VDSS sodba Pdp 996/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-02-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - znaki kaznivega dejanja

Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, v kateri je bilo tožnici očitano nepravočasno polaganje kupnine, je zakonita. Z očitanim ravnanjem je tožnica ne le kršila pravila tožene stranke, ampak tudi svoje obveznosti iz delovnega razmerja, pri čemer ima kršitev vse znake kaznivega dejanja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnice, da se ugotovi nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožene stranke z dne 18. 5. 2009; da tožnici, na njeni podlagi, pogodba o zaposlitvi ni prenehala veljati in traja do 11. 6. 2010; da ji je toženka do  11. 6. 2010 dolžna priznati vse pravice iz delovnega razmerja ter plačati odškodnino v višini 12.000,00 EUR in odškodnino zaradi diskriminacije v višini 4.000,00 EUR. Odločilo je, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica zaradi zmotne uporabe materialnega prava, zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter bistvene kršitve določb pravdnega postopka. V pritožbi navaja, da je sodišče napačno ocenilo izvedene dokaze in v posledici tega dejansko stanje tudi zmotno ugotovilo. Tožnica se ne strinja z zaključki sodišča, da toženka v postopku izredne odpovedi ni kršila Zakona o delovnih razmerjih v smislu vsebinskih in procesnih določb. Namreč vsebina pisne obdolžitve toženke, v kateri tožnici očita kršitev v obdobju med 12. 4. in 15. 4. 2009, po mnenju tožnice ni identična z vsebino izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v kateri se kršitve nanašajo na obdobje od 12. 4. 2009 do 23. 4. 2009. Tožnici se očita kršitev navodil, da je bilo potrebno prejeto kupnino polagati vsak ponedeljek in četrtek, ter da je tako tožnica kršila nepisana navodila, ker kupnine za prodano gorivo, od 12. 4. 2009 do 15. 4. 2009, v skupni vrednosti 812,84 EUR, ni položila dne 13. 4. 2009 oziroma 16. 4. 2009 in tudi ne 20. 4. 2009, temveč šele 23. 4. 2009. Tožnica je namreč na glavni obravnavi dne 2. 4. 2010 povedala, da je bila praksa v zvezi s polaganjem kupnine takšna, da so pozimi, ko ni bilo veliko prometa, denar polagali, ko se je nabralo dovolj denarja, poleti pa, ko je bil promet večji pa dvakrat tedensko. Njeno izpoved je v celoti potrdila priča R.L., ki je izpovedala, da so se v preteklosti dogajali zamiki pri pologih do 10 dni. Povsem v nasprotju s trditvijo tožnice in priče R.L. pa je izpovedala priča K.F.. Priča, zaslišana na obravnavi, je najprej suvereno povedala, da se je striktno držala navodil, šele kasneje, ko so ji predočili listinske dokaze pa je potrdila, da je tudi sama imela zamude pri polaganju gotovine. Tudi priča S.R. je izpovedala, da se je denar po navodilih polagal dvakrat tedensko, ni se pa spomnila, ali je bil to ponedeljek ali četrtek ter da se je dogajalo, da denar ni bil pravočasno položen iz različnih razlogov. V kolikor je direktor tožene stranke na sestanku dne 22. 11. 2008 dal natančna navodila glede polaganja kupnine, pa ni povsem razumljivo, zakaj se vsi zaposleni tega navodila niso držali. Sicer pa je tudi priča R.L. povedala, da so tožničine zamude pri pologu gotovine odstopale od običajnih, vendar s tem ni bilo ogroženo poslovno sodelovanje med toženo stranko in P. d.d.. Zato ni mogoče pritrditi sodišču, da je toženka dokazala, da je pravočasnost polaganja denarja štela kot pomembno delovno obveznost. V kolikor bi temu res bilo tako, bi tožena stranka očitno izdala pisna navodila. Sicer pa zaradi tožničinega ravnanja toženki ni bila povzročena nobena škoda, saj je P. d.d. s toženko še vedno posloval in posluje še danes. Zato tožnica ugotavlja, da je sodišče glede očitkov o hujših kršitvah delovne obveznosti, v smislu 2. alinee prvega odstavka 110. člena ZDR in 2. alinee prvega odstavka 111. člena ZDR, zapisalo le svoje mnenje, ne pa ugotovitve, katere bi bile dokazno podprte. Sodišče pa je tudi zmotno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo, da so bili razlogi za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi utemeljeni in da so onemogočali nadaljevanje delovnega razmerja med strankama. Tožnica pa tudi meni, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, saj izpodbijana sodba ne vsebuje razloge o odločilnih dejstvih in pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožničinemu zahtevku v celoti ugodi oziroma podredno sodbo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Tožnica priglaša stroške pritožbe.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo in prerekala navedbe tožnice v pritožbi ter pritožbenemu sodišču predlagala, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne ter tožnici naloži plačilo stroškov postopka. Navedla je, da je sodišče prve stopnje, v izpodbijani sodbi, povsem pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo ter ni kršilo pravil postopka. Tožena stranka je priglasila stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa skladno z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 36/2004) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po drugem odstavku 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka ter da je tudi pravilno uporabilo materialno pravo, zato pritožbeno sodišče sprejema dejanske in pravne razloge izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami, pa še dodaja:

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Za tako kršitev bi šlo, če bi imela sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. Po presoji pritožbenega sodišča izpodbijana sodba takih pomanjkljivosti nima, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi o tistih, ki jih tožnica navaja v pritožbi. V pritožbi tožnica ponovno poudarja, da vsebina pisne obdolžitve toženke, v kateri tožnici očita kršitev, v obdobju med 12. 4. 2009 in 15. 4. 2009, ni identična z vsebino izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v kateri se kršitev nanaša na obdobje 12. 4. 2009 do 23. 4. 2009. Sodišče prve stopnje je pravilno obrazložilo, da je ta trditev tožnice neutemeljena, saj je predmet pisne obdolžitve in odpovedi isti historični dogodek in sicer nepravočasno polaganje kupnine za prodano letalsko gorivo, v korist dobavitelja P. d.d.. Toženka je tožnici očitala kršitev navodil, da je potrebno kupnino, prejeto od petka do ponedeljka, položiti v ponedeljek, kupnino prejeto od torka do četrtka, pa v četrtek. Tožnica je navodila kršila, ker kupnine za prodano gorivo, od 12. 4. 2009 do 15. 4. 2009, v skupni vrednosti 812,84 EUR ni položila dne 13. 4. 2009 oziroma 16. 4. 2009 in je šele, po opozorilu dobavitelja, kupnino položila dne 23. 4. 2009. Pri tem pa je potrebno še poudariti, da pisna obdolžitev, po novem Zakonu o delovnem razmerju (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), nima več enake funkcije kot po prejšnjem ZDR in Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90, ki se je v spornem obdobju uporabljal kot predpis RS) v disciplinskih postopkih (tako je odločilo tudi VDSS s sklepom opr. št. Pdp 1666/2004 z dne 30. 3. 2006). Sicer pa je tožena stranka v vabilu na zagovor in pisni obdolžitvi z dne 7. 5. 2009 natanko navedla očitane kršitve in te kršitve so bile kasneje povzete tudi v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Neutemeljena je tudi pritožbena trditev o nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi manjkajoče pravne podlage. Iz besedila odpovedi je povsem jasno razbrati, da je toženka pogodbo o zaposlitvi tožnici izredno odpovedala na podlagi 1. in 2. alinee prvega odstavka 111. člena ZDR, torej zaradi kršitev pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja z znaki kaznivega dejanja in zaradi hujše kršitve storjene naklepoma ali iz hude malomarnosti. Sodišče prve stopnje je, na podlagi pričanja K.F., direktorja R.K. in priče T.K. zaključilo, da so pri toženi stranki bila jasna navodila, da je potrebno denar, prejet od prodaje goriva, polagati ob ponedeljkih in četrtkih. Priče so jasno izpovedale, da so bili delavci dolžni denar od prodanega goriva, prejet od petka do ponedeljka položiti v ponedeljek, denar prejet od torka do četrtka, pa vsak četrtek. Pri tem niso bistvene trditve tožnice v pritožbi, da tožena stranka ni dala nobenih navodil v zvezi z polaganjem kupnine v ponedeljek in četrtek in tudi ne vzdrži trditev pritožbe, da v kolikor bi ta navodila bila tako pomembna, bi jih tožena stranka izdala v pisni obliki. Pri tem tudi ni bistveno, ali se je priča K.F. striktno držala navodil in odvajala kupnine v skladu z pravili, dejstvo je, da je skupaj s pričami T.K. in pričo S.R. in zakonitih zastopnikov prepričljivo izpovedala, da je tožena stranka določila navodila v zvezi z odvajanjem kupnine in sicer, da se mora kupnina odvajati dvakrat tedensko. Pri tem sta priči T.K. in K.F. povedali, da je bilo navodilo, da se gotovina polaga dvakrat tedensko in sicer v ponedeljek in četrtek. Zato so neutemeljene pritožbene trditve, da sodišče ni upoštevalo izpovedi priče R.L., ki je izpovedala, da so se tudi v preteklosti dogajali zamiki pri pologih gotovine (do deset dni) ter da so pozimi gotovino polagali, ko se je nabralo dovolj gotovine. Tožnica je izpoved priče vzela iz konteksta, saj je priča tudi izpovedala, da so se v preteklosti dogajali zamiki pri pologih, vendar nikoli ne tako dolgi kot v primeru tožnice. Nadalje je priča izpovedala, da takšno ravnanje tožnice ni bilo dobro za poslovno sodelovanje z dobaviteljem. Ugotovitev priče, da ravnanje tožnice ni ogrožalo poslovnega sodelovanja, za odločitev v sporni zadevi ni relevantna, saj se tožnici ni očitalo, da je zaradi njenega ravnanja bilo ogroženo poslovno sodelovanje s poslovnim partnerjem, ampak se ji je očitalo, da je kršila navodila delodajalca.

Med strankama ni bilo sporno, da je tožnica za dobavitelja goriva P. d.d., v nedeljo dne 12. 4. 2009 prodala, po dobavnici št. 73805, gorivo v vrednosti 220,85 EUR, dne 12. 4. 2009, po dobavnici št. 73707, gorivo v vrednosti 239,99 EUR, dne 12. 4. 2009, po dobavnici št. 73806, gorivo v vrednosti 230,38 EUR, v sredo dne 15. 4. 2009, po dobavnici št. 73827, pa gorivo v vrednosti 69,91 EUR in 15. 4. 2009, po dobavnici št. 73828, gorivo v vrednosti 51,80 EUR. Pravilno je zaključilo sodišče prve stopnje, da bi tožnica glede na navodila delodajalca morala, v ponedeljek dne 13. 4. 2009 položiti skupno 691,13 EUR, v četrtek 16. 4. 2009, pa skupaj 120,71 EUR. Pologi niso bili opravljeni 15. 4. 2009, ampak po predloženih položnicah in potrdilih o vplačilu v višini 51,80 EUR šele dne 21. 4. 2009 in v višini 761,04 EUR dne 23. 4. 2009. Kupnino za gorivo v višini 51,80 EUR je tožnica položila s petdnevno zamudo, kupnino za gorivo v višini 691,13 EUR z desetdnevno zamudo in kupnino v višini 69,91 EUR, s sedemdnevno zamudo. Pravilno je sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi upoštevalo tudi direktorjevo izpoved, da je zoper tožnico zaradi zamude pri pologu, od 23. 10. 2008 do 10. 11. 2008, že nameraval ukrepati decembra 2008 in tožnici odpovedati pogodbo o zaposlitvi, pa sta ga sodelavca T.K. in K.F. prepričala, da je tožnici dal še eno priložnost. Direktor je prepričljivo izpovedal, da je ob ponovni kršitvi navodil tožnice, popolno izgubil zaupanje v delo tožnice in to je bil razlog, da delovnega razmerja med strankama ni bilo mogoče nadaljevati niti do izteka odpovednega roka.

Nadalje ne držijo pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje ni navedlo razlogov o tem, kateri znaki kaznivega dejanja so podani. Sodišče prve stopnje je obrazložilo, da je s pridržanjem kupnine od prodanega goriva, ki je bila tožnici zaupana v zvezi z zaposlitvijo, vsaj v vrednosti 550,00 EUR, tožnica ravnala v nasprotju s toženkinimi navodili, torej protipravno in s tem uresničila zakonske znake kaznivega dejanja po prvem odstavku 209. člena Kazenskega zakonika (

Ur. l. RS, št. 95/2004 – Uradno prečiščeno besedilo)

. Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi je utemeljena tudi na podlagi določbe 1. alinee prvega odstavka 111. člena ZDR.

Ker ostale pritožbene navedbe tožnice za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso pomembne, prav tako tožnica ne navaja drugih pravno upoštevnih dejstev, s kateri bi lahko omajala izpodbijani del sodbe in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Po določbi prvega odstavka 360. člena ZPP mora pritožbeno sodišče v obrazložitvi sodbe presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, zato se do ostalih pritožbenih navedb ni opredeljevalo.

Tožnica s pritožbo ni uspela, zato pritožbene stroške trpi sama, prav tako pa tožena stranka sama krije stroške odgovora na pritožbo iz razloga, ker gre za spor o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja (člen 41/5 Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, Ur. l. RS, št. 2/2004).

ZDR člen 110, 111, 111/1, 111/1-1. KZ člen 209.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.