VDSS sodba Pdp 685/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-12-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - sodna razveza - odškodnina - reparacija - zavod - izbris zavoda iz sodnega registra - odgovornost za obveznosti zavoda

Tožnica je upravičena do odškodnine ob sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi, kljub temu da je bila tožena stranka v času sodnega postopka izbrisana iz sodnega registra.

Toženca kot ustanovitelja izbrisanega zavoda odgovarjata za obveznosti, ki izvirajo na podlagi nezakonito podane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbama se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 2. in 3. točki izreka delno spremeni tako, da se v tem delu glasi:

„Toženca sta dolžna, po predhodnem obračunu in plačilu davkov in prispevkov, ki se plačujejo od plač, tožnici nerazdelno izplačati neto zneske, obračunane od bruto zneskov:

- 449,61 EUR (prej 107.744,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 9. 2003 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 10. 2003 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 11. 2003 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 12. 2003 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 1. 2004 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2004 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 3. 2004 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 4. 2004 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 5. 2004 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 6. 2004 do	plačila,

- 674,41 EUR (prej 161.616,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 7. 2004 do	plačila.

Toženca sta dolžna tožnici iz naslova regresa za letni dopust za leto 2003 izplačati neto znesek obračunan od bruto zneska 551,33 EUR (prej 132.170,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2003 dalje do plačila, za leto 2004 pa znesek 289,60 EUR (prej 69.400,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2004).

Toženca sta dolžna tožnici iz naslova odškodnine na podlagi 118. člena ZPP plačati znesek 2.023,23 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 2. 2010.

Kar zahteva tožnica več ali drugače, to je plačilo plač ob upoštevanju mesečnega zneska 1.143,38 EUR, plačilo še dodatnega zneska 289,60 EUR iz naslova regresa za letni dopust za leto 2004, plačilo dodatnega zneska 4.837,05 EUR iz naslova odškodnine ter drugačen način obračuna obresti, se zavrne kot neutemeljeno.

V preostalem se pritožbe zavrnejo in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Toženca sta tožnici dolžna nerazdelno povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 36,41 EUR, v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku paricijskega roka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 8. 2003, ki jo je tožnici podala A.F.R., na naslovu ..., nezakonita in jo je razveljavilo, ugotovilo je tudi, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo 11. 8. 2003, temveč je trajalo po pogodbi o zaposlitvi do 30. 6. 2004 (1. točka izreka).  Tožencema (E.L. in K.L.) je naložilo, da tožnici solidarno nerazdelno plačata odškodnino, izračunano v neto znesku od bruto zneska 8.324,45 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24. 3. 2009 dalje do plačila (2. točka izreka). Kar je tožnica zahtevala več ali drugače, to je plačilo odškodnine v znesku 19.993,28 EUR in zamudne obresti od tega zneska za čas pred 24. 3. 2009, je za razliko zavrnilo (3. točka izreka). Zavrnilo je pobotni ugovor tožencev za plačilo zneska 20.846,63 EUR (4. točka izreka). Odločilo je, da toženca sama nosita svoje stroške postopka, tožnici pa sta dolžna povrniti stroške v znesku 1.698,56 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka izpolnitvenega roka do plačila (5. točka izreka).

Zoper 3. točko izreka izpodbijane sodbe se tožnica pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da se ne strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da tožnica ni dokazala škode v višini šestih bruto plač, ki ji je nastala v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožnica je že z vlogo z dne 24. 3. 2009 utemeljila vse štiri predpostavke odškodninske odgovornosti, to utemeljitev pa je znova povzela tudi v pritožbi. Tožnica je škodo opisala, ko je bila zaslišana kot stranka. Sicer pa je stališče tožnice podprto tudi s sodno prakso, kakor je razvidna iz sodne odločbe opr. št. Pdp 637/2008. Zmotno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da zakonske zamudne obresti od odškodnine tečejo šele od postavitve zahtevka dalje. Zaradi razveljavitve prve sodbe sodišča prve stopnje in ponovljenega postopka ter zaradi izbrisa fundacije iz sodnega registra tožnica zahtevka za plačilo odškodnine ni mogla postaviti prej. Posamezne postavke odškodnine (iz naslova plače, regresov, odškodnine) so zapadle z dnem, ko so te terjatve zapadle v plačilo in ne šele s postavitvijo zadnjega spremenjenega zahtevka. Tožnica je že v okviru prvotnega tožbenega zahtevka zahtevala plačilo nadomestil plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Škoda zaradi neizplačanega regresa tako zapade z dnem zapadlosti regresa, tiste postavke odškodnine, ki se nanašajo na škodo zaradi neizplačanih plač, pa zapadejo z dnem zapadlosti posameznih nadomestil plač. Odškodnina, ki se nanaša na škodo zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, zapade z dnem izbrisa fundacije sodnega registra. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožničinemu zahtevku v celoti ugodi.

Prva toženka se zoper ugodilni del izpodbijane sodbe pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov. Navaja, da je 2. točka izreka izpodbijane sodbe nesklepčna. Sodišče prve stopnje je v tem delu razsodilo, da sta toženca tožnici dolžna solidarno in nerazdelno plačati odškodnino, izračunano v neto znesku od bruto zneska, pri čemer ne gre za nikakršno odškodnino, temveč za nadomestilo plač. Obveznost plačila plač ne temelji na odškodninski, ampak na povsem drugi pravni podlagi. Zaradi navedenega je izrek izpodbijane sodbe sam s seboj v nasprotju. Tožnica ves čas zatrjuje, da celoten tožbeni zahtevek temelji na pravilih o odškodnini, vendar pa tožnica ni izkazala niti enega od zahtevanih elementov za odškodninsko odgovornost. Razen tega se odškodnina ne more prisoditi v bruto znesku in se od nje tudi ne odvajajo nikakršni prispevki. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku ugodilo na zatrjevani pravni podlagi, to je na podlagi pravil o odškodninski odgovornosti, vendar pa na tej pravni podlagi tožnica ne more imeti nikakršne terjatve do prve toženke že zato, ker niso izkazani elementi o odškodninski odgovornosti. Nerazumljiv je zaključek sodišča prve stopnje o tem, da je za prehod obveznosti iz zavoda na njegove ustanovitelje odločilen datum ugotovitve terjatve, saj navedeno ne more biti nikakršno pravno relevantno dejstvo, ki bi lahko vplivalo na presojo, ali je tudi za zavode potrebno uporabiti določbe Zakona o finančnem poslovanju podjetij. Določbe ZFPPod, ki urejajo posledice izbrisa iz sodnega registra, ne veljajo za zavode. Stališče sodne prakse je, da Zakon o zavodih (ZZ, Ur. l. RS, št. 12/91) ne predvideva izbrisa zavoda iz sodnega registra brez likvidacije, zato za zavode ne velja celotno 3. poglavje ZFPPod, zaradi česar obveznosti izbrisanega zavoda niso prešle na ustanovitelje. Takšno stališče prve toženke potrjuje cela vrsta pravnomočnih odločb Višjega sodišča v Ljubljani. Tožnica je sicer imela možnost, da bi svoje pravice uveljavljala v skladu z ZZ, vendar pa tega ni storila pravočasno in tudi ni podala nikakršne trditvene podlage v zvezi s tem, kar pomeni, da je njena pravica na tej podlagi že zastarala. Sodišče ne more samo, brez kakršnekoli zatrjevane podlage tožnice ali pa celo mimo nje ugotavljati odgovornosti ustanoviteljev. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da naj bi oba toženca igrala odločilno vlogo v poslovanju fundacije. Glede na sestavo petčlanskega upravnega odbora prva toženka ni imela dovolj glasovalnih pravic za kakršenkoli posredni vpliv, kaj šele za neposredni vpliv, saj je vse odločitve finančne narave sprejemal upravni odbor. Sicer pa je tudi sodišče prve stopnje samo ugotovilo, da je imel vsak od tožencev po 20 % vseh glasovalnih pravic. Sodišče prve stopnje je delovanje obeh tožencev nepravilno presojalo skupaj, v smislu usklajenega delovanja, saj kaj takšnega v postopku ni bilo nikoli zatrjevano, kaj šele dokazano. Ugotovitve sodišča prve stopnje glede zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi so iztrgane iz konteksta, sodišče ni izvedlo vseh predlaganih ključnih dokazov, temveč je brez utemeljenih razlogov sledilo izpovedbi tožnice, ki pa ni verodostojna. Pri ravnanju tožnice in ostalih zaposlenih je šlo za sistematično rušenje fundacije. Glede glavnega očitka tožnici, to je odtujitve podatkov iz računalnika prvotno tožene stranke, je prvotno tožena stranka v odgovoru na tožbo navedla, da je I.V. sama videla, da je tožnica iz prostorov tožene stranke osebno odnesla varnostne kopije datotek s podatki fundacije. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnica 5. 8. 2003 sploh ni bila v službi, pa je v nasprotju z ugotovitvijo istega sodišča, da je tožnica tega dne bila prisotna v prostorih fundacije. Da so bili številni podatki odstranjeni, dokazuje tudi dejstvo, da je tožnica v spis vložila računa, s katerimi tožena stranka ni bila predhodno seznanjena. Predložitev teh računov dokazuje, da jih je tožnica neupravičeno odtujila oziroma, da je do njih prišla „po nekem srečnem naključju“ s pomočjo sodelavcev. Pritožba opozarja na stališče, ki ga je pritožbeno sodišče zavzelo v tej zadevi (sklep opr. št. Pdp 207/2005 z dne 26. 1. 2006), da v primeru  posebej hudih kršitev delavcu ni potrebno omogočiti zagovora, še posebej, ko sta odnos oziroma zaupanje med delavcem in delodajalcem popolnoma porušena. Glede na to, da ima ravnanje tožnice znake izvršitve kaznivega dejanja in druge kršitve delovnih obveznosti, ki so med pogodbenima strankama porušile vse dosedanje zaupanje, bi bilo nepravično pričakovati, da prvotno tožena stranka tožnici omogoči zagovor. Sodišče prve stopnje je očitno spregledalo, da je drugi toženec K.L. povedal, da je imel s tožnico več razgovorov in da je prva toženka izpovedala, da so se nesoglasja razčiščevala na številnih medsebojnih sestankih oziroma kolegijih. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da bi delodajalec s pomočjo zagovora lahko ugotovil, da tožnica 5. 8. 2003 ni bila v službi, saj je bila tega dne v prostorih fundacije, dogajanje pa je opazovala g. V., ki je sodišče prve stopnje ni zaslišalo. Tožnica je bila ves čas zavarovana kot občan, prejemala pa je tudi socialno pomoč. Dokazno bremene glede prikrajšanja pri plači je bilo na tožnici. V spornem obdobju je bila tožnica zavarovana kot brezposelna oseba na stroške Mestne občine ... in ji za ta čas zagotovo ne pripada nikakršna dodatna odmena, od višine priznanega bruto zneska pa je potrebno odšteti tudi višino socialne pomoči, saj je bila tožnica v nasprotnem primeru neupravičeno obogatena oziroma bi bili določeni prispevki dvakrat plačani. Tudi glede regresov za letni dopust je tožnica lahko upravičena samo do sorazmernega dela, glede na dobo zaposlitve za tekoče leto, saj je preostali del dobila poplačan pri novem delodajalcu. Sodišče prve stopnje je neutemeljeno zavrnilo pobotni ugovor, saj je prva toženka pojasnila višino škode, iz izpovedb strank pa jasno izhaja, da je bila škoda posledica ravnanja tožnice in njenih sodelavcev, ki so prvotno toženo stranko neutemeljeno blatili v medijih in pred različnimi državnimi organi in organi lokalnih skupnosti, vse to pa je povzročilo, da je prvotna tožena stranka izgubila pomemben del dohodkov. Prva toženka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da tožničin zahtevek v celoti zavrne.

Tudi drugi toženec zoper isti del izpodbijane sodbe uveljavlja vse tri pritožbene razloge. Navaja, da je pri izbrisu A.F.R. iz registra prišlo do napačne uporabe materialnega predpisa, kar pa ne more imeti za posledico, da bi toženca, kot družbenika odgovarjala za obveznosti družbe po izbrisu iz registra. Sodišče prve stopnje bi moralo upoštevati določbe ZZ in ne določbe ZFPPod, ki veljajo le za družbenike gospodarskih družb, ne pa tudi za ustanovitelje zavodov in zadrug. Tretji odstavek 23. člena ZFPPod določa, da so določbe, ki urejajo izbris pravnih oseb, uporabijo za gospodarske družbe in druge pravne osebe, vendar le v primeru, ko drug zakon določa, da se pravna oseba izbriše iz sodnega registra brez likvidacije. ZZ določa prenehanje zavoda s postopkom likvidacije, ne določa pa možnosti prenehanja brez likvidacije. Okoliščina, da je sodišče opravilo izbris A.F.R., ki je bila registrirana kot zavod, po napačnem predpisu še ne pomeni, da sta toženca zato dolžna prevzeti obveznosti izbrisanega zavoda. Pritožba se sklicuje na sodno prakso, razvidno iz odločbe Vrhovnega sodišča, opr. št.  II Ips 758/2005 z dne 22. 2. 2007 in odločbe Višjega sodišča v Kopru, opr. št. Cpg 27/2007 z dne 20. 9. 2007. Sodišče prve stopnje glede teh ugovorov ni zavzelo stališča, zato se v tem delu izpodbijane sodbe sploh ne da preizkusiti. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da naj bi se pritožbeno sodišče v sklepu opr. št. Pdp 390/2008 z dne 4. 11. 2008 že opredelilo glede odgovornosti ustanoviteljev na podlagi določb ZZ. Pritožbeno sodišče se je oprlo na določbe ZFPPod, na podlagi katerih je bila fundacija izbrisana iz registra. Sodišče je pri svojem odločanju uporabilo napačen predpis, kar je imelo za posledico tudi napačno odločitev, da sta toženca tožnici dolžna nerazdelno in solidarno plačati dosojeni znesek. Direktor fundacije se je ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici izrecno skliceval na okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu omogoči zagovor pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Nesporno je, da so iz računalnikov fundacije izginili vsi podatki, tožnica pa je zaslišana kot stranka izpovedala, da je novo ustanovljeni zavod te podatke uporabil, da je šlo za podatke, ki so bili dejansko od vseh, kar pa ne drži. Tožnica je tudi priznala, da je novo ustanovljeni zavod pogodbe sklepal z istimi strankami, s katerimi je poslovala A.F.R., vendar pa sodišče prve stopnje tega ni upoštevalo. Tožnica je posegala v pristojnosti upravnega odbora fundacije. Iz zaslišanja tožnice tudi izhaja, da je ta soglašala z izjavami kolektiva z dne 6. 6. 2002, 15. 5. 2003 in 28. 7. 2003. Iz teh listin ter izjave tožnice pa izhaja, da je zahtevala pristojnosti, do katerih ni bila upravičena. Tožnica je v celoti in popolnoma porušila vsako možnost za zaupanje in trajen odnos na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Tožnica 5. 8. 2003 ni mogla biti na dopustu, saj je prišla na kolegij in je na njem sodelovala. Terjatev tožnice je zastarala na podlagi določbe 206. člena (Zakona o delovnih razmerjih, ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007), saj je petletni zastaralni rok potekel najkasneje z iztekom leta 2008. Tožnica je tožbeni zahtevek modificirala z vlogo z dne 24. 3. 2009. Šele s to vlogo je tožnica zahtevala plačilo odškodnine ter specificirala posamezne odškodninske postavke in prištela obresti. Zastaralni roki so začeli teči z izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, kar pomeni, da je ta rok v celoti iztekel pred modifikacijo tožbenega zahtevka. Zahtevek je zastaral tudi glede na določbo 27. člena ZFPPod v zvezi z določbo 2. odstavka 394. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1, Ur. l. RS, št. 42/2006 s spremembami), po katerih je tožnica zahtevke morala postaviti v roku enega leta od izbrisa zavoda iz registra. Drugi toženec predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožničin zahtevek v celoti zavrne.

Tožnica je v odgovoru na pritožbo obeh tožencev navedla, da niso bili podani razlogi ne za redno odpoved iz krivdnega razloga, ne za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Glede na to, da ne prva toženka kot predsednica upravnega odbora, ne drugi toženec kot direktor, zaslišana kot stranki nista znala povedati, kdo je uničil datoteke, bi morala zaradi ugotovitve dejanskega stanja tožnici vročiti obdolžitev pred izredno odpovedjo in ji omogočiti zagovor. Niso bile podane takšne okoliščine, da komunikacija med tožnico in tožencema ne bi bila možna, niti ni šlo za nikakršen upor tožnice, ki bi onemogočal zagovor pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Relevantni so zgolj tisti razlogi, ki se tožnici očitajo v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, teh razlogov pa toženca niti v ponovljenem postopku nista uspela dokazati. Tožnica ne more odgovarjati za ravnanja, ki naj bi jih storili nekateri drugi zaposleni. Zmotno je stališče prve toženke, da se odškodnina ne more prisoditi v bruto znesku, saj 27. člen Zakona o dohodnini (ZDoh-2, Ur. l. RS, št. 117/2006) določa, da se dohodnine ne plača le od odškodnine na podlagi sodbe sodišča zaradi osebnih poškodb, ali škode na osebnem premoženju, vključno z zamudnimi obrestmi, razen odškodnine, ki predstavlja nadomestilo za izgubljeni dohodek. Glede na to, da ZDoh-2 ne določa oprostitve plačila dohodnine od odškodnine zaradi izgubljenega dohodka in nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, je od odškodnine, do katere je tožnica upravičena, potrebno plačati davek. Zmotno je stališče prve toženke, da tožnica ne more imeti nikakršne terjatve do nje, češ da niso podani elementi odškodninske odgovornosti. Tožnica je vtoževano odškodnino podrobno utemeljila tako na podlagi 118. člena ZDR, kot tudi na podlagi štirih temeljnih predpostavk odškodninske odgovornosti. Pritožbeno sodišče je v sklepu Pdp 390/2008 z dne 4. 11. 2008 že zavzelo stališče, da na podlagi 6., 7. in 8. odstavka 442. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (ZFPPIPP, Ur. l. št. 126/07) aktivni družbeniki odgovarjajo za izvršitev obveznosti pravne osebe, ki jih je ta imela ob izbrisu iz sodnega registra. Iz tega sklepa tudi izhaja, da ustanovitelj, kar toženca nedvomno sta, za obveznosti zavoda odgovarja na podlagi drugega odstavka 49. člena ZZ, če ni z zakonom in statutom drugače določeno. Z zakonom ali statutom pa ni določeno, da za obveznosti A.F.R. toženca ne odgovarjata. Navedbe prvotoženke v zvezi z izbrisom pomenijo zgolj to, da prva toženka ni pokazala niti najmanjše skrbnosti za preprečitev izbrisa fundacij iz sodnega registra. Očitno je bil izbris iz registra v interesu obeh tožencev, saj sta takrat že ustanovila nov center P.A.R.. V konkretnem primeru je potrebno upoštevati tudi, da so vsi trije ustanovitelji (oba toženca in pokojni I.J.) delovali usklajeno, zato ni možno gledati zgolj posameznega ustanovitelja, pač pa delovanje vseh treh skupaj. Toženca sta imela odločilne možnosti vplivati na poslovanje fundacije, vse do njenega izbrisa iz sodnega registra, tako da bi lahko dosegli ustrezno finančno prestrukturiranje ali pa predlagali uvedbo stečajnega postopka. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo pobotni  ugovor tožencev, saj ga nista ustrezno specificirala in dokazala. Zmotno je stališče drugega toženca, da je sodišče prve stopnje uporabilo napačen materialni predpis, saj 1. člen ZFPPod govori tudi o zavoda ter v 2. členu pa je določeno, da določbe tega zakona veljajo za vsa podjetja (podjetje pa je po tem zakonu gospodarski subjekt, organiziran kot gospodarska družba, podjetnik, zavod ali zadruga), če zakon v posameznih določbah ne določa, da te veljajo samo za kapitalske družbe oziroma gospodarske družbe. Glede na to, da je A.F.R. bila zasebni zavod, glede na to, da iz določb 27. in 35. člena ZFPPod ne izhaja, da ne veljata za zasebni zavod, citirani določbi veljata tudi za A.F.R.. Nenazadnje celo iz objave v Uradnem listu izhaja, da je sodišče fundacijo izbrisalo na podlagi določb ZFPPod. Toženca izginotja oziroma uničenja podatkov iz računalnikov nista dokazala, dokazno breme pa je bilo na njima. Pritožba napačno povzema izpovedbo tožnice, da naj bi nov ustanovljeni zavod uporabljal podatke A.F.R.. Tožnica je zaslišana kot stranka verodostojno izpovedala, da sama ni odtujila nikakršnih podatkov in da na področju drog na območju MOL deluje več kot deset organizacij. Vse te organizacije si konkurirajo na razpisih, sredstva pa dobijo tiste, ki predložijo ustrezen program in imajo rezultate dela. Toženca sta imela možnost zoper sklep o izbrisu A.F.R. iz sodnega registra brez likvidacij vložiti pravno sredstvo, pa tega nista storila. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi obeh tožencev zavrne kot neutemeljeni.

Prva toženka je v odgovoru na pritožbo tožnice navedla, da pritožbene navedbe glede opredelitve škode in pojasnila predpostavk odškodninske odgovornosti predstavljajo pritožbene novote. Tožnica v vlogi z dne 24. 3. 2009 ni zatrjevala, da je ostala brez kakršnihkoli socialnih pravic in socialnega varstva, niti ni pojasnila ostalih elementov odškodninske odgovornosti. Tožnica je ves čas zgolj pavšalno zatrjevala, da odškodnino zahteva zaradi nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi, odškodninski zahtevek pa je preoblikovala povsem „na pamet“. Tožnica niti ni pojasnila, zakaj se glede na okoliščine ni aktivno vključila v iskanje zaposlitve, niti ni pojasnila kateregakoli od kriterijev za odmero odškodnine, ki jih je oblikovala sodna praksa. To je razumljivo, saj je tožnica volontersko delala pri novo ustanovljenem društvu za zmanjševanje škode zaradi drog S., katerega soustanoviteljica je bila in pri katerem se je kasneje tudi zaposlila. To društvo je bilo ustanovljeno kot posledica uspešnega rušenja A.F.R.. Zgolj iz previdnosti toženka opozarja, da je zahtevek glede odškodnine pretiran tudi po višini. Zmotno je pritožbeno stališče, da naj bi tožnici zakonske zamudne obresti šle od zapadlosti v plačilo posamezne postavke odškodnine in ne od postavitve tožbenega zahtevka. Zamudne obresti tečejo šele od zamude in ne od zapadlosti. Nastop zamude je odvisen od ravnanja upnika in dolžnika po trenutku zapadlosti in zato v skladu z 2. odstavkom 299. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001, 40/2007) za nastop zamude potrebno, da upnik dolžnika pozove k plačilu. Iz trditvene podlage spremenjene tožbe ne izhaja nobeno dejstvo, ki bi utemeljevalo zamudo prve toženke v zvezi s postavljeno odškodninsko terjatvijo. Toženka ni mogla priti v zamudo z izpolnitvijo, preden je tožnica zahtevek za plačilo odškodnine sploh postavila. Toženka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zavrne kot neutemeljeno.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbah, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba sicer uveljavlja pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, vendar pa pri tem ne navaja, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost izpodbijanega dela sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkusilo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Ob pravilni odločitvi, da je izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita in da tožnici na njeni podlagi delovno razmerje ni prenehalo, temveč je trajalo do 30. 6. 2004 (več o tem v nadaljevanju v zvezi s pritožbo obeh toženih strank), je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je v celoti zavrnilo tožničin zahtevek za plačilo odškodnine v višini šestih bruto plač in ko je zavrnilo zahtevek za plačilo zakonskih zamudnih obresti od dosojenega zneska za čas pred 24. 3. 2009.

Zahtevek za plačilo odškodnine v višini šestih mesečnih plač tožnice, to je v višini 6.860,28 EUR, je tožnica postavila ob sklicevanju na določbo 118. člena ZDR o prenehanju pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča. Ta določa, da sodišče na predlog delavca lahko ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, delavcu prizna delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter mu prizna ustrezno denarno odškodnino v višini največ 18 mesečnih plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, če ugotovi, da je odpoved delodajalca nezakonita, delavec pa ne želi nadaljevati delovnega razmerja. Ravno za takšen primer pa gre tudi v tej zadevi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnica je predlagala, da sodišče ugotovi trajanje delovnega razmerja do 30. 6. 2004 ter da ji dosodi odškodnino v višini šestih mesečnih plač. Pri tem ni bistveno, da je tožničina izjava, da ne želi nadaljevati delovnega razmerja pri delodajalcu, posledica tega, da je bil delodajalec izbrisan iz sodnega registra. Tožnica se je s tako oblikovanim zahtevkom dejansko odpovedala reintegraciji k delodajalcu, saj bi takšno reintegracijo lahko zahtevala vsaj za čas do 26. 4. 2007, ko je bila A.F.R. izbrisana iz sodnega registra, zahtevala pa jo je le do 30. 6. 2004.

Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da je tožničin zahtevek za plačilo odškodnine potrebno zavrniti, ker tožnica ni dokazala škode, ki naj bi nastala v zvezi z nezakonito odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Res je sicer, da je prvi odstavek 118. člena ZDR, kakršen je veljal pred 28. 11. 2007, določal, da se v primeru prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča, delavcu prizna odškodnino po pravilih civilnega prava. Vendar pa je bilo tudi v času veljavnosti takšne določbe stališče sodne prakse, da zaradi posebne narave odškodnine iz 118. člena ZDR, pri odločanju o njej ni mogoče neposredno uporabiti vseh institutov civilnega prava ter da gre za odškodnino za bodočo ocenjeno škodo oziroma za nekakšno pravično denarno odškodnino, kriterije zanjo pa bo morala oblikovati sodna praksa.

Glede na to, da je bila tožnica po nezakonitem prenehanju delovnega razmerja brez zaposlitve nekaj več kot deset mesecev, da se v tem času ni mogla prijaviti na Zavod RS za zaposlovanje, ter upoštevajoč tožničino starost, izobrazbo in delovne izkušnje, pritožbeno sodišče ocenjuje, da standardu ustrezne denarne odškodnine v smislu določbe prvega odstavka 118. člena ZDR ustreza znesek treh plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Ob ugotovitvi, da je bruto plača tožnice znašala 274.000,00 SIT oziroma 1.443,38 EUR, je tožnica upravičena do odškodnine v višini 2.023,23 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od odločitve sodišča prve stopnje, to je od 25. 2. 2010.

Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo tudi s tem, da je tožnici zakonske zamudne obresti od neizplačanih plač, ki so zapadle v času od nezakonitega prenehanja delovnega razmerje do 30. 6. 2003 dosodilo le od 24. 3. 2009, to je od dneva, ko je tožnica postavila po višini opredeljen denarni zahtevek. Res je, da je tožnica ta zahtevek opredelila kot plačilo odškodnine, vendar je iz vsebine tožničine vloge nedvomno razvidno, da tožnica kot odškodnino med drugim zahteva tudi plačilo bruto nadomestila plač v višini 274.000,00 SIT oziroma 1.143,38 EUR mesečno za čas od prenehanja delovnega razmerja do 30. 6. 2004. V skladu z drugim odstavkom 134. člena ZDR pa se plače izplača najkasneje 18 dni po preteku plačilnega obdobja, ki ne sme biti daljše od enega meseca. Navedeno pomeni, da so posamezne neizplačane plače v plačilo zapadle najkasneje vsakega 18. v mesecu za plačo prejšnjega meseca. Toženca odgovarjata za obveznosti prvotno toženega zavoda A.F.R., kar pomeni, da sta od neizplačanih plač dolžna plačati zakonske zamudne obresti od zamude dalje, to je od prvega dne po izteku roka, v katerem bi delodajalec moral izplačati plačo, če ne bi prišlo do nezakonitega prenehanja delovnega razmerja.

Podobno nepravilna je tudi odločitev sodišča prve stopnje glede teka zakonskih zamudnih obresti od neizplačanega regresa za letni dopust, saj ga je delodajalec dolžan izplačati najkasneje do 1. julija tekočega koledarskega leta (drugi odstavek 131. člena ZDR). S plačilom regresa za letni dopust za leto 2003 je delodajalec prišel v zamudo 2. 7. 2003, zamuda pri plačilu regresa za leto 2004 pa je nastopila 2. 7. 2004, zato tožnica utemeljeno zahteva, da se ji od pripadajočega regresa za letni dopust dosodijo tudi zakonske zamudne obresti od navedenih datumov.

Ni pa mogoče slediti tožničinemu izvajanju, da naj bi ob teh zapadlostih, ki jih tožnica s tožbo  dejansko tudi uveljavlja, bila podana še nekakšna posebna zapadlost odškodninskega zahtevka za škodo zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, ki naj bi nastopila z dnem izbrisa fundacije iz sodnega registra. Na podlagi stališča je tožnica zahtevek oblikovala tako, da je najprej izračunala zakonske zamudne obresti od posameznih neizplačanih plač oziroma regresov za čas od zapadlosti posameznega mesečnega zneska (to je od vsakega 19. v mesecu za plačo iz prejšnjega meseca oziroma od 1. 7. za regres za letni dopust), do 26. 4. 2007, ko je bila fundacija izbrisana iz sodnega registra, znesek obresti je prištela h glavnici in od skupne vsote zahtevala zakonske zamudne obresti od 27. 4. 2007 dalje. Izračun dolga na dan, ko bosta toženca izvršila sodbo, pa je enak tako v primeru, če se zakonske zamudne obresti obračunavajo od zapadlosti posameznih dosojenih zneskov, ali pa če se najprej izračunajo za čas do izbrisa fundacije in nato od celotnega kapitaliziranega zneska znova tečejo do plačila.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP pritožbi tožnice delno ugodilo in izpodbijani zavrnilni del prvostopenjske sodbe spremenilo tako, da je tožnici dosodilo tudi odškodnino iz prvega odstavka 118. člena ZDR v višini treh bruto mesečnih pač, kar znese 2.023,23 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 2. 2010 dalje do plačila in da je od dosojenih neizplačanih plač in regresa za letni dopust (pri čemer je na podlagi pritožbe tožencev znižalo dosojeni znesek regresa za letni dopust za leto 2004), priznalo tudi za čas od prvega dne po nastanku zamude, to je od 19. v mesecu za plačo prejšnjega meseca oziroma od 2. 7. tekočega leta za regres za letni dopust, pa do vključno 23. 3. 2009, saj je sodišče te zakonske zamudne obresti nepravilno priznalo le za čas od 24. 3. 2009.

V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo tožnice zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Z navedbo, da je izrek izpodbijane sodbe sam s seboj v nasprotju, prva toženka smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Vendar pa ni mogoče trditi, da izrek nasprotuje samemu sebi zgolj zato, ker je sodišče prve stopnje za dosojeni znesek, ki zajema plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in regres za letni dopust, za isto obdobje uporabilo izraz odškodnina, kakršnega je uporabila tudi tožnica v tožbenem zahtevku. Nenazadnje reparacijski zahtevek za plačilo vseh prejemkov iz naslova delovnega razmerja za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja vsebinsko pomeni povrnitev vse materialne škode, ki je bila delavcu povzročena z nedopustnim ravnanjem delodajalca. Zaradi uporabe izraza odškodnina v izreku izpodbijane sodbe tudi ni podano nasprotje med izrekom in obrazložitvijo, saj obrazložitev povsem jasno in razumljivo navaja, kaj zajema dosojen znesek.

Obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pritožba prve toženke neutemeljeno uveljavlja v zvezi z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da tožnica 5. 8. 2003 sploh ni bila v službi, in hkratno ugotovitvijo, da je tožnica tega dne bila v prostorih fundacije in da je sodelovala na kolegiju. Sodišče je glede tega vprašanja zgolj sledilo prepričljivi izpovedbi tožnice, da je 5. 8. 2003 zjutraj sodelovala na kolegiju, potem pa ji je direktor odobril redni letni dopust in je bila od 5. 8. 2003 (po zaključku kolegija) do 22. 8. 2003 na dopustu. Takšno izpoved tožnice je potrdil tudi direktor L., ki je zaslišan kot stranka povedal, da tožnica 5. 8. 2003 ni prišla na delo.

Drugi toženec neutemeljeno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, češ da je protispisno stališče sodišča prve stopnje, da se je pritožbeno sodišče v sklepu opr. št. Pdp 390/2008 z dne 4. 11. 2008 že opredelilo glede odgovornosti ustanoviteljev na podlagi določb ZZ. Pritožbeno sodišče v obrazložitvi citiranega sklepa namreč ugotavlja, da sta toženca ustanovitelja A.F.R. in da v skladu z drugim odstavkom 49. člena ZZ ustanovitelj odgovarja za obveznosti zavoda, če ni z zakonom ali aktom o ustanovitvi drugače določeno.

Z navedbo, da v postopku ni bilo zatrjevano skupno delovanje obeh tožencev in da tožnica kot pravne podlage ni uveljavljala določb ZZ, prvotoženka smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 7. člena ZPP. V skladu z razpravnim načelom sodišča prve stopnje svoje odločitve ne sme opreti na dejstva, ki jih stranke niso zatrjevale, kakor tudi ne na dokaze, ki jih niso predlagale. Vendar pa domnevno skupno delovanje obeh tožencev ne more biti odločilno dejstvo v tem sporu, saj toženca za obveznosti A.F.R. odgovarjata kot njena ustanovitelja na podlagi določb ZZ in za takšno odgovornost ni potrebno njuno usklajeno delovanje. Tožnica je takoj po izbrisu fundacije iz registra tožbo spremenila tako, da je tožila oba njena ustanovitelja, pri tem pa ni bistveno, da je kot pravno podlago za spremembo tožbe navajala določbe ZFPPod in ne določb ZZ. Uporaba pravilne pravne podlage ne pomeni kršitve razpravnega načela. Tožniku v tožbi sploh ni treba navesti, katera pravna norma ob zatrjevanih dejstvih povzroči vtoževano pravno posledico, saj velja načelo iura novit curia.

Pritožba prve toženke sicer utemeljeno graja zaključek sodišča prve stopnje, da je za prehod obveznosti od zavoda na ustanovitelja odločilen datum ugotovitve terjatve, vendar to stališče v ničemer ne vpliva na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Toženca za terjatve zavoda odgovarjata kot njegova ustanovitelja, tožnica pa je tožbo spremenila takoj po izbrisu fundacije iz registra.

Na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe tudi ne more vplivati okoliščina, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do sklicevanja drugotožene stranke na sklep Vrhovnega sodišča opr. št. II Ips 758/2005 z dne 22. 2. 2007 in sodbo Višjega sodišča v Kopru, opr. št. Cpg 27/2007, saj se sklep opr. št. II Ips 758/2005 nanaša na veljavnost 3. poglavja ZFPPod za zadruge (prvotno tožena A.F.R. pa je bila zavod), odločbe opr. št. Cpg 27/2007 pa drugi toženec ni predložil, te odločbe pa tudi ni v bazi podatkov, ki je dostopna pritožbenemu sodišču (IUS INFO).

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva tako v zvezi s kršitvami, ki so bile tožnici očitane v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kakor tudi v zvezi z odgovornostjo tožencev za obveznosti iz registra izbrisanega zavoda. Pritožbeno sodišče s temi dejanskimi ugotovitvami v celoti soglaša. Tako pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi dana na podlagi domnev, ne da bi se pri tem ugotovilo resnično dejansko stanje. Tožnici je bila pogodba o zaposlitvi podana, ker naj bi s sodelavci, ki so bili navedeni v odpovedi, neupravičeno vstopila v zaščiteno računalniško mrežo delodajalca in uničila podatke v zvezi s poslovanjem oziroma projekti delodajalca. Dodatno kršitev pa naj bi storila s tem, da ni upoštevala sklepov in navodil direktorja zavoda, da je vplivala na sodelavce, da naj tudi oni ravnajo enako ter s tem, da je pri financerjih skušala diskreditirati delodajalca. Na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da tožnica očitane kršitve ni mogla storiti 5. 8. 2004, kot je bilo očitano v odpovedi, saj je tega dne ni bilo na delu (sodelovala pa je na kolegiju, kakor je to že razloženo zgoraj). V skladu z drugim odstavkom 82. člena ZDR je dokazno breme na strani stranke, ki izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, kar pomeni, da bi tožena stranka morala dokazati obstoj razlogov za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni dokazala v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi dokaj nekonkretiziranih očitkov v zvezi s kršitvijo delovnih obveznosti iz 2. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR (neupoštevanje sklepov in navodil direktorja, nagovarjanja sodelavcev k neupoštevanju direktorjevih navodil, poskus diskreditacije delodajalca pri financerjih). Toženca, zaslišana kot stranki sta o teh kršitvah izpovedovala zelo nekonkretno in sta se pri tem sklicevala na posredne dokaze (odvisniki naj bi tožencu K.L. povedali, da je tožnica I.C. obvestila, da naj zapre dnevni center, ker gre za bojkot in bodo bojkotirali direktorja), zato je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je delodajalec zadevo moral s tožnico razčistiti in preveriti, ne pa, da je podal odpoved pogodbe o zaposlitvi, ne da bi ji omogočil zagovor.

Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da ni izvedlo dokaza z zaslišanjem priče I.V., saj ob ugotovitvi, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ker tožena stranka tožnici ni omogočila zagovora, niti ni bistveno, da je v odgovoru na pritožbo res navedeno, da je I.V. videla, da je tožnica iz prostorov tožene stranke odnesla varnostne kopije datotek.

Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je ob sklicevanju na določbo drugega odstavka 83. člena ZDR štelo, da bi delodajalec pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožnici moral omogočiti zagovor. Res je sicer, da se je delodajalec v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi skliceval na to, da naj bi bile podane okoliščine, zaradi katerih bi bilo od njega neupravičeno pričakovati, da delavki omogoči zagovor. Te okoliščine so dejansko identične z razlogi, zaradi katerih je bila podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, tožena stranka pa je pri tem upoštevala tudi nagibe, iz katerih je tožnica storila kršitev, ki ima vse znake kaznivega dejanja. V 2. odstavku 83. člena ZDR so le primeroma naštete nekatere od okoliščin, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu omogoči zagovor. Kot takšne okoliščine so navedeni primeri, ko je delodajalec sam žrtev, nadalje primeri neuspešno opravljenega poskusnega dela oziroma primeri, ko delavec izrecno odkloni zagovor ali se neupravičeno ne  odzove povabilu na zagovor. Zgolj to, da je „po prepričanju delodajalca“ delavec storil kršitev, ki ima znake kaznivega dejanja, ne more biti okoliščina, zaradi katere bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu omogoči zagovor. Tako je revizijsko sodišče v sodbi opr. št. VIII Ips 210/2006 z dne 23. 10. 2006 zavzelo stališče, da je velik obseg odtujenih predmetov (v tisti zadevi je šlo za kršitev, ki je imela vse znake kaznivega dejanja tatvine), ni razlog, zaradi katerega bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu omogoči zagovor. Sicer pa je toženec K.L., ki je podal izpodbijano izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, sam izpovedal, da tožnici zagovora ni omogočil, ker je funkcijo direktorja opravljal volontersko in ni vedel, da bi to moral storiti.

Sodišče prve stopnje je sicer zmotno uporabilo materialno pravo, ko se je v zvezi z odločitvijo, da zaradi izbrisa prvotno tožene fundacije iz registra postopek nadaljuje zoper toženca, sklicevalo na določbe ZFPPIPP, saj je  glede na v izpodbijani sodbi sicer citirano določbo 496. člena ZFPPIPP, v poštev prišle kvečjemu določbe ZFPPod. V skladu s citirano določbo se glede na obdobje, v katerem je bila gospodarska družba izbrisana iz sodnega registra brez likvidacije, za pravne posledice njenega prenehanja zaradi izbrisa (med takšne pravne posledice pa sodi tudi nadaljevanje prekinjenega postopka zoper družbenike) uporabljajo določbe ZFPPod, če bi bila družba izbrisana pred 7. aprilom 2007 (v tej zadevi je sklep o izbrisu postal pravnomočen 26. 2. 2007). Vendar pa pravne posledice izbrisa, kakor so določene v 27. členu ZFPPod, ne veljajo za zavode in te določbe zato ni mogoče uporabiti v tem sporu, ne glede na dejstvo, da je bila A.F.R. iz sodnega registra izbrisana na podlagi 3. poglavja ZFPPod o izbrisu gospodarskih družb iz sodnega registra brez likvidacije. V skladu s 3. odstavkom 23. člena ZFPPod se določbe tega poglavja uporabljajo tudi za izbris drugih pravnih oseb (prvi odstavek tega člena določa, da se to poglavje uporablja za gospodarske družbe), kadar drug zakon določa da se pravna oseba izbriše iz sodnega registra brez likvidacije. Navedeno pomeni, da bi ZZ (ali pa kak drug zakon) moral določati možnost izbrisa zavoda iz sodnega registra brez likvidacije, če naj bi ustanovitelja fundacije (določbe ZFPPod, ki se nanašajo na družbenike gospodarskih družb, se smiselno uporabljajo tudi za ustanovitelje zavoda na podlagi 4. odstavka 3. člena tega zakona), veljale določbe 27. člena ZFPPod o pravnih posledicah izbrisa. Vendar pa ZZ ne predvideva možnosti izbrisa zavoda iz sodnega registra brez likvidacije, takšne možnosti pa za zavode ne določa niti kakšen drug zakon. Navedeno pomeni, da določbe 27. člena ZFPPod v zvezi s 394. členom ZGD ne morejo biti pravna podlaga za nadaljevanje postopka zoper oba toženca.

Pač pa je sodišče prve stopnje kot pravno podlago za nadaljevanje postopka zoper oba toženca pravilno uporabilo določbo drugega odstavka 49. člena ZZ, ki določa, da je ustanovitelj odgovoren za obveznosti zavoda, če ni z zakonom ali aktom o ustanovitvi drugače določeno. Akt o ustanovitvi A.F.R. pa glede odgovornosti ustanovitve ne določa ničesar, zato je potrebno šteti, da sta oba toženca kot ustanovitelja izbrisanega zavoda odgovorna za njegove obveznosti.

Zmotno je prepričanje tožencev, da so terjatve zastarane, saj je zastaranje prekinila že vložitev tožbe, ki ne vsebuje le zahtevka za razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in za reintegracijo tožnice, temveč tudi opisni zahtevek za plačilo plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja, slednji pa zajemajo tudi regres za letni dopust. Glede na to, da ne pridejo v poštev določbe ZFPPod in ZGD je neutemeljeno tudi pritožbeno sklicevanje na to, da tožnica terjatve ni uveljavljala v roku enega leta od izbrisa družbe iz registra (394. člen ZGD). Sicer pa je to zatrjevanje tudi protispisno. Izbris je bil objavljen v Ur. l. RS, št. 40/2007 dne 7. 5. 2007, tožnica pa je nadaljevanje postopka zoper oba toženca predlagala 25. 1. 2008, torej znotraj prekluzivnega enoletnega roka. Ob ugotovitvi, da sta toženca na podlagi ZZ odgovorna za vtoževane terjatve, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je tožnici dosodilo plačo za celotno sporno obdobje, to je od prenehanja delovnega razmerja do ponovne zaposlitve tožnice pri drugem delodajalcu. Pravilnosti odločitve po višini toženca niti ne izpodbijata, višino mesečne plače v znesku 161.616,00 SIT (oziroma sedaj 674,41 EUR) pa je sodišče prve stopnje ugotovilo na podlagi pogodbe o zaposlitvi.

Sodišče prve stopnje je tožnici tudi utemeljeno dosodilo regres za letni dopust za leto 2003 v višini 551,53 EUR. V skladu z ugotovitvenim sklepom Odbora za spremljanje kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti v Republiki Sloveniji (Ur. l. RS, št. 8/2003) je regres za letni dopust za leto 2003 za negospodarske dejavnosti znašal 132.170,00 SIT oziroma 551,33 EUR.

Pač pa je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je tožnici dosodilo regres za letni dopust za leto 2004 v celotnem vtoževanem znesku. Tožnici je delovno razmerje prenehalo s 30. 6. 2004, kar pomeni, da je tožnica pri A.F.R. v letu 2004 imela le pravico do sorazmernega dela letnega dopusta in zato tudi do sorazmernega dela regresa za letni dopust. V skladu s 3. alinejo prvega odstavka 162. člena ZDR ima delavec pravico do izrabe ene dvanajstine letnega dopusta za vsak mesec dela v posameznem koledarskem letu, če mu delovno razmerje v tekočem koledarskem letu preneha pred 1. julijem. Obenem četrti odstavek 131. člena ZDR določa, da ima delavec pravico le do sorazmernega dela regresa, če ima pravico do izrabe le sorazmernega dela letnega dopusta. Navedeno pomeni, da je tožnica upravičena le do šestih dvanajstin pripadajočega regresa za letni dopust za leto 2004. V skladu s 5. členom dogovora o višini in načinu uskladitve osnovnih plač ter višini regresa za letni dopust za leto 2004 in 2005 (Ur. l. RS, št. 73/2003) je regres za letni dopust za leto 2004 znaša 138.800,00 SIT oziroma 579,20 EUR, tožnica pa je upravičena do polovice tega zneska, to je 289,60 EUR in ne do dosojenega zneska 579,20 EUR.

Tožnica je upravičena do zakonskih zamudnih obresti od prisojenih regresov od 2. 7. tistega leta, v katerem bi regres morala dobiti, saj je delodajalec s tem dnem prišel v zamudo.

Sodišče prve stopnje sicer ni ravnalo pravilno, ko o pobotu ni odločilo s tridelnim izrekom, vendar zgolj zaradi tega odločitev o zavrnitvi pobotnega ugovora ni nezakonita. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je pobotni ugovor tožencev v celoti neutemeljen in nedokazan. Toženca za utemeljitev v pobot uveljavljene terjatve nista predložila nobenih listinskih dokazov. Sodišče prve stopnje tako sploh ni moglo preizkusiti navedb tožencev o tem, da so v letu 2004 pridobili za 13 milijonov SIT manj sredstev kot v letu poprej in da je zaradi ravnanja tožnice in njenih sodelavcev prišlo do oškodovanja za najmanj 15 milijonov SIT. Nedokazan je očitek, da naj bi ravno tožnica uničila celotno računalniško bazo podatkov. Toženca sta s pobotnim ugovorom uveljavljala terjatev v višini 5 milijonov SIT, pri čemer nista izkazala elementov odškodninske odgovornosti tožnice. Tako ni bilo izkazano protipravno ravnanje tožnice, prav tako pa tudi ne nastanek škode in vzročna zveza med ravnanjem storilca in ostalo škodo. Toženca v tej smeri nista postavila niti trditev, zato je neutemeljen očitek o nepopolno ugotovljenem dejanskem stanju.

Zmotno je pritožbeno stališče, da bi sodišče prve stopnje od dosojenih zneskov moralo odšteti socialno pomoč, ki jo je prejemala tožnica. V skladu z 39. a členom Zakona o socialnem varstvu (ZSV, Ur. l. RS, št. 54/92 s spremembami) center za socialno delo lahko odpravi odločbo, s katero je bila denarna socialna pomoč dodeljena, če upravičenec po izdaji odločbe prejme lastni dohodek za isto obdobje, kot mu je bila denarna socialna pomoč dodeljena. V takšnem primeru je upravičenec v skladu z 41. členom ZSV celo dolžan vrniti neupravičeno prejeto denarno socialno pomoč. Navedeno pomeni, da obveznost delodajalca, da delavcu v primeru nezakonitega prenehanja delovnega razmerja plača izpadle plače, nikakor ne more biti zmanjšana zaradi prejemanja socialne denarne pomoči.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP pritožbi tožencev delno ugodilo in izpodbijano sodbo v odločitvi o regresu za letni dopust spremenilo tako, da je tožnici dosodilo le sorazmerni del letnega dopusta, to je znesek 289,60 EUR.

V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo toženca zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

Zaradi jasnosti je pritožbeno sodišče 2. in 3. točko izreka oblikovalo povem na novo.

Delna sprememba izpodbijane sodbe ne vpliva na odmero stroškov postopka, zato v ta del izpodbijane sodbe prvostopenjsko sodišče ni poseglo.

K odločitvi o stroških pritožbenega postopka

Tožnica je zavrnilni del, ki znaša 11.668,83 EUR uspela znižati za 2.023,23 EUR, kar pomeni, da je njen uspeh v pritožbenem postopku 17,34 % in da je upravičena do takšnega deleža utemeljeno priglašenih stroškov postopka. Ti znašajo 209,98 EUR (375 točk za pritožbo oziroma 172,12 EUR, 2 % pavšal za materialne stroške oziroma 3,44 EUR in 20 % DDV v višini 34,42 EUR). Tožnica pa je upravičena do povrnitve 17,34 % tega zneska, kar znaša 36,41 EUR.

Toženca sta uspela le v neznatnem delu pritožbe v zvezi z odločitvijo o regresu za letni dopust, ki pa temelji na reparacijski obveznosti zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (peti odstavek 41. člena ZDSS-1).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.