VDSS sodba Pdp 1149/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-01-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plačilo za delo - delo preko polnega delovnega časa

Tožnica je delo preko polnega delovnega časa opravljala v interesu in ob soglasju tožene stranke, ki je o opravljenih urah dela vodila tudi evidenco. Zgolj zaradi tega, ker tožena stranka ni izdala posebne pisne odredbe o delu preko polnega delovnega časa, ne more biti prosta plačila za opravljene ure dela.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (prvi odstavek 1. točke izreka in 2. točka izreka) delno spremeni tako, da se v celoti glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožnici plačati bruto znesek 7.496,05 EUR in sicer za leto 2002 znesek 312,66 EUR, za leto 2003 znesek 2.407,68 EUR, za leto 2004 znesek 2.102,64 EUR, za leto 2005 znesek 1.890,43 EUR in za leto 2006 znesek 782,64 EUR, od teh zneskov obračunati in plačati davke in prispevke, tožnici pa plačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneskov za leti 2002 in 2003 od 11. 12. 2004 dalje, od zneska za leto 2004 od 1. 1. 2005 dalje, od zneska za leto 2005 od 1. 1. 2006 dalje in od zneska za leto 2006 od 1. 1. 2007 dalje, vse do plačila, vse v 15 dneh pod izvršbo.

Višji tožničin zahtevek za plačilo bruto zneska 620,03 EUR se zavrne.

Tožena stranka je dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 1.915,56 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku tega roka do plačila.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnica je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 21,50 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku paricijskega roka do plačila.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da tožnici izplača bruto znesek 8.116,08 EUR in sicer za leto 2002 znesek 312,66 EUR, za leto 2003 znesek 2.650,81 EUR, za leto 2004 znesek 2.229,85 EUR, za leto 2005 znesek 2.140,13 EUR, za leto 2006 znesek 782,64 EUR, od teh zneskov obračuna in plača davke in prispevke pristojnim organom, tožnici pa plača neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneskov za leti 2002 in 2003 od 11. 12. 2004 dalje, od zneska za leto 2004 od 1. 1. 2005, od zneska za leta 2005 od 1. 1. 2006 dalje in od zneska za leto 2006 od 1. 1. 2007 dalje (prvi odstavek 1. točke izreka). Zavrnilo je višji zahtevek iz naslova vtoževanih zakonskih zamudnih obresti od neto zneska za leto 2002 od 1. 1. 2003 do 11. 12. 2004 in od neto zneska za leto 2003 od 1. 1. 2004 do 11. 12. 2004 (drugi odstavek 1. točke izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka v znesku 2.191,61 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva plačilne zamude dalje do plačila (2. točka izreka).

Zoper ugodilni del takšne sodbe se tožena stranka pritožuje iz pritožbenih razlogov zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da tožnica ni dokazala, niti ni zatrjevala, da je nadurno delo opravljala na zahtevo delodajalca. Navedeno pomeni, da ni podana osnovna predpostavka za obračun nadur, to je zahteva delodajalca za nadurno delo. Pravna podlaga za nadurno delo je določba prvega odstavka 143. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 45/2008), ki določa, da je delavec dolžan na zahtevo delodajalca opravljati delo preko polnega delovnega časa. Tožena stranka tudi nikoli ni niti pisno niti ustno odredila nadurnega dela tožnici. Tako ure, ki jih je tožnica opravila preko polnega delovnega časa, nikakor niso bile nadure in zato tudi ni pravne podlage za izračun vrednosti tega dela kot nadurnega dela. Neugotovljeno je ostalo dejansko stanje glede trditev tožene stranke, da je tožnica vse opravljeno delo preko polnega delovnega časa prejela plačano kot dodatek k plači oziroma kot stimulacijo oziroma, da ji je bila za znesek stimulacije neposredno povečana bruto plača. Tožnica je v spornem obdobju prejela izplačano dodatno kar 5.757.051,57 SIT oziroma sedaj 24.023,75 EUR bruto, kar preračunano v ure pomeni kar 2994 ur. Sodišče prve stopnje je ob sprejemu sklepa o dopustitvi dokaza z izvedencem finančne stroke sklenilo, da naj ta „upošteva izplačilo oziroma obračuna postavke „dodatke“ iz plačilne liste, kot plačilo za opravljeno delo“, v sklepu, s katerim je naložilo delo izvedenki M.G. pa te naloge ni določilo. Sodišče prve stopnje zato ni pravilno in popolno ugotovilo dejanskega stanja. Tožena stranka izpodbija tudi odločitev o stroških postopka, saj bo uspeh tožene stranke s pritožbo potrebno upoštevati tudi pri odmeri stroškov. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da zavrne tudi ta del tožbenega zahtevka, podredno pa, da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita nepopolno ugotovitev dejanskega stanja glede vprašanja, ali je tožena stranka tožnici odredila nadurno delo ter glede trditev tožene stranke, da je tožnica za delo preko polnega delovnega časa že prejela plačilo v obliki dodatka oziroma stimulacije.

Ob ugotovitvi, da je tožnica delo preko polnega delovnega časa opravljala na podlagi pisnih dovolilnic tožene stranke (obrazci „dovolilnice za izhod“, ki so priloženi evidenci delovnega časa tožnice – priloge A/5 do A/38), je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da je tožena stranka s tem tožnici odredila delo (5. stran obrazložitve izpodbijane sodbe). Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka teh dovolilnic ne bi podpisovala, če bi štela, da tožnica svoje delo lahko opravi v rednem delovnem času. Zaradi navedenega ni bistveno, da tožena stranka tožnici ni pisno odredila nadurnega dela v smislu določbe drugega odstavka 143. člena ZDR. S tem, ko so tožnici nadrejeni delavci podpisali dovoljenje za delo po 16. uri oziroma po izteku rednega delovnega časa, bi se morali zavedati, da to pomeni delo preko polnega delovnega časa. Okoliščina, da pri toženi stranki režijskim delavcem niso plačevali dela preko polnega delovnega časa, temveč je bila praksa, da so opravljene nadure koristili kot proste ure, ne pomeni, da ne gre za nadurno delo. Tožnica je delo preko polnega delovnega časa opravljala v interesu in ob soglasju tožene stranke, ki je o opravljenih urah nenazadnje vodila tudi evidenco. Zgolj zaradi tega, ker tožena stranka ni izdala posebne pisne odredbe o delu preko polnega delovnega časa, tožena stranka ne more biti prosta obveznosti, da tožnici plača opravljene nadure,.

Res je, da drugi odstavek 143. člena ZDR določa, da mora delodajalec delavcu nadurno delo odrediti v pisni obliki praviloma pred začetkom dela. Sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da je ta določba namenjena predvsem zaščiti delavca in je ni mogoče tolmačiti tako, da delavec, zgolj zato, ker nadurno delo ni bilo pisno odrejeno, nima nobenih pravic iz tega naslova, čeprav je delo opravljal preko polnega delovnega časa. Izpolnjene obrazce dovolilnic za izhod in vodenje evidence o delu preko polnega delovnega časa je potrebno šteti kot konkludentna dejanja, s katerimi je tožena stranki tožnici odredila delo preko polnega delovnega časa.

Tožena stranka je sicer dokazovala, da naj bi tožnica opravljeno delo preko polnega delovnega časa dobila plačano v obliki dodatne stimulacije. Te navedbe je tožena stranka dokazovala s sklepom predsednika uprave V.O. z dne 11. 1. 2000 (priloga B/2) in s predlogom za njegovo zaslišanje, vendar pa je kasneje ta dokazni predlog za zaslišanje umaknila. Glede na prepričljivo izpovedbo priče M.Z., ki je bila v delu spornega obdobja vodja računovodstva in priče Z.G., ki je bila v času od 2000 do 2002 direktorica financ, kasneje pa pomočnica predsednika uprave, je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da te trditve tožene stranke niso dokazane. Priča Z.G. je tako prepričljivo izpovedala, da je bila simulacija predvidena za dobro in vestno opravljeno delo in je na vprašanje, ali so bile več opravljene ure izplačevane pod postavko stimulacije (glede na sklep predsednika uprave z dne 11. 1. 2000), izrecno odgovorila, da niso bile. Dopustila je sicer možnost, da bi se kdaj lahko zgodilo, da je delavec pri stimulaciji prejel tudi plačilo za več opravljene ure, vendar bi to moralo biti z delavcem posebej dogovorjeno. Priča je tožnici simulacijo vedno odobravala zaradi dobrega in kvalitetnega dela. Podobno je izpovedala tudi priča M.Z., ki je celo izrecno izjavila, da v času, ko je bila ona vodja računovodstva, tožnici stimulacija nikoli ni bila plačana zaradi dela preko rednega delovnega časa. Ustno navodilo vodstva, da se je potrebno z delavci dogovoriti za kompenzacijo nadurnega dela s plačilom stimulacije, pa naj bi bilo dano šele v zadnjem času, to je v prvi polovici leta 2008, kar pa je izven spornega obdobja.

Priča Z.G. je sicer zatrjevala, da so bili tožnici več opravljene ure plačane v obliki dodatka, vendar je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da ta trditev ni dokazana, saj tožnica dodatka ni prejemala ravno v obdobju, ko je imela večje število opravljenega dela preko polnega delovnega časa.

Sodišče prve stopnje je na naroku za glavno obravnavo dne 17. 2. 2009 sicer sprejelo sklep, da naj izvedenec pripravi tudi varianto izračuna, pri kateri bi plačilo dodatka upošteval kot plačilo za opravljene nadure, v pisnem odpravka pa takšne naloge izvedencu ni dalo. Vendar navedeno ne vpliva na pravilnost izpodbijane sodbe, saj ob dokazni oceni, da tožena stranka ni dokazala, da bi se dodatek nanašal na plačilo za opravljeno delo preko polnega delovnega časa, ni bilo nobene potrebe po izračunavanju druge variante pripadajočega plačila.

Ob tako ugotovljenem dejanskem stanju je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da  je tožničino delo preko polnega delovnega časa potrebno šteti za nadurno delo v smislu določb 143. člena ZDR oziroma 50. člena prej veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/90, Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/93). Vendar pa je ti določbi napačno uporabilo, ko je kot nadurno delo štelo tudi tisto delo, ki je presegalo največji dopustni letni obseg takšnega dela. Drugi odstavek 50. člena ZDR/90 je namreč določal, da delo preko polnega delovnega časa lahko traja samo toliko časa, koliko je to nujno potrebno, vendar največ 8 ur na teden ali 20 ur na mesec ali 180 ur na leto. Enako letno omejitev največjega števila nadur je v spornem obdobju določal tudi tretji odstavek 143. člena ZDR (šele z novelo ZDR-A je bila ta omejitev znižana na največ 170 ur na leto, vendar je ta novela pričela veljati šele 28. 11. 2007). Uveljavljena praksa pritožbenega sodišča je, da se delavcu kot nadure lahko plača samo tisto delo preko polnega delovnega časa, ki ne presega letne omejitve iz citiranih določb, ostalo delo preko polnega delovnega časa pa se plača brez dodatka za nadurno delo.

Višino dodatka za nadurno delo je sodišče prve stopnje pravilno odmerilo na podlagi določb 47. člena kolektivne pogodbe dejavnosti trgovine Slovenije (Ur. l. RS, št. 10/98 s spremembami, in št. 74. člena Kolektivne pogodbe dejavnosti trgovine Slovenije (Ur. l. RS, št. 111/2004). Sicer pa je višino dodatka izračunala izvedenka finančne stroke, na sam izračun pa stranki nista imeli pripomb.

Upoštevajoč omejitev največjega letnega dopustnega števila nadur je sodišče prve stopnje tožnici utemeljeno dosodilo, kar je vtoževala za leti 2002 in 2006, saj v teh letih število opravljenih nadur ni preseglo zakonskega limita in je zato za vse opravljene nadure upravičena do njihovega plačila z dodatkom.

V letu 2003 je tožnica opravila 298 ur dela preko polnega delovnega časa, kar pomeni, da je 180 ur potrebno plačati kot nadure, 118 ur pa brez dodatka za delo preko polnega delovnega časa. Upoštevajoč povprečno bruto urno postavko za to leto v višini 6,84 EUR, kakršno je ugotovila izvedenka, je tožnica ob upoštevanju dodatka upravičena do zneska 1.656,00 EUR bruto, za 118 ur brez dodatka pa do zneska 807,12 EUR.

V letu 2004 je tožnica preko polnega delovnega časa delala 233 ur. Pri tem je za prvih 153 ur veljala osnovna bruto urna postavka v višini 7,03 EUR, kar pomeni, da je za te ure tožnica upravičena do plačila z dodatkom, kar znaša 1.398,37 EUR, kakor je to ugotovila tudi izvedenka. Od preostalih 80 ur iz leta 2004 je tožnica do plačila z dodatkom upravičena za 27 ur, kar znese 280,44 EUR, za 53 ur pa do plačila brez dodatka, kar znaša 423,47 EUR. V celoti je tožnica za leto 2004 tako upravičena do bruto zneska 2.102,64 EUR.

V letu 2005 je tožnica preko polnega delovnega časa delala 206 ur. Za prvih 180 ur je upravičena do plačila z dodatkom, kar ob upoštevanju osnovne bruto urne postavke 7,99 EUR znaša 1.869,66 EUR, za preostalih 26 ur pa ji gre plačilo brez dodatka, kar znaša 20,77 EUR.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZDR izpodbijano sodbo delno spremenilo tako, da je bruto znesek, ki ga je tožena stranka dolžna tožnici izplačati, znižalo z zneska 8.116,08 EUR na 7.496,05 EUR, pri čemer je znesek za leto 2003 znižalo z 2.650,81 EUR na 2.407,68 EUR za leto 2004 z zneska 2.229,85 EUR na 2.102,64 EUR in za leto 2005 z zneska 2.140,13 EUR na znesek 1.890,43 EUR, zavrnilo pa je višji zahtevek za plačilo bruto zneska 620,03 EUR z zakonskimi obrestmi. Posledično je tudi spremenilo odločitev o stroških postopka, kakor bo to razloženo v nadaljevanju.

Na podlagi 353. člena ZPP je pritožbeno sodišče v preostalem pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da glede tega dela niso podani s pritožbo uveljavljani razlogi, kakor tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti.

Zaradi večje preglednosti je pritožbeno sodišče prvi odstavek 1. točke in 2. točko izreka izpodbijane sodbe oblikovalo na novo.

Pri odmeri stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje je sodišče ravnalo pravilno, ko je uspeh ugotavljalo posebej za vsako fazo postopka. Prva faza je trajala od vložitve tožbe do 23. 4. 2009, ko je tožnica tožbeni zahtevek prvič znižala. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da stroški tožnice v tej prvi fazi postopka znašajo 1.720,72 EUR, tožnica pa je glede na končni uspeh upravičena do povrnitve 58,79 % tega zneska, kar znaša 1.011,61 EUR.

V drugi fazi postopka, ko je tožnica vtoževala znesek 9.363,76 EUR, so utemeljeno priglašeni stroški tožnice znašali 310,92 EUR, tožnica pa je glede na uspeh upravičena do 80,05 % tega zneska, kar znaša 248,15 EUR.

V tretji fazi postopka je tožnica vtoževala znesek 8.116,08 EUR, na podlagi sodbe pritožbenega sodišča pa ji je dosojen znesek 7.496,05 EUR, kar pomeni, da je v tej fazi postopka uspela z 92,36 % zahtevka. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da utemeljeno priglašeni stroški tožnice v tej fazi postopka znašajo 1.520,69 EUR, tožnica pa je glede na uspeh upravičena do povrnitve zneska 1.404,51 EUR.

Navedeno pomeni, da je tožena stranka tožnici glede na uspeh dolžna povrniti stroške postopka pred sodiščem prve stopnje v znesku 2.664,27 EUR.

V prvi fazi postopka je tožena stranka upravičena do povrnitve 41,21 % utemeljeno priglašenih stroškov postopka. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da ti znašajo 1.672,98 EUR, kar pomeni, da je za to fazi postopka tožena stranka upravičena do povrnitve zneska 689,43 EUR.

V drugi fazi postopka utemeljeno priglašeni stroški tožene stranke znašajo 167,65 EUR, uspeh tožene stranke 19,95 %, kar pomeni, da je tožena stranka upravičena do povrnitve stroškov postopka v znesku 33,44 EUR.

Za tretjo fazo postopka je pooblaščenec tožene stranke utemeljeno priglasil nagrado v višini 590 točk (300 točk za pripravljalno vlogo, 250 točk za zastopanje na naroku in 40 točk za porabljen čas), kar ob vrednosti točke 0,459 EUR znaša 270,81 EUR. K temu je potrebno prišteti še 20 % DDV v višini 54,16 EUR, kilometrino v višini 6,60 EUR in 2 % materialne stroške v višini 6,62 EUR, skupaj 338,19 EUR. Tožena stranka je upravičena do povrnitve 7,64 % tega zneska, kar znaša 25,84 EUR. Navedeno pomeni, da je tožnica toženi stranki dolžna povrniti stroške postopka pred sodiščem prve stopnje v višini 748,71 EUR.

Po medsebojni kompenzaciji obeh zneskov se pokaže, da je tožena stranka tožnici dolžna povrniti stroške postopka pred sodiščem prve stopnje v višini 1.915,56 EUR, zato je pritožbeno sodišče dosojene stroške znižalo na ta znesek.

S pritožbo je tožena stranka izpodbijala celotni dosojeni znesek 8.116,08 EUR, ta znesek ji je v pritožbenem postopku uspelo znižati za 620,03 EUR, kar pomeni, da njen uspeh v pritožbenem postopku znaša 7,64 %. Tožena stranka je zato upravičena do povrnitve takšnega odstotka utemeljeno priglašenih pritožbenih stroškov. Ti znašajo 281,40 EUR (500 točk oziroma 229,50 EUR za pritožbo, 5,00 EUR za materialne stroške, 46,90 EUR za 20 % DDV). Tožnica je toženi stranki tako dolžna povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 21,50 EUR.

ZDR člen 143, 143/2. ZDR/90 člen 50, 50/2. Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine Slovenije člen 47, 74.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.