročitvi opozorila z dne 6. 5. 2010. S tem je zlorabil delovna sredstva tožene stranke, ki so mu bila zaupana v uporabo. Sodišče pa je zmotno ugotovilo, da naj bi minil prekluzivni rok za uveljavljanje kršitve. Pri zapisu datuma 21. 5. 2005 je šlo za očitno pisno pomoto in se pravilni datum glasi 21. 5. 2010.

Sodišče prve stopnje zmotno navaja, da naj bi bil očitek tožene stranke tožeči stranki v zmotnem tolmačenju določb Zakona o trgu finančnih instrumentov. Očitek tožeči stranki je, da je potem, ko mu je bila dana na vpogled in preveritev obveznosti tožene stranke okrožnica Agencije za ..., okrožnice ni ustrezno preveril (prebral) ter je nadrejenemu zatrdil, da se ne nanaša na obveznosti tožene stranke, temveč večjih družb. Tožnik je bil dolžan po pogodbi o zaposlitvi opravljati tudi ostala opravila na podlagi ustnega ali pisnega navodila delodajalca. Tožnik ni ravnal z največjo možno skrbnostjo, ampak je celo zavestno zavajal toženo stranko, da ni pravočasno objavila vmesnega poročila, na kar so bili naslovniki pozvani v okrožnici Agencije, čeprav je Agencija sporočila družbam, da pomanjkljivo dotedanjo prakso spremenijo in jih obvestila, da bo nadzorovala izpolnjevanje zakonskih določb in posledično izrekala globe kršiteljicam.

Glede nevestnega vodenja arhiva in očitka, da ni izvajal pogodbenih obveznosti v zvezi z javnimi objavami tožene stranke, tožena stranka pojasnjuje, da je g. N.V. ugotovila, da v arhivu niso ustrezno odloženi dokumenti, za katerih javno objavo je bil zadolžen tožnik in da so bile objave dokumentov opravljene napačno. Neutemeljen je očitek sodišča prve stopnje, da naj tožena stranka ne bi konkretno navedla, za katere dokumente naj bi šlo. Objavo dokumentov, glede katerih je potrebno pripraviti letni dokument, določa 63. člen ZTFI. Natančno pojasnilo, za kakšne dokumente gre, pa je podal tudi zakoniti zastopnik na svojem zaslišanju. Tudi to kršitev je tožnik sam priznal na zaslišanju pred sodiščem prve stopnje, saj je izpovedal, da ga je ga. N.V. opozorila na manjkajoči dokument, ki se je nahajal samo v arhivu objav in ne v fizičnem arhivu, da je bila na njem napačno navedena letnica dokumenta ter da ni bil objavljen na spletni strani družbe.

Tožena stranka je vse kršitve uspela dokazati, priznava pa jih tudi tožeča stranka sama. Gre za kršitve, ki predstavljajo zadostno pravno podlago za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi in so takšne, da nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama ni mogoče.

Tožeča stranka v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe kot neutemeljene in potrditev izpodbijane sodbe, pri čemer pritrjuje zaključkom sodišča prve stopnje o neutemeljenosti predhodnega opozorila z dne 6. 5. 2010 in posledično o nezakonitosti obravnavane redne odpovedi. Meni, da je sodišče prve stopnje tudi pri obravnavanju posameznih očitanih kršitev po vsebini pravilno ugotovilo, da niso podane in da niso bili podani utemeljeni krivdni  razlogi za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, ni storilo in da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter sprejelo materialnopravno pravilno odločitev.

Izpodbijana sodba nima pomanjkljivosti, zaradi katerih je ne bi bilo mogoče preizkusiti. Vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki niso niti nejasni niti med seboj v nasprotju. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi izpodbijane sodbe, saj je bilo dejansko stanje pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev pa je tudi  materialnopravno pravilna. V zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa v skladu z določbo 1. odstavka 360. člena ZPP navaja naslednje:

Sodišče prve stopnje je v prvi vrsti ugotovilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga nezakonita zato, ker je bilo pisno opozorilo pred odpovedjo, podano dne 6. 5. 2010, neutemeljeno, ker tožnik očitane kršitve pogodbenih oz. delovnih obveznosti ni storil. Na tej podlagi je presodilo, da v tožnikovem primeru ni bil izpolnjen predpogoj za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga iz 1. odstavka 83. člena Zakona od delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami in dopolnitvami, ZDR). Po tej določbi mora delodajalec pred redno odpovedjo iz krivdnega razloga najkasneje v 60 dneh od ugotovitve kršitve in najkasneje v 6 mesecih od nastanka kršitve pisno opozoriti delavca na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi, če bo delavec ponovno kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja v enem letu od prejema pisnega opozorila, razen če ni s kolektivno pogodbo dejavnosti drugače določeno, vendar ne dalj kot dve leti. Iz citirane določbe torej izhaja, da mora delodajalec delavcu podati predhodno opozorilo v navedenih prekluzivnih rokih in da mora dokazati, da je opozorilo zakonito in utemeljeno (da je delavec storil kršitev pogodbenih in drugih obveznosti, ki se mu v opozorilu očitajo in da je zanjo odgovoren, kar se preverja v sporu o zakonitosti kasneje podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, če do nje pride). Dokazati pa mora tudi, da je delavec ponovno kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja v času preizkusne dobe, ki teče od podaje opozorila dalje (eno leto ali več). Čeprav je štelo, da predhodno opozorilo ni bilo zakonito in utemeljeno, in da je izpodbijana redna odpoved že iz tega razloga nezakonita, je po vsebini obravnavalo kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki jih je tožena stranka očitala tožniku v redni odpovedi pogodbe iz krivdnega razloga z dne 29. 6. 2010, preverilo pa je tudi potek postopka pred odpovedjo ter zakonitost podane odpovedi v celoti. Ob ugotovitvi, da tožnik očitanih kršitev ni storil oz. da ni utemeljenih razlogov za redno odpoved, je ugodilo tožbenemu zahtevku. Pritožbeno sodišče soglaša z odločitvijo sodišča prve stopnje. Nekatere ugotovitve in zaključki v izpodbijani sodbi so sicer napačni, vendar to ni vplivalo na pravilnost in zakonitost sprejete odločitve o utemeljenosti tožbenega zahtevka.

Tožeča stranka je v pisnem opozorilu z dne 6. 5. 2010 tožniku očitala, da je bil dne 28. 4. 2010 neopravičeno odsoten z dela, saj o razlogih za svojo odsotnost ni obvestil delodajalca, odsotnost pa tudi ni bila dogovorjena, prav tako pa tudi kasneje svoje odsotnosti ni prepričljivo opravičil, s čimer je kršil obveznosti iz delovnega razmerja oziroma določila 1. odstavka 31. člena, 1. odstavka 34. člena in 35. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik tega dne upravičeno izostal z dela, saj je bil razlog odsotnosti okvara osebnega vozila oz. izpraznjena pnevmatika na vozilu na poti iz S. v Ljubljano ter nemožnost uporabe javnega prevoza do delovnega mesta. Ker ni imel varnostnega ključa, pnevmatike ni mogel zamenjati, zato se je z mimovozečim vozilom, ki ga je ustavil, odpeljal v V., kamor je prispel okrog 10. ure in pri mami čakal na avtobus, ki naj bi v Ljubljano odpeljal ob 13.10 uri, pri materi pa se je oglasil tudi brat, ki se je odpeljal v Ljubljano in mu prinesel rezervni ključ. Skupaj sta se odpeljala na kraj nezgode in zamenjala pnevmatiko, tako da je v Ljubljano prišel ob 17. uri. Medtem ko je poskušal zamenjati pnevmatiko, je po telefonu govoril z N.V., ki ga je spraševala v zvezi z objavo letnega dokumenta. Povedal ji je, da je zadeva v zvezi z navedeno objavo urejena, pa tudi, da je zadržan in ga tega dne ne bo v službo, je pa kadarkoli dosegljiv po mobitelu. Po prihodu v službo naslednji dan je izpolnil obrazec za dopust, direktorja pa o odsotnosti tisti dan ni mogel obvestiti, ker je bil tedaj na dopustu. Poslal pa mu je obvestilo po e-mailu, da zaradi višje sile dne 28. 4. 2010 ni mogel priti na delo. Sodišče je tudi preverilo avtobusne vozne rede na relaciji V. – Ljubljana in ugotovilo, da na navedeni relaciji vozijo trije avtobusi z odhodom iz V. ob 6.30, 7.34 in 13.10 (s prihodom v Ljubljano ob 15.10 uri) in pritrdilo tožniku, da bi bila uporaba javnega prevoznega sredstva kritičnega dne neracionalna. Sodišče prve stopnje je presodilo, da tožnik tega dne ni kršil svojih delovnih obveznosti, ker je bil izostanek upravičen in da opozorilo na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi z dne 6. 5. 2010 ni bilo zakonito oz. utemeljeno. Pritožbeno sodišče s takšno presojo sodišča prve stopnje ne soglaša. Ni sicer mogoče pritrditi pritožbi tožene stranke, da naj bi bila tožnikova izpoved neverodostojna zato, ker naj bi tožnik pred sodiščem navajal okoliščine izostanka, ki jih pred tem ni omenjal in da so njegove navedbe prilagojene potrebam in interesom v tem postopku ter ne ustrezajo dejanskemu stanju. Tudi pritožbeno sodišče ne vidi razloga, da tožnikovi izpovedbi ne bi verjelo, vendar ocenjuje, da razlogi za odsotnost z dela niso opravičljivi. Poleg javnega prevoza z avtobusom je nedvomno obstajala še kakšna možnost za prevoz iz V. v Ljubljano v dopoldanskem času (če je bil tožnik okrog 10. ure v V.). Če se tožnik v situaciji, v kateri se je znašel, ni uspel dogovoriti za opravičeno odsotnost ta dan z delodajalcem (ker je bil direktor na dopustu), bi se ob dejstvu, da se je njegov brat zjutraj oz. dopoldne odpeljal v Ljubljano (in mu nato prinesel ključ za menjavo pnevmatike), nedvomno lahko v Ljubljano odpeljal z njim in odšel v službo, problem z avtomobilom pa uredil kasneje. S tem v zvezi tožnik tudi, ko je bil zaslišan pred sodiščem, ni podal nobenega ustreznega pojasnila, izpovedal je le, da bi bila to eventualna možnost, vendar bi se potem vozil v Ljubljano in nazaj. V tem delu je torej potrebno pritrditi pritožbi, ki opozarja na to, da razlogi za odsotnost niso bili opravičljivi. Po presoji pritožbenega sodišča opozorilo tožene stranke ni bilo niti nezakonito niti neutemeljeno, saj je tožnik storil očitano kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ker ga ves dan ni bilo v službo, čeprav bi nedvomno lahko, čeprav z nekajurno zamudo, prišel v službo.

Izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga torej iz razloga, ki ga kot bistvenega izpostavlja sodišče prve stopnje, to je zaradi neutemeljenosti in nezakonitosti predhodnega opozorila, ni nezakonita.

Odločitev sodišča prve stopnje, ki je tudi vse ostale kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja obravnavalo po vsebini, pa je kljub napačni oceni sodišča prve stopnje glede zakonitosti predhodnega opozorila, ki je glede na citirano določbo 1. odstavka 83. člena ZDR predpogoj za zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga po 3. alinei 1. odstavka 88. člena ZDR, pravilna. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno presodilo, da v tožnikovem primeru niso podani v 88. členu ZDR določeni pogoji za redno odpoved iz krivdnega razloga.

Upoštevajoč izvedene dokaze pritožbeno sodišče v pretežnem delu sprejema dokazno oceno in zaključke sodišča prve stopnje, ki jim tožena stranka nasprotuje tudi v pritožbi. Le delno, glede posameznih očitanih kršitev, pa so pritožbene navedbe utemeljene, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

Predmet redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 6. 2010 je več kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja in sicer:

- neopravljanje potrebnih del v zvezi z izvedbo javnih objav na SEO-netu in spletni strani družbe,

- opustitev dolžne skrbnosti pri vodenju arhiva družbe,

- neupoštevanje navodil delodajalca oz. nadrejenih oseb in samovoljno zapuščanje delovnega mesta med delovnim časom,

- zloraba zaupanih delovnih sredstev v zasebne namene,

- arogantno, nestrpno in neprimerno obnašanje do sodelavcev,

- odnašanje dokumentacije družbe iz prostorov družbe.

V zvezi s prvo od očitanih kršitev, ki se nanaša na nepravilno tolmačenje Zakona o trgu finančnih instrumentov (Ur. l. RS, št. 67/2007 – ZTFI) in vsebino okrožnice Agencije za ... (A.) z dne 20. 2. 2009, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je do domnevne kršitve prišlo že februarja 2009 (datum okrožnice je 20. 2. 2009) in da že iz tega razloga ne more predstavljati nove kršitve obveznosti iz delovnega razmerja v smislu citiranega 1. odstavka 83. člena ZDR. Pravilna je tudi ugotovitev, da je tožena stranka prekoračila prekluzivne roke za podajo odpovedi iz 6. odstavka 88. člena ZDR, kar je dodatni razlog, da navedena kršitev ne more predstavljati zakonitega in utemeljenega razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga. Pritožba v zvezi s temi ugotovitvami, ki so za odločitev bistvene, ne navaja ničesar, ampak se neutemeljeno spušča v vsebino očitane kršitve. Če kršitev že iz formalnih razlogov ne more biti predmet redne odpovedi, ni pomembna njena vsebinska obravnava.

Druga očitana kršitev pogodbenih obveznosti se nanaša na opustitev dolžne skrbnosti pri vodenju arhiva. Po presoji prvostopenjskega sodišča so očitki tožene stranke preveč pavšalni, da bi lahko pomenili kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, saj tožena stranka v redni odpovedi ni navedla nobene konkretne listine, ki naj bi v arhivu manjkala (čeprav naj bi se, kot izhaja iz izpovedi predsednika uprave tožene stranke, ob pripravi letnega dokumenta konkretno ugotovilo, kateri dokumenti manjkajo). Poleg tega pa je bilo ugotovljeno, da so imeli dostop do arhiva tudi drugi zaposleni – to je potrdila priča poslovna sekretarka N.V.. Zaradi takšne (neustrezne) organizacije in splošnega dostopa do arhiva bi lahko morebitno manjkajočo dokumentacijo odnesel tudi kdo drug in odgovornosti ni mogoče pripisati izključno tožniku. Napako v dokumentu, objavljenem leta 2009, ki je bila ugotovljena ob pripravi letnega dokumenta za leto 2010, to je napaka v zapisu letnice, pa je tožnik odpravil, ko je bil (s strani poslovne sekretarke) nanjo opozorjen. Glede na navedeno pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom sodišča prve stopnje, da zgolj navedena napaka (pomota v datumu) ob preostalih, le pavšalnih in nekonkretiziranih očitkih o domnevni tožnikovi nezadostni skrbnosti pri vodenju arhiva ne predstavlja kršitve delovnih obveznosti v smislu 3. alinee 1. odstavka 88. člena ZDR oz. utemeljenega razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Pritožbene navedbe v zvezi z navedeno kršitvijo so zato neutemeljene.

Glede kršitve, ki se nanaša na neupoštevanje navodil delodajalca in samovoljnem zapuščanju delovnega mesta, je tožena stranka v redni odpovedi poleg splošnega očitka, da tožnik ne glede na ustna navodila delodajalca, da se zahteva prisotnost na delovnem mestu načeloma od 8. do 16. ure, samovoljno prihaja in odhaja z dela izven navedenega časovnega okvira, pri čemer svojega natančnega prihoda ne sporoča delodajalcu in mu na ta način onemogoča ustrezno načrtovanje opravljanja dela ter razdeljevanje delovnih nalog med zaposlene (pri čemer iz odpovedi ni razvidno, kdaj naj bi se to dogajalo), v odpovedi navedla dve odsotnosti z delovnega mesta – dne 16. 6. ter 22. 6. 2010.

Za dan 16. 6. 2010 je tožena stranka v odpovedi navedla, da je tožnik zapustil delovno mesto pred 15. uro, nato pa se na poziv direktorja neupravičeno ni vrnil na delo, čeprav ni bilo izkazano, da bi za ta dan opravil svojo (osemurno) delovno obveznost, pri tem pa je tudi neupravičeno zavrnil neposredno navodilo nadrejene osebe, kar predstavlja samovoljno kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja. S tem v zvezi je tožnik izpovedal, da je po opravljenem osemurnem delavniku – tisti dan je na delo prišel ob 7.03 uri – odšel domov ob 15.11 uri, pred tem pa se je oglasil tudi v tajništvu in najavil svoj odhod. Ob 15.16 uri, ko je že zapustil pisarno, je po mobilnem telefonu prejel klic direktorja, ki ga je pozval, naj se vrne na delovno mesto, da bo podpisal prejem vabila na zagovor, vendar je direktorju odgovoril, da je za ta dan v celoti izpolnil delovno obveznost in da naj mu vabilo vroči naslednji dan. S tem v zvezi je sodišče prve stopnje sicer presodilo, da tožnik ni kršil delovnih obveznosti oz. navodil delodajalca, ko se ni odzval na poziv predsednika uprave v zvezi z vročitvijo vabila na zagovor, ker naj bi tožena stranka vročitev vabila na zagovor lahko opravila že tekom dneva ali naslednji dan, vendar pritožbeno sodišče s takšno presojo ne soglaša. Čeprav ni razlogov, da tudi pritožbeno sodišče ne bi verjelo tožniku, da je tisti dan, to je 16. 6. 2010 prišel v službo že ob 7. uri in da je izpolnil osemurno delovno obveznost za tisti dan do 15.ure, je dejstvo, da je tožnik kršil pogodbene in druge obveznosti, ker se ni vrnil na delovno mesto na poziv predsednika uprave. Delovni čas je bil namreč, četudi o tem ni bil sprejet noben pisni dokument (kar je glede na to, da so bili v družbi zaposleni le trije delavci, razumljivo), fiksen od 8. do 16. ure, kar je bilo znano tudi tožniku, na to pa je bil prav 16. 6. 2010 v telefonskem pogovoru s predsednikom uprave tudi posebej opozorjen. Ne glede na zgodnji prihod na delovno mesto tisti dan ni nobenega opravičljivega razloga, da se tožnik na poziv predsednika uprave na delovno mesto v okviru fiksnega delovnega časa ni vrnil. Navedena kršitev, ki je bila očitno naknadno vključena v obdolžitev z vabilom na zagovor z dne 16. 6. 2010, je torej tožniku dokazana, zato so pritožbene navedbe s tem v zvezi utemeljene.

Pravilna pa je presoja prvostopenjskega sodišča, da tožniku ni mogoče v okviru te kršitve delovnih obveznosti očitati tudi zapuščanja delovnega mesta na dan 22. 6. 2010, saj mu v vabilu na zagovor oz. v pisni obdolžitvi (z dne 16. 6. 2010) ta kršitev ni bila očitana. Zato je potrebno pritrditi sodišču prve stopnje, da je z upoštevanjem dodatnih kršitev, ki v obdolžitvi niso zajete, kršena pravica do zagovora v smislu 3. odstavka 83. člena ZDR (po katerem mora biti v pisnem vabilu na zagovor naveden obrazložen razlog, zaradi katerega delodajalec namerava odpovedati pogodbo o zaposlitvi).

V zvezi z navedeno kršitvijo je potrebno še izpostaviti, da iz izpovedi priče N.V. izhaja, da pri toženi stranki sicer niso imeli nobenega sistema preverjanja prisotnosti, vendar ji je februarja 2010 predsednik uprave naročil, naj spremlja prihode in odhode zaposlenih in če ugotovi kakšno nepravilnost, to tudi napiše. Zakoniti zastopnik N.S. pa je izpovedal, da glede odhodov na malico ni bilo striktnih navodil, glede na to, da so bili le trije zaposleni, da pa je tožnik vedel, da je delovni čas od 8. do 16. ure. Čeprav se je prisotnost delavcev pri toženi stranki spremljala prav v spornem obdobju (od predhodnega opozorila v maju 2010 dalje), za tožnika niso bile ugotovljene oz. evidentirane druge konkretne kršitve v zvezi s spoštovanjem delovnega časa. Zato tožniku ni mogoče kar pavšalno očitati samovoljnega zapuščanja delovnega mesta in neupoštevanja navodil delodajalca za celotno obdobje od prejema predhodnega opozorila dalje, tako kot je to storila tožena stranka v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je torej storil le očitano kršitev, ki se nanaša na datum 16. 6. 2010.

V zvezi z očitkom zlorabe zaupanih delovnih sredstev v zasebne namene je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se očitana kršitev nanaša na dne 21. 5. 2005 opravljen nakup storitve zabavne narave (melodija: Č. – S.), in da je bila storjena pred izdajo opozorila na izpolnjevanje obveznosti z dne 6. 5. 2010, zato ne predstavlja nove oz. ponovne kršitve obveznosti iz delovnega razmerja v smislu 1. odstavka 83. člena ZDR. Odpoved iz tega razloga pa je bila podana tudi po poteku prekluzivnega roka iz 6. odstavka 88. člena ZDR. Za čas po izdaji opozorila na izpolnjevanje obveznosti pa tožena stranka drugih konkretnih zlorab službenega mobilnega telefona ni očitala niti ni navedla morebitnih stroškov, ki naj bi jih tožnik z uporabo službenega telefona (v zasebne namene) povzročil, zato je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tudi ta kršitev ne more predstavljati zakonitega in utemeljenega razloga za izpodbijano odpoved. Pritožba sicer trdi, da naj bi šlo pri zapisu datuma 21. 5. 2005 za očitno pisno pomoto in da se pravilni datum glasi 21. 5. 2010, vendar dokazov za to ni predložila, zato teh pritožbenih navedb ob dejstvu, da se povsod pojavljajo datumi iz leta 2005 (v odpovedi, v zagovoru in korespondenci z družbama H. d.o.o. in M. d.d. - priloge A 20 do A 23), ni mogoče upoštevati.

V zvezi z očitkom arogantnega, nestrpnega in neprimernega obnašanja tožnika do sodelavcev je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da dogodka z dne 29. 4. 2010 ter 3. 5. 2010 (obakrat gre za nevljudno in neustrezno komunikacijo tožnika z direktorjem v zvezi z odsotnostjo tožnika 28. 4. 2010) ne moreta predstavljati ponovne kršitve obveznosti iz delovnega razmerja v smislu določbe 1. odstavka 83. člena ZDR, ker se nanašata na čas pred izdajo opozorila na izpolnjevanje obveznosti, prav tako pa ni mogoče upoštevati dogodka z dne 29. 6. 2010, ki v odpovedi ni omenjen (do konfliktne situacije je prišlo v zvezi z vročanjem odpovedi).

Sodišče prve stopnje pa je zmotno ocenilo, da tožnik tudi dne 17. 6. 2010 ni storil očitane kršitve, čeprav je ugotovilo, da je direktorju izrekel besede „tepec, ki ga je potrebno z lučjo iskati podnevi“, kar se je nanašalo na ravnanje direktorja dan pred tem, to je 16. 6. 2010, ko je direktor želel, da se tožnik po opravljenem delavniku vrne nazaj v pisarno in osebno prevzame vabilo na zagovor. Na ta dan je tožnik z neprimerno izjavo, ki jo sicer zanika, oz. z nevljudnim obnašanjem – kričanjem na predsednika uprave – nedvomno kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, saj to izvedeni dokazi potrjujejo. Dejstvo pa je, da tudi ta očitek ni naveden v vabilu na zagovor oz. v obdolžitvi z dne 16. 6. 2010, ki je – enako kot nekateri drugi očitki – v delu, v katerem se nanaša na arogantno, nestrpno in neprimerno obnašanje do sodelavcev, splošna in nekonkretna, vsebuje le navedbe, da bo tožnik na zagovoru „soočen z izjavami sodelavcev glede ... odnosa do njih.“ Kljub temu pa pritožbeno sodišče šteje, da tožniku pravica do obrambe v zvezi s temi očitki ni bila kršena, ker je bil dogodek z dne 17. 6. 2010 predmet zagovora dne 24. 6. 2010 (A7).

Glede zadnje očitane kršitve, ki se nanaša na odnašanje dokumentacije družbe iz prostorov družbe je v odpovedi navedeno le, da obstaja utemeljen sum, da je tožnik med pospravljanjem poslovnih prostorov odtujil oz. odvzel družbi listine, ki pripadajo delodajalcu kot gospodarski družbi, ne da bi pri tem tožena stranka ugotovila, ali je tožnik dejansko odnesel kakšne poslovne listine in katere. Tudi iz izpovedi zakonitega zastopnika izhaja, da glede odnašanja dokumentacije ni bilo ugotovljeno nič konkretnega. Zato je pravilna presoja, da tudi ta očitek ne more predstavljati utemeljenega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Prvostopenjsko sodišče je presodilo, da tožniku ni dokazana nobena od očitanih kršitev, pri čemer je glede posameznih kršitev ugotovilo, da niso bile storjene v preizkusni dobi v času po izdaji opozorila na izpolnjevanje obveznosti dne 6. 5. 2010, ampak prej, ter da je zamujen prekluzivni rok za podajo odpovedi, glede nekaterih očitkov pa je štelo, da so le pavšalni in neopredeljeni. Pritožbeno sodišče se s presojo sodišča prve stopnje v pretežnem delu strinja, napačna je le presoja glede dveh kršitev, storjenih dne 16. 6. 2010 ter 17. 6. 2010 (predčasen odhod z dela 16. 6. 2010 in neodziv na poziv direktorja v zvezi z vročitvijo vabila na zagovor ter neprimerno obnašanje dne 17. 6. 2010), kot je že obrazloženo zgoraj. Navedeni kršitvi, ki se obe nanašata na konfliktno situacijo, do katere je prišlo ob vročitvi vabila na zagovor, sta tožniku po oceni pritožbenega sodišča dokazani, nobena druga od kršitev iz redne odpovedi pa ne. Obe kršitvi, ki ju je tožnik sicer res storil, sta torej povezani z reakcijo tožnika na postopek redne odpovedi, ki je bil sprožen proti njemu. Iz vseh okoliščin primera, zlasti če se upošteva teža in narava obeh kršitev, ki ju je tožnik storil, je razvidno, da nikakor ne gre za tako hudi kršitvi, da bi sami po sebi predstavljali zadosten in utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ki jo je tožena stranka podala zaradi večjega števila drugih (hujših) kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki pa jih v pretežnem delu ni uspela dokazati. Odpovedni krivdni razlog v tožnikovem primeru torej ni tako resen in utemeljen, da bi onemogočal nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem, zato niso podani pogoji za redno odpoved iz krivdnega razloga iz 2. odstavka 88. člena ZDR. Odločitev sodišča prve stopnje, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga nezakonita, je torej pravilna, s tem v zvezi pa je sodišče prve stopnje utemeljeno ugodilo tudi tožbenemu zahtevku za vrnitev na delo in reparacijskemu zahtevku.

Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in po določbi 353. člena ZPP ter 2. točke 365. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje pritožbene stroške (165. ter 154. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.