VDSS sodba Pdp 1039/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-03-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - utemeljen razlog - odpovedni rok - sodno varstvo

Tožnica se s sporazumom o ureditvi medsebojnega pravnega razmerja (s katerim se je dogovorila za odškodnino namesto odpovednega roka in v katerem je navedeno, da stranki druga do druge nimata nobenih zahtevkov) ni mogla odpovedati sodnemu varstvu v zvezi z redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu delno spremeni tako, da se 1. odstavek točke I/3 izreka glasi:

„I/3. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki:

- obračunati bruto plače in plačati prispevke in davke iz bruto plače v višini 1.351,00 EUR mesečno za čas od 31. 8. 2010 do 29. 9. 2010, zahtevek za plačilo neto plač z zakonskimi zamudnimi obrestmi za to obdobje pa se zavrne;

- obračunati bruto plače v višini 1.351,00 EUR mesečno za obdobje 30. 9. 2010 do 1. 9. 2011 ter plačati prispevke in davke  ter tožnici izplačati neto zneske skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu do plačila.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku in ugotovilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 30. 8. 2010 nezakonita  (točka I/1 izreka), da delovno razmerje tožeči stranki pri toženi stranki traja z vsemi pravicami do 1. 9. 2011 (točka I/2 izreka), da je tožena stranka dolžna tožeči stranki obračunati zaostale plače v višini 1.351,00 EUR mesečno, plačati pripadajoče davke in prispevke ter tožnici izplačati neto zneske od vključno 31. 8. 2010 do 1. 9. 2011 skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu do plačila, višji zahtevek za izplačilo bruto plač in zakonskih zamudnih obresti od 18. dne dalje, je zavrnilo (točka I/3 izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki obračunati regres za letni dopust za leto 2011 v višini 748,10 EUR, plačati pripadajoče davke in tožnici izplačati neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2011 dalje do plačila, višji zahtevek za plačilo bruto zneska in zakonskih zamudnih obresti od 1. 7. 2011 ter plačilo prispevkov je zavrnilo (točka I/4 izreka). Zavrnilo je tudi zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati 5.000,00 EUR odškodnine v 8 dneh od prejema te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila (točka II izreka). Odločilo pa je tudi, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v višini 600,00 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku paricijskega roka dalje do plačila (točka III izteka).

Zoper ugodilni del sodbe se pravočasno iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP pritožuje tožena stranka in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje oziroma podrejeno, da sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne. Navaja, da je tožeča stranka podpisala sporazum o ureditvi medsebojnega pravnega razmerja dne 30. 8. 2010, na podlagi katerega ji je z njenim soglasjem prenehalo delovno razmerje in ji je tožena stranka izplačala nadomestilo za skrajšan odpovedni rok v višini 1.384,77 EUR. Z razlogi za podpis tega sporazuma se sodišče prve stopnje ni ukvarjalo. Tudi če bi tožena stranka sprejela stališče, da se tožnica s podpisom tega sporazuma ni odpovedala pravici izpodbijati zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, se je veljavno in prostovoljno odpovedala enemu mesecu delovnega razmerja, za kar je prejela nadomestilo v višini ene plače. Zaradi tega ne more imeti pravnega interesa za uveljavljanje terjatve, ki se ji je prostovoljno odpovedala in za katero je prejela denarno nadomestilo. V nasprotnem primeru bi prišlo do neupravičene obogatitve tožnice, saj bi za en mesec delovnega razmerja prejela dvojno plačilo. Izpodbijana sodba se ni izrekla o odločilnem vprašanju, ali je upravičen tožničin zahtevek za plačilo plače in obstoj delovnega razmerja za čas, za katerega se je tožnica tej pravici odpovedala in je prejela denarno nadomestilo v skladu z zakonom. V tem delu sodbe ni mogoče preizkusiti, materialno pravo pa je bilo zmotno uporabljeno, saj gre za dvojno plačilo za isto časovno obdobje.

Tožena stranka je po odhodu tožnice v bolniški stalež v septembru 2007 pridobila standard kakovosti ISO 9001. Potem se je vsebina dela „strokovnega sodelavca za zagotavljanje kakovosti“ razširila na opravila, ki so taksativno navedena v odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ta dela pred odhodom tožnice niso obstajala in pomenijo razliko med vsebino dela „strokovnega sodelavca za zagotavljanje kakovosti“ po pogodbi o zaposlitvi, ki jo je podpisala tožnica, in med pogodbo o zaposlitvi, ki jo je podpisala N.M.. Takšne vsebine del in delovnih opravil, kot jih je opravljala in jih še opravlja N.M., tožnica ni nikdar opravljala in jih seveda ni mogla opravljati. Zato je trditev sodišča, da je med strankami nesporno, da je bila N.M. zaposlena na isto in ne na drugo delovno mesto protispisna. Izpodbijane sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti, saj nima razlogov o tem, zakaj sodišče šteje, da se delovno mesto vsebinsko ni spremenilo. Prav tako izpodbijana sodba nima razlogov o tem, na podlagi katerih dokazov zaključuje, da je N.M. nadomeščala tožnico, saj izvedeni dokazi kažejo na nasprotno in sicer da nadomeščanja ni bilo, ker se vsebina dela razlikuje. Dejstvo, da se naziv delovnega mesta ni spremenil, ni pomembno, saj vsebino delovnega mesta določa konkretni opis delovnih nalog, ne pa njegov naziv. Iz zaslišanja A.Š. izhaja, da delovna opravila, ki jih je imela v pogodbi o zaposlitvi zapisana tožnica, ne obstajajo več. Toženka je sklenila dve pogodbi o zaposlitvi za delovno mesto z istim nazivom, a z drugačno vsebino, z dvema delavkama, potrebovala pa je le eno, zato bi se sodišče moralo izreči, ali so bili kriteriji, zaradi katerih je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana ravno tožnici, utemeljeni in zakoniti. Tega pa sodba ne ugotavlja in o tem nima nobenih razlogov. Prav tako sodba nima razlogov o tem, da je pri pravici tožnice vrniti se na delovno mesto strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti res šlo za delovno mesto tožnice, torej za delovno mesto, za katerega je ta dne 29. 6. 2007 podpisala pogodbo o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje tudi ni dojelo kompleksnosti sprememb v delovnem procesu, ko je zapisalo, da bi toženka morala tožnico seznaniti z vsemi spremembami. Seznanitev je bila sicer opravljena, vendar to tožnici ni moglo dati znanj za opravljanje dela, ki ga opravlja N.M.. Za to bi bilo potrebno kompleksno izobraževanje, ki pa ga toženka ni mogla izvesti, saj dveh delavk ni potrebovala. Izpodbijana sodba očitno bazira na prepričanju, da je imela tožnica zato, ker je bila opravičeno odsotna zaradi bolniškega staleža in porodniškega dopusta prednostno pravico do vrnitve na delovno mesto, ne glede na spremenjeno vsebino delovnega mesta.  To pa nima zakonite podlage. Sodišče prve stopnje tudi ni imelo nobene osnove niti pravne podlage za trditev, da bi pogodbe o zaposlitvi morala prenehati N.M. zgolj zato, ker bi morala nadomeščati tožnico. Takšnega odpovednega razloga zakon ne pozna. Sodišče prve stopnje je s takim stališčem v bistvu odreklo toženki pravico, da se kot delodajalec sama odloči, kateremu izmed dveh zaposlenih bo pogodbo odpovedala, če je potreben samo eden.  Izpodbijana sodba brez zakonske podlage ščiti delovnopravno razmerje tožnice tudi po času, ko tožnica ni bila več zaščitena kategorija in jo favorizira v primerjavi z N.M. do te mere, da delodajalcu odreka pravico uporabe kriterijev, po katerih bo odpovedal pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov. Nadalje izpodbijana sodba tudi nima razlogov, zakaj sodišče ne verjame toženki, da se je vsebina delovnega mesta spremenila tako, da se je v bistvu formirala povsem na novo.

Iz izpovedi priče A.Š. izhaja, da N.M. ne opravlja nobene izmed nalog, ki so v konkretnem opisu tožnice iz pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 6. 2007 ter da je zadolžena za delček v sistemu kakovosti. Izrecno je poudarjena kvaliteta storitev dostave, česar v času, ko je pogodbo podpisala tožnica, sploh ni bilo. Tako je bila pridobitev ISO standarda glavni cilj delovnega mesta, ki je bilo kreirano za tožnico. V času odsotnosti je ni nadomeščal nihče, saj je dela v zvezi s pridobitvijo ISO standarda vodila finančna direktorica.

Sodišče prve stopnje je zavzelo tudi stališče, da bi morala tožena stranka tožnici v podpis ponuditi novo pogodbo o zaposlitvi po 47. členu ZDR, če se je dejansko vsebina dela spremenila. To stališče pa kaže na to, da je sodišče prve stopnje morebiti menilo, da se je vsebina dela dejansko spremenila.

Iz izpovedi L.L. izhaja, da je tožena stranka na zahtevo mednarodne družbe TNT samo razširila opis delovnega mesta in ni sistemizirala novega. Multinacionalka namreč ni določala nazivov delovnih mest, ker ji je pomembna le vsebina in je tako iz tega razloga ostal naziv delovnega mesta nespremenjen, spremenila se je le vsebina. Tako ima sicer N.M. enak opis kot ga ima v prilogi k pogodbi o zaposlitvi tožnica, vendar z dodatkom, ki ga tožnica nima in prav ta dodaten opis pomeni bistveno vsebinsko razliko med delovnima mestoma. Tako je imela toženka za eno sistemizirano delovno mesto dejansko sklenjeni dve pogodbi o zaposlitvi za nedoločen čas, vendar sta bili sklenjeni za vsebinske različno delo. Pri tem je potrebno le delo ene delavke in sicer tiste, katere vsebina dela ustreza sedanjim potrebam delovnega procesa. Tožničino delo je postalo nepotrebno, saj dela po njeni pogodbi o zaposlitvi dejansko ni bilo več. Tako je tožena stranka dokazala obstoj utemeljenega odpovednega razloga, vendar pa je sodišče prve stopnje vse dokaze prezrlo in svojo odločitev utemeljilo izven rezultatov dokaznega postopka. Zaradi tega je dejansko stanje ugotovilo zmotno ter posledično nepravilno uporabilo materialno pravo, ko je razsodilo, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita.  Tožbeni zahtevek zaradi diskriminacije je bil očitno materialno motiviran, zato ni tako nepomembno, čemu je tožnica želela skrajšanje odpovednega roka in takojšnje prenehanje delovnega razmerja in čemu je zavrnila drugo delovno mesto, čeprav je bilo to formalno neustrezno, vendar pa ustrezno glede na dejansko tožničino izobrazbo. Če bi se sodišče prve stopnje opredelilo do ravnanj in trditev tožnice, bi moralo ugotoviti, da na njeni strani ni bilo niti najmanjšega interesa za ohranitev zaposlitve, tako pa se je temu izognilo z navedbo, da so razlogi za določena ravnanja tožnice nepomembni, zato se sodba s tega vidika izkaže za izjemno pristransko v obravnavanju pravdnih strank.

Tožeča stranka je na pritožbo odgovorila. Predlaga njeno zavrnitev.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti in na katere se sklicuje tožena stranka, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo, vendar pa je na pravilno ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo v odločitvi o reparacijskem zahtevku, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju.

Uvodoma pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izrek sodbe oblikovalo tako, da je pod točko I zapisalo, da se ugodi tožbenemu zahtevku, in ugodilo zahtevku v točkah I/1, I/2, 1/3 – prvi odstavek in v točki I/4, v drugem odstavku točke I/3 pa je del tožbenega zahtevka zavrnilo. Skladno s tretjim odstavkom 324. člena ZPP izrek sodbe obsega odločbo, s katero je sodišče ugodilo posameznim zahtevkom, ki se nanašajo na glavno stvar in stranske terjatve, ali jih je zavrnilo, in odločbo o obstoju ali neobstoju terjatve, ki je bila uveljavljena zaradi pobota (tretji odstavek 319. člena). Tako je nepotreben zapis v izreku, da se zahtevku ugodi, saj mora biti izrek sestavljen tako, da to izhaja iz njega samega. Kljub opisani pomanjkljivosti izreka, pa je pritožbeno sodišče štelo, da je izrek še razumljiv in da ne gre za kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

Nadaljnja ugotovitev pritožbenega sodišča je, da je neutemeljen pritožbeni očitek, da se sodba sodišča prve stopnje ne da preizkusiti in da nima razlogov o odločilnih dejstvih. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev oprlo na stališče, da delodajalec ne sme delavke, odsotne zaradi porodniškega dopusta ali bolniškega staleža, nadomestiti z delavko, ki jo na tem istem delovnem mestu zaposli za nedoločen čas, saj se skladno z 2. alineo 1. odstavka 52. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) v takem primeru sklene pogodba o zaposlitvi za določen čas. Sodba sodišča prve stopnje ima vse bistvene dejanske ugotovitve in pravne zaključke in jo je mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je razloge za svojo odločitev obširno obrazložilo, dejstvo, da se tožena stranka z odločitvijo ne strinja, pa ne pomeni kršitve po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Prav tako je sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi pravilno upoštevalo listinsko gradivo v spisu, saj ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bila N.M. zaposlena na istem in ne na drugem delovnem mestu kot tožnica, temelji na listinah v spisu in ni protispisna, kot zatrjuje pritožba, zato sodišče prve stopnje tudi ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb postopka po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, kar bo podrobneje obrazloženo v nadaljevanju.

V tej zadevi so odločilna naslednja dejstva:

- Tožnica je bila k toženi stranki prevzeta dne 27. 2. 2006 od pravnega prednika D. d.o.o. na vsebinsko enako delovno mesto „kontrolor kakovosti“.

- Dne 5. 2. 2007 je tožnica nastopila porodniški dopust.

- Dne 29. 6. 2007 je tožnica s toženo stranko sklenila pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas s polnim delovnim časom za delovno mesto „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“, ki ga je imela tožena stranka sistemiziranega za enega izvajalca.

- Dne 8. 10. 2007 je tožena stranka sklenila pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas s polnim  delovnim časom za isto delovno mesto t.j. „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ z delavko N.M.

- Tožena stranka je dne 30. 12. 2010 sklenila z N.M. novo pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas za isto delovno mesto „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ zaradi spremenjenih pogojev dela, ni pa nove pogodbe o zaposlitvi sklenila z drugo izvajalko to je tožnico.

- Tožena stranka je tožnici po vrnitvi na delo, dne 30. 8. 2010 redno iz poslovnega razloga odpovedala pogodbo o zaposlitvi z utemeljitvijo, da je tožničino delovno mesto postalo nepotrebno. Ugotovila je, da so v času tožničine odsotnosti z dela, ki je trajala neprekinjeno od 5. 2. 2007 dalje, nastopile spremenjene okoliščine glede vsebine in organizacije dela. V času, ko je tožena stranka zaradi nemotenega izvajanja procesa zagotavljanja kontrole za delovno mesto strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti sklenila pogodbo o zaposlitvi z drugo delavko, ki to delo opravlja neprekinjeno tri leta, so bile v sistemu kakovosti vzpostavljene nove metode, tehnike in načini dela v skladu s politiko, procesi in postopki matične družbe, nov sistem spremljanja in izboljševanja kakovosti storitev. Zaradi tega se je vsebina tožničinega delovnega mesta spremenila do te mere, da ta ob vrnitvi na delo dela po pogodbi ni sposobna opravljati zaradi spremembe njegove vsebine. To je tožena stranka ugotovila v tritedenskem uvajanju tožnice od 2. 8. 2010 dalje. Ker ima tožena stranka sistemizirano le eno delovno mesto strokovnega sodelavca za zagotavljanje kakovosti, za kar v celoti zadošča delo N.M., je potreba po delu tožnice prenehala.

- Tožnica je s toženo stranko dne 30. 8. 2010 sklenila Sporazum o ureditvi medsebojnega pravnega razmerja, s katerim se je s toženo stranko dogovorila za izplačilo denarnega povračila v višini 1.384,77 EUR kot nadomestila za  odpovedni rok skladno s 94. členom ZDR. To povračilo ji je bilo izplačano skupaj s plačo za mesec avgust in s 30. 8. 2010 je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo. S tem sporazumom sta se stranki tudi dogovorili, da nobena do druge nima v zvezi z delovnim razmerjem tožnice na podlagi pogodbe o zaposlitvi nobenih denarnih ali drugih zahtevkov več oziroma, da se vsem morebitnim drugim pravicam, obveznostim in zahtevam iz pogodbe o zaposlitvi izrecno odpovedujeta.

Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da je tožnica kljub sklenjenemu Sporazumu o ureditvi medsebojnega pravnega razmerja lahko zahtevala sodno varstvo pred pristojnim delovnim sodiščem in v roku 30 dni od vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi vložila tožbo na ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga skladno s 3. odstavkom 204. člena ZDR, saj se tožnica svojim pravicam ne more vnaprej odpovedati. Tako se je tožnica s toženo stranko s tem sporazumom na podlagi 94. člena ZDR lahko dogovorila o denarnem povračilu namesto odpovednega roka, ni pa se mogla odpovedati sodnemu varstvu v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Razlogi, zaradi katerih se je tožnica odločila, da se strinja z izplačilom denarnega povračila namesto odpovednega roka, niso pomembni, kar je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. S tem pa ni izjemno pristransko obravnavalo strank, kar zatrjuje pritožba. Pravico do te odločitve tožnici daje zakon, ki ne določa, da bi morali biti za pridobitev te pravice, izpolnjeni kakršnikoli drugi razlogi oziroma pogoji. Kljub temu, da se je tožnica odpovedala  odpovednemu roku, ima vsekakor pravni interes, da se ugotovi nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožene stranke, zato so pritožbene navedbe v tej smeri neutemeljene.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka na delovno mesto „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“, na katerem je bila od 29. 6. 2007 zaposlena tožnica, ki je bila od 5. 2. 2007 na porodniškem dopustu, s 15. 10. 2007 na podlagi  pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 10. 2007 za nedoločen čas s polnim delovnim časom zaposlila N.M.. Tako je imela tožena stranka na delovnem mestu, za katerega je imela sistemiziranega enega izvajalca, zaposleni dve izvajalki.

Iz opisa delovnega mesta „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“, ki je sestavni del Pravilnika o organiziranosti in sistemizaciji delovnih mest (B1), in je pri toženi stranki stopil v veljavo s 1. 7. 2007, tožničine pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 6. 2007 (A1) in pogodbe o zaposlitvi N.M. z dne 8. 10. 2007 (B9) izhaja, da je bil opis delovnega mesta „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ isti, torej se vsebina dela od 29. 6. 2007 do 8. 10. 2007 ni spremenila in je dejansko šlo pri N.M. za nadomeščanje tožnice. Za enak opis delovnega mesta pa je N.M. podpisala tudi pogodbo o zaposlitvi dne 30.12.2010 (B19). Da gre za enak opis dela potrjujejo tudi listine v spisu in sicer obvestilo o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 19. 8 2010 (A5), kjer je tožena stranka zapisala, da je sklenila pogodbo za enako delovno mesto „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ z drugo delavko, ki vsebino dela opravlja tudi sedaj. To je tožena stranka zapisala tudi v redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 30. 8. 2010 (A2), kjer pa je svojo odločitev obrazložila tudi s tem, da potrebuje in ima sistemizirano le eno potrebno delovno mesto strokovnega sodelavca za zagotavljanje kakovosti, za katero zadošča delo N.M.. Tako je tožena stranka že ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi z N.M. v oktobru 2007 vedela, da bo imela na tem delovnem mestu zaposleni dve delavki, čeprav je bil potreben le en izvajalec. Zaradi tega so neutemeljene pritožbene navedbe, da  se je vsebina dela na tem delovnem mestu tako spremenila, da N.M. tožnice ni nadomeščala. V kolikor pa bi bila vsebina delovnega mesta za katerega je sklenila s toženo stranko pogodbo o zaposlitvi N.M. res popolnoma drugačna, od delovnega mesta, za katero je imela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi tožnica, bi morala tožena stranka vsebino del skladno s 20. členom ZDR spremeniti s Pravilnikom o organiziranosti in sistemizaciji delovnih mest. Opis delovnega mesta „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ še vedno ustreza opisu delovnega mesta, za katerega je imela tožnica s toženo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi, zato ni prišlo do prenehanja potrebe po delu tožnice pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 6. 2007. Iz tega pa izhaja tudi, da so neutemeljene pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni dojelo kompleksnosti sprememb na tem delovnem mestu. Te očitno niso bile bistvene, saj bi tožena stranka v tem primeru opis delovnega mesta spremenila, tega pa ni storila.

Tudi po stališču pritožbenega sodišča bi morala tožena stranka enakopravno obravnavati obe delavki, s katerima je imela sklenjeni pogodbi o zaposlitvi za to delovno mesto. Pri tem v zvezi s pritožbenimi navedbami poudarja, da tožnica ni favorizirana, le kljub dalj časa trajajoči odsotnosti ima pravico do enakopravne obravnave kot vsi ostali, pri toženi stranki zaposleni delavci. V primeru, da bi se dejansko spremenila vsebina del na tem delovnem mestu, bi morala tožena stranka novo pogodbo o zaposlitvi, ki jo je dne 30. 12. 2010 ponudila v podpis N.M., ponuditi tudi v podpis tožnici. Ker je N.M. na delovnem mestu „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ dejansko nadomeščala tožnico v času njene opravičene odsotnosti z dela, bi morala tožena stranka z njo skleniti pogodbo o zaposlitvi za določen čas in sicer za čas tožničine odsotnosti po 2. alinei 54. člena ZDR, kar je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje.

Ker je stanje, da je imela na istem delovnem mestu, kljub temu da je sistemiziran en izvajalec, zaposleni dve delavki, povzročila tožena stranka sama, utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožnici ni obstajal. Tako je neutemeljen pritožbeni očitek, da bi se moralo sodišče prve stopnje izreči o tem, ali so bili kriteriji, zaradi katerih je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana ravno tožnici, utemeljeni in zakoniti. V primeru, da pa se je vsebina del res spremenila do tolikšne mere, da jih tožnica ni bila več sposobna opravljati, kar iz opisa delovnega mesta „strokovni sodelavec za zagotavljanje kakovosti“ ne izhaja, bi ji tožena stranka kvečjemu lahko redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi zaradi nesposobnosti po 2. alinei 88. člena ZDR, nikakor pa ne iz poslovnega razloga.

Utemeljeno pa pritožba opozarja na to, da je sodišče prve stopnje tožnici dosodilo tudi bruto znesek plače za mesec september 2010, čeprav je tožnica za ta mesec že prejela denarno povračilo zaradi skrajšanja odpovednega roka. Ker se denarno povračilo namesto odpovednega roka, ki ga delodajalec izplača delavcu skladno s 94. členom ZDR, šteje za dohodek iz delovnega razmerja, mora delodajalec skladno z Zakonom o dohodnini (ZDoh-2, Ur. l. RS, št. 117/06 in nadaljnji) od tega obračunati in plačati dohodnino ter skladno z Zakonom o prispevkih za socialno varnost (ZPSV, Ur. l. RS, št. 5/96 in nadaljnji) obračunati in plačati tudi vse prispevke za socialno varnost. Z dnem prenehanja delovnega razmerja, kar je v tej zadevi 30. 8. 2010, je tožnica izgubila lastnost zavarovanca, saj jo je tožena stranka skladno s 26. členom Zakona o matični evidenci zavarovancev in uživalcev pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanje (ZMEPIZ, Ur. l. RS, št. 81/2006 in nadaljnji) morala odjaviti iz zavarovanja. Ker denarno povračilo nima narave nadomestila za čas odsotnosti z dela v času odpovednega roka, se plačani prispevki ne morejo prenesti na obdobje po prenehanju delovnega razmerja tožnici. Tako je tožena stranka dolžna tožnici plačati prispevke tudi od 31. 8. 2010 do 29. 9. 2010, tožnica pa  za to obdobje ni upravičena do plačila neto plače, saj znesek v višini neto plače prejela kot denarno povračilo za skrajšanje odpovednega roka, česar pa sodišče prve stopnje pri odločitvi ni upoštevalo.

Pritožbeno sodišče  je skladno s 1. odstavkom 360. člena ZPP presodilo le  pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu delno (1. odstavek točke I/3 izreka) spremenilo, tako da je tožena stranka dolžna tožnici obračunati bruto plače in plačati prispevke in davke iz bruto plače v višini 1.351,00 EUR mesečno za čas od 31. 8. 2010 do 29. 9. 2010, zavrnilo pa je zahtevek za izplačilo neto zneska za to obdobje skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (1. odstavek 351. člena in 5. alinea 358. člena ZPP). V preostalem pa je pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožeča stranka sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj z njim k odločitvi ni bistveno pripomogla (155. člen ZPP).

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1, 88/2, 94, 204, 204/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.