VDSS sodba Pdp 1192/2011, enako Pdp 1145/2011, Pdp 1148/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-02-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

terjatev iz delovnega razmerja - sprememba delodajalca - stečaj delodajalca - prijava terjatev - solidarna odgovornost - odškodninska odgovornost

Ker tožena stranka, od katere je bila tožnica prenesena k njeni hčerinski družbi, po prenosu ni bila več tožničin delodajalec, kajti delovno razmerje med njima ni bilo ponovno vzpostavljeno, tožnica ne more uspešno uveljavljati neplačanih terjatev iz delovnega razmerja s hčerinsko družbo od tožene stranke, ker le-ta ni njen delodajalec.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da se ugotovi obstoj terjatve tožeče stranke do tožene stranke v višini 5.198,41 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 10. 2009 dalje do plačila ter da se toženi stranki naloži, da je dolžna tožeči stranki povrniti pravdne stroške, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila (I. točka izreka sodbe). Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki plačati stroške postopka v znesku 843,00 EUR, v roku 15 dni od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15-dnevnega paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo (II. točka izreka sodbe).

Zoper navedeno sodbo se je pravočasno pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov iz prvega odstavka 338. člena ZPP, to je zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, s tem ko ni upoštevalo obveznosti iz pogodbe med toženo stranko in hčerinsko družbo, invalidskim podjetjem M. d.o.o., po kateri je tožena stranka dolžna prevzeti delavce, če bi podjetje M. d.o.o. prenehalo obstajati zaradi stečaja, likvidacije ali na drug način. Prenehanje invalidskega podjetja je bilo predvidljivo že veliko pred uvedbo stečaja, tožena stranka pa je istočasno zahtevala uvedbo stečaja nad M. in nad seboj. Zaradi tega je tožena stranka prenehala obstajati pred hčerinsko družbo in ni bila zmožna izpolniti obveznosti po pogodbi s hčerinsko družbo. Tožena stranka delavcev namerno ni sprejela, zaradi česar je kršila dogovorjeno obveznost in je tožeči stranki odškodninsko odgovorna za škodo v višini uveljavljane terjatve. Podjetje M. d.o.o. je bilo že od leta 2002 v izgubi, slabo likvidno in zelo zadolženo, vendar sodišče prve stopnje dejanskega stanja v tej smeri ni ugotavljalo, čeprav to po mnenju tožeče stranke bistveno vpliva na presojo obveznosti tožene stranke in njeno odškodninsko odgovornost. Če bi tožena stranka delavce sprejela nazaj v delovno razmerje, bi s tem zagotovila ustrezno izplačilo odpravnine, saj je tožena stranka, za razliko od M., vsaj delno sposobna za plačilo odpravnine. Tožena stranka je bila kot 100 % lastnica hčerinske družbe dolžna zagotoviti ukrepe ob kapitalski neustreznosti. Tožeča stranka je s tem v zvezi predlagala izvedbo dokaza s postavitvijo izvedenca finančne stroke, vendar sodišče tega dokaza ni izvedlo. Ker sodišče prve stopnje ni ugotavljalo odškodninske odgovornosti tožene stranke za nastalo škodo zaradi opustitve dolžnih ukrepov po ZFPPIPP, je zmotno ugotovilo dejansko stanje in zmotno uporabilo materialno pravo.

Nadalje navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ker ni upoštevalo Direktive Sveta 2001/23/ES, ki v 4. členu določa, da se v primeru, če pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje preneha, ker se delovni pogoji zaradi prenosa bistveno spremenijo v škodo delavca, šteje, da je delodajalec odgovoren za prenehanje pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja. Ne glede na to, da je bila tožeča stranka pri hčerinski družbi zaposlena že od leta 2002 dalje, so se ob opustitvi obveznosti tožene stranke iz dogovora s hčerinsko družbo (5. člen) pogoji njene zaposlitve bistveno poslabšali ob uvedbi stečaja nad hčerinsko družbo v primerjavi z zaposlenimi pri toženi stranki. Do bistvenega poslabšanja položaja tožeče stranke je prišlo v letu 2009, ko je veljala direktiva, zaradi česar bi jo sodišče moralo uporabiti.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe. Trditev v pritožbi, da bi tožena stranka morala realizirati dogovor iz pogodbe med družbo M. d.o.o. in toženko, da mora toženka prevzeti delavce ob prenehanju podjetja M. d.o.o. zaradi stečaja, je neutemeljena, saj je bil stečajni postopek nad toženko začet pred stečajnim postopkom nad družbo M. d.o.o.. Zato tožena stranka tožeče stranke zaradi začetka stečajnega postopka ni mogla zaposliti. Iz tega razloga tudi prijavljene terjatve v stečajnem postopku tožene stranke za plačilo odpravnine ni bilo mogoče priznati. Prav tako ne obstaja odškodninska odgovornost tožene stranke, saj tožena stranka ni kršila dogovorjene obveznosti iz pogodbe, poleg tega pa je tožeča stranka v stečajnem postopku prijavila le svojo terjatev iz razloga neplačila odpravnine in ne plačila odškodnine. Neutemeljene so tudi navedbe glede kapitalske ustreznosti. V kolikor gre za odškodninsko odgovornost, bi lahko šlo le za odgovornost uprave družbe M. d.o.o.. Tudi sklicevanje na 4. člen Direktive sveta 2001/23/ES je materialnopravno zmotno, saj direktiva ne določa solidarne odškodninske odgovornosti prenosnika in prevzemnika, v konkretnem primeru pa gre za terjatve delavca do prevzemnika, nastale po prenosu, zato tudi ne gre za primer iz direktive oz. 4. odstavka 73. člena ZDR, po katerem delodajalec prenosnik skupaj z delodajalcem prevzemnikom solidarno odgovarja le za terjatve delavcev, nastale do datuma prenosa. Prav tako pa niso podani pogoji za solidarno odgovornost po 3. odstavku 73. člena ZDR, saj niti ni bilo zatrjevano, da je prišlo do poslabšanja pogojev iz pogodbe o zaposlitvi, tožnik pa tudi ni odpovedal pogodbe o zaposlitvi, kar je bilo nesporno ugotovljeno.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih  uveljavlja pritožba, in skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nadaljnji; ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Tožnica je bila s sklepom tožene stranke z dne 8. 3. 2002 z delovnega mesta šivanje II iz ... razporejena za nedoločen čas v podjetje M. d.o.o., na delovno mesto šivanje II, od 1. 3. 2002 dalje. V družbi M. d.o.o. je bila zaposlena od leta 2002 dalje, nato pa ji je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana zaradi stečaja nad to družbo.

V stečajnem postopku nad M. je tožnica prijavila terjatve iz naslova regresa za letni dopust za leto 2009 v višini 625,00 EUR in odpravnine po 109. členu Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002 s spremembami; ZDR/02) v višini 4.573,41 EUR, ki jo je stečajni upravitelj priznal. Ker M. ni sposoben poplačila (priznane) terjatve, je tožnica terjatev v istem znesku prijavila tudi v stečaju nad toženo stranko, ker naj bi bila podana odškodninska odgovornost tožene stranke. Le-ta je z M. dne 4. 8. 1995 sklenila Pogodbo o zaposlovanju delavcev tožene stranke v M., v kateri se je zavezala, da bo v primeru, da bi podjetje M. zaradi stečaja, likvidacije oz. na kakšen drugačen način prenehalo obstajati, vse delavce M. sprejela v delovno razmerje (3. člen), česar pa ni storila, saj je bil stečaj nad M. uveden pred stečajem tožene stranke. Glede na naravo sporazuma iz leta 1995 je po mnenju  tožnice s prehodom v invalidsko podjetje M. prišlo do spremembe delodajalca po 73. členu ZDR, pri delodajalcu prevzemniku (M.) pa je kasneje prišlo do bistvenega poslabšanja razmer. Zato je na podlagi 4. člena

Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (v nadaljevanju:

Direktiva Sveta 2011/23/ES) in 73. člena ZDR, tožena stranka kot delodajalec prenosnik solidarno odgovorna za poplačilo terjatev, ki jih ima tožnica do M. (delodajalca prevzemnika).

Po določbi 3. člena Pogodbe o zaposlovanju delavcev tožene stranke pri M. je imela tožeča stranka pravico vrniti se k toženi stranki po prenehanju delovnega razmerja pri M.. Tožnica niti ni zatrjevala, da bi v skladu z določbama prvega in drugega odstavka 204. člena ZDR uveljavljala varstvo pravic pri toženi stranki in nato sodno varstvo v zvezi z vrnitvijo k toženi stranki. Ker tožena stranka ni delodajalec tožeče stranke in delovno razmerje z toženo stranko ni bilo nikoli ponovno vzpostavljeno, saj se tožeča stranka k toženi stranki ni vrnila, ne more na podlagi 3. člena Pogodbe o zaposlovanju delavcev tožene stranke v M. od tožene stranke uspešno uveljavljati terjatev iz delovnega razmerja. Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (Uradni list RS, št. 126/2007, s spremembami; ZFPPIPP) namreč med pravnimi posledicami uvedbe stečajnega postopka ne določa prenehanja delovnega razmerja po samem zakonu (z dnem uvedbe stečaja, tako kot je to veljalo po prej veljavnih predpisih – ZPPSL), tega pa tudi ZDR ne določa. Zato uvedba stečajnega postopka zoper toženo stranko ne pomeni, da tožeča stranka ne bi mogla uveljavljati vrnitve k toženi stranki v smislu 3. člena Pogodbe o zaposlovanju delavcev tožene stranke v M., tudi če je bil zoper toženo stranko že uveden stečajni postopek.

ZFPPIPP v 28. členu določa temeljne obveznosti poslovodstva pri vodenju poslov. Po 1. odstavku 28. člena mora poslovodstvo zagotoviti, da družba posluje v skladu s tem zakonom in pravili poslovnofinančne stroke. Po 2. odstavku 28. člena ZFPPIPP pa mora poslovodstvo pri vodenju poslov družbe ravnati s profesionalno skrbnostjo poslovnofinančne stroke in si pri tem prizadevati, da je družba vedno kratkoročno in dolgoročno plačilno sposobna. V skladu s 3. odstavkom 28. člena so člani poslovodstva solidarno odgovorni družbi za škodo, ki nastane zaradi kršitve njihovih obveznosti, določenih v 2. poglavju tega zakona, odškodninske odgovornosti pa so prosti, če v skladu s 4. odstavkom 28. člena ZFPPIPP  dokažejo, da so pri izpolnjevanju svojih obveznosti ravnali s profesionalno skrbnostjo poslovnofinančne stroke in stroke upravljanja podjetij. Nadalje 29. člen ZFPPIPP določa temeljne obveznosti članov nadzornega sveta pri opravljanju nadzora nad vodenjem poslov družbe. V skladu s 1. odstavkom 29. člena ZFPPIPP mora nadzorni svet pri izvajanju svojih pristojnosti in odgovornosti za opravljanje nadzora nad vodenjem poslov družbe redno preverjati, ali je družba kratkoročno in dolgoročno plačilno sposobna in ali poslovodstvo ravna v skladu s pravili iz 2. poglavja tega zakona. Člani nadzornega sveta so po določbi 2. odstavka 29. člena solidarno odgovorni družbi za škodo, ki jo je imela zaradi kršitve njihovih obveznosti iz 2. poglavja tega zakona, svoje odgovornosti pa so prosti, če v skladu s 3. odstavkom 29. člena dokažejo, da so pri izpolnjevanju svojih obveznosti ravnali s profesionalno skrbnostjo poslovnofinančne stroke in stroke upravljanja podjetij.

Nadalje ZFPPIPP v Pododdelku 2.2.3 (členi od 42 do 44) določa odškodninsko odgovornost članov poslovodstva in nadzornega sveta družbe do upnikov. Po določbi 1. odstavka 42. člena ZFPPIPP je poslovodstvo upnikom odgovorno za škodo, ki so jo imeli, ker v stečajnem postopku niso dosegli polnega plačila, če je bil nad družbo začet stečajni postopek in če poslovodstvo pred začetkom stečajnega postopka ni pravočasno opravilo dejanj iz 35. do 39. člena tega zakona (poročilo o ukrepih finančnega prestrukturiranja – 35. člen, sklic skupščine – 36. člen, vpis in plačilo novih delnic – 37. člen, obveznost poslovodstva vložiti predlog za začetek stečajnega postopka – 38. člen, obveznosti poslovodstva glede postopka prisilne poravnave – 39. člen) ali je ravnalo v nasprotju s prepovedmi iz 34. člena tega zakona (obveznost enakega obravnavanja upnikov).Po določbi 1. odstavka 43. člena ZFPPIPP so člani nadzornega sveta upnikom solidarno odgovorni za škodo, ki so jo imeli, ker v stečajnem postopku niso dosegli polnega plačila. ZFPPIPP v 5. odstavku 44. člena določa, da se odškodninski zahtevek po 42. in 43. členu uveljavlja za račun vseh upnikov, ki imajo pravico do plačila svojih terjatev v stečajnem postopku nad družbo, tako da mora odgovorna oseba odškodnino plačati družbi kot stečajnemu dolžniku.

Iz navedenega izhaja, da se določbe ZFPPIPP nanašajo na odškodninsko odgovornost uprave in nadzornega sveta stečajnega dolžnika za škodo, ki je nastala upnikom zaradi neizvedbe ukrepov iz 35. do 39. člena tega zakona ali ravnanja v nasprotju s prepovedjo iz 34. člena tega zakona, ne določajo pa  odškodninske odgovornosti lastnika oziroma družbenika stečajnega dolžnika. Ker ustanovitelj odškodninsko ne odgovarja za stečaj, ne gre za protipravno ravnanje tožene stranke kot lastnika M., ker naj bi bil stečaj zoper M. uveden „prepozno“ in se delavci M. niso mogli ponovno zaposliti pri toženi stranki na podlagi 3. člena Pogodbe o zaposlovanju delavcev tožene stranke pri M. iz leta 1995. Ker ni protipravnega ravnanja tožene stranke v smislu 131. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 2/02 s spremembami; OZ), ki določa protipravnost kot enega izmed elementov civilnega odškodninskega delikta, ki morajo biti podani kumulativno, tožena stranka ni odškodninsko odgovorna tožnici za primer, da se ne bo mogel v celoti poplačati v stečajnem postopku nad M., kot je pravilno ugotovilo že prvostopenjsko sodišče.

Neutemeljeno je tudi sklicevanje na 73. člen ZDR in 4. člen Direktive Sveta 2011/23/ES, saj je tožnica prešla iz tožene stranke v M. v letu 2002, v skladu s takrat veljavnima Zakonom o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in 42/90; ZTPDR) in Zakonom o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90; ZDR/90). V tem času torej ZDR/02 še ni veljal. Institut prevzema na delo v drugo organizacijo oziroma k delodajalcu, ki smo ga poznali do uveljavitve ZDR/02, ni enak institutu prenosa podjetij, obratov in delov podjetja ali obratov glede na Direktivo sveta 2001/23/ES (ki je bila prenesena v naš sistem šele po 1. 1. 2003 – z določbo 73. člena ZDR/02).

Čeprav v tožničinem primeru ne gre za spremembo delodajalca v smislu 73. člena ZDR, ampak za prevzem k drugemu delodajalcu po prej veljavnih predpisih, kot je pravilno presodilo že sodišče prve stopnje, pritožbeno sodišče pojasnjuje, da določbe 73. člena ZDR (in navedene direktive) v nobenem primeru ne bi mogle predstavljati pravne podlage za ugoditev tožbenemu zahtevku (na podlagi solidarne odgovornosti delodajalca prenosnika za terjatve delavca) v tem sporu.

ZDR namreč v 3. odstavku 73. člena določa, da ima delavec enake pravice, kot če pogodbo o zaposlitvi odpove delodajalec iz poslovnih razlogov, če se pri delodajalcu prevzemniku iz objektivnih razlogov poslabšajo pravice iz pogodbe o zaposlitvi in delavec zato odpove pogodbo o zaposlitvi. V skladu s 4. odstavkom 73. člena ZDR pa je delodajalec prenosnik skupaj z delodajalcem prevzemnikom solidarno odgovoren za terjatve delavcev, nastale do datuma prenosa, ter za terjatve, nastale zaradi odpovedi po prejšnjem odstavku, torej v primeru, če delavec odpove pogodbo o zaposlitvi, ker so se iz objektivnih razlogov poslabšale pravice iz pogodbe o zaposlitvi. Iz citiranih določb izhaja, da tudi če bi šlo za spremembo delodajalca po 73. členu ZDR/02, ne bi bilo nikakršne podlage za solidarno odgovornost tožene stranke (prenosnika) za terjatve delavca v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja v M. (prevzemniku). Širjenje odgovornosti delodajalca prenosnika tudi na primere, ko bi delavcu prenehalo delovno razmerje na podlagi odpovedi v stečaju ali iz poslovnih razlogov, ni sprejemljivo in zanj v citiranih določbah ni nobene pravne podlage. Teh obveznosti ni dopustno široko razlagati, saj že Direktiva izjemoma v 4/2. členu določa le obveznost prevzemnika, ne pa prenosnika.

Zato sodišče prve stopnje utemeljeno ni uporabilo določb drugega odstavka 4. člena Direktive Sveta 2001/23/ES, ki določa, da se šteje, da je delodajalec odgovoren za prenehanje pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, če pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje preneha, ker se delovni pogoji zaradi prenosa bistveno spremenijo v škodo delavca. Iz Direktive tudi sicer ne izhaja, da bi se termin „delodajalec“ nanašal na delodajalca prenosnika, zato ureditev v Direktivi ne daje podlage za odločitev, da bi bil delodajalec prenosnik solidarno zavezan za vse terjatve delavca do prevzemnika, ki nastanejo zaradi poslabšanja delovnih pogojev delavca zaradi prenosa.

Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere je pazilo po uradni dolžnosti, je sodišče druge stopnje pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe, v skladu s 1. odstavkom 165. člena ZPP ter 154. členom ZPP.

Odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k odločanju o pritožbi, zato tudi  tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, v skladu z 2. odstavkom 165. člena ter 155. členom ZPP.

ZDR člen 73, 204. ZFPPIPP člen 28, 29, 42, 43, 44. OZ člen 131.

Opr. št: Pdp 1145/2011, ECLI:SI:VDSS:2011:PDP.1145.2011

Opr. št: Pdp 1148/2011, ECLI:SI:VDSS:2011:PDP.1148.2011

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VDSS sodba Pdp 111/2012, enako Pdp 112/2012