VDS Sodba Pdp 1325/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-03-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

diskriminacija - poslovni razlog - kriteriji za izbiro - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - možnosti za nadaljnjo zaposlitev

Čeprav se je za dve delovni mesti pri toženi stranki zahtevala enaka vrsta in stopnja izobrazbe kot za delovno mesto po odpovedani pogodbi o zaposlitvi, tožena stranka tožnici utemeljeno ni ponudila nove pogodbe o zaposlitvi. Za omenjeni dve delovni mesti se je zahtevalo več delovnih izkušenj in tudi druge specifične izkušnje in znanja, ki jih tožnica ni imela, zaradi česar zanjo nista bili primerljivi in ustrezni.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del (drugi odstavek 1. točke, drugi odstavek 2. tč., 3., 4., in 5. tč. izreka) sodbe sodišča prve stopnje.

Tožnica sama krije svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožnici obračuna razliko do polnega regresa za letni dopust za leto 2009 v višini 1.124,42 EUR bruto, od tega zneska odvede pripadajoči davek ter tožnici izplača neto znesek regresa za zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 2. 7. 2009 dalje do plačila (prvi odstavek 1. točke izreka). Zavrnilo je višji zahtevek za izplačilo razlike regresa za letni dopust za leto 2009 nad priznanim neto zneskom do bruto zneska in lede plačila zamudnih obresti nad priznanim neto zneskom regresa (drugi odstavek 1. točke izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici obračuna odškodnino za 18 dni neizrabljenega letnega dopusta v višini 2.025,00 EUR bruto, od tega zneska odvede pripadajoče davke in prispevke ter tožnici izplača neto znesek odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 2. 7. 2009 dalje do plačila (prvi odstavek 2. točke izreka), zavrnilo je višji zahtevek za izplačilo odškodnine za neizrabljen letni dopust za leto 2009 nad priznanim neto zneskom do bruto zneska in glede plačila zakonskih zamudnih obresti nad priznanim neto zneskom odškodnine (drugi odstavek 2. točke izreka). V preostalem delu je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek za razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 28. 5. 2009 za ugotovitev, da tožnici na podlagi te odpovedi pogodbeno delovno razmerje ni prenehalo, za vzpostavitev delovnega razmerja po odpovedani pogodbi o zaposlitvi in priznanje delovne dobe za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, za poziv nazaj na delo, obračun bruto plač od dneva prenehanja delovnega razmerja do ponovnega nastopa dela pri toženi stranki v višini, kot jo določa zadnja sklenjena pogodba o zaposlitvi, za odvod pripadajočih prispevkov in davkov od tega zneska ter izplačilo zneska plač z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti posameznega mesečnega zneska v plačilo do plačila ter za priznanje vseh drugih prejemkov iz delovnega razmerja, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska dalje, za plačilo zneska 8.215,02 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter za plačilo odškodnine v višini 25.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila (3. točka izreka). Zavrnilo je podredni tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica uveljavljala trajanje delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje priznanje delovne dobe in drugih pravic iz delovnega razmerja do tega dne, plačilo odškodnine v višini 48.192,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od odločitve sodišča prve stopnje dalje do plačila, ter prav tako plačilo zneskov 8.215,02 EUR in 25.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe do plačila (4. točka izreka). Odločilo je, da tožnica sama krije svoje stroške postopka, toženi stranki pa je dolžna povrniti stroške postopka v višini 1.477,14 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila (5. točka izreka).

Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe se tožnica pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da iz izpovedbe priče B.J. izhaja, da je bil obseg dela in prometa pri toženi stranki v času, ko je bila tožnici podana odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, višji kot pa ob tožničini zaposlitvi v letu 2008. Navedeno pomeni, da ni bil podan razlog, ki je bil naveden v sami odpovedi, to je, da se je vodstvo tožene stranke odločilo, da bo število zaposlenih na delovnem mestu borznega posrednika zmanjšalo za enega izvajalca in sicer zaradi zmanjšanja obsega poslovanja oddelka borznega posredovanja. V času odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici ni prišlo do zmanjšanja obsega poslovanja glede na čas, v katerem je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Priča B.J. je izrecno izpovedal, da je bil promet v letu 2009 višji kot v letu 2008, kar kaže na to, da tožena stranka odpovedi ni podala glede na merilo doseženega prometa. Trgovanje za lastni račun sodi v opis del in nalog borznega posrednika, promet iz tega naslova se je glede na stanje ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi povečal, zato je nesmiselno trditi, da je prenehala potreba po delu tožnice. Celo v primeru, če bi sledili trditvam tožene stranke, da je bil razlog za odpoved upad prometa, pa je potrebno ugotoviti, da je priča B.J. izrecno izpovedal, da je bila kriza na finančnih trgih najhujša v letu 2008, kar pomeni, da je tožena stranka z odpovedjo z dne 3. 6. 2009 (sama odpoved sicer nosi datum 28. 5. 2009) zamudila šestmesečni objektivni rok. Tudi tožena stranka v svoji tretji pripravljalni vlogi sama navaja, da je finančna kriza dosegla svoj vrhunec v septembru 2008. Neprepričljive in nedokazane so navedbe tožene stranke, da se je šele v maju 2009 seznanila, da naj bi bila kriza trajnejše narave in da je rok za odpoved pogodbe o zaposlitvi potrebno šteti šele od takrat dalje. Tožena stranka za to navedbo ni predložila nobenega dokaza, ne zadošča pa sklicevanje, da naj bi v maju 2009 do te ugotovitve prišel B.J.. Zlasti še ob upoštevanju dejstva, da je tožena stranka sama navedla, da je v maju 2009 promet tožene stranke narasel kar za 300 %. Sodišče prve stopnje se z vprašanjem, kdaj je tožena stranka izvedela za razlog za odpoved, sploh ni ukvarjalo, temveč je nekritično sledilo izpovedbi B.J. in navedbam tožene stranke. Zaradi navedenega je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je glede na zatrjevano šikano in diskriminacijo presojalo, zakaj je tožena stranka za odpoved izbrala ravno tožnico. Pri tem je sodišče prve stopnje navedlo, da je tožnica imela najmanj skupne delovne dobe pri toženi stranki in hkrati tudi najmanj delovne dobe na delovnem mestu borznega posrednika ter da ni izpolnjevala pogojev glede formalne izobrazbe. Zadnji kriterij je sodišče prve stopnje ugotavljalo mimo navedb tožene stranke v odpovedi. Iz odpovedi izhaja, da tožena stranka tega kriterija izrecno ni upoštevala, saj je soglašala s tem, da tožnica strokovno izobrazbo pridobi med zaposlitvijo pri toženi stranki. Zaradi navedenega je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, zmotno pa je bilo ugotovljeno tudi dejansko stanje. Pogodba o zaposlitvi tožnici ni bila odpovedana iz razloga nesposobnosti, zato kriterij morebitnega pomanjkanja strokovne izobrazbe ne more biti relevanten. Iz izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi tudi ne izhaja, da bi bil relevanten kriterij delovne dobe na delovnem mestu borznega posrednika. Iz odpovedi namreč izhaja, da je bil edini kriterij za odpoved pogodbe o zaposlitvi dolžina delovne dobe pri delodajalcu. Tožena stranka ni resno preverila svoje obveznosti iz tretjega odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007). Tožnica opozarja, da je izpolnjevala pogoj delovne dobe za delovno mesto samostojnega računovodje, zato je zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje, da to delovno mesto in delovno mesto samostojne osebne bančnice nista bili primerljivi z delovnim mestom tožnice. Za delovno mesto borznega posrednika je predpisanih več zahtev, kot za delovno mesto samostojnega računovodje, za katero se zahteva le eno dodatno znanje in sicer „MSRP in bančno računovodstvo“. Tožena stranka ni trdila, da tožnica s temi znanji ne razpolaga, sicer pa bi jo tožena stranka v razumnem času in z razumnimi stroški lahko usposobila za odpravljanje teh del. Tožena stranka bi bila tožnici dolžna ponuditi tudi delovno mesto osebne bančnice, saj tožnica izpolnjuje vse pogoje za to delovno mesto. Sodišče prve stopnje se je zmotno postavilo na stališče, da naj bi šlo pri govoricah o tožnici (o tem so izpovedovale priče K.O., M.Š. in M.P.) kvečjemu za opravljanje in obrekovanje, ne pa za mobbing na delovnem mestu. Eno od ravnanj iz t.i. kataloga mobbinga je po stališču pravne teorije tudi napad na socialno vključevanje na delovnem mestu ter znotraj tega tudi opravljanje in obrekovanje. V skladu s teorijo mobbing predstavlja povezavo vrste posamičnih dejanj, ki jih, če jih vzamemo vsako zase in opazujemo ločeno, ne moremo šteti za mobbing. Ravno to pa je storilo sodišče prve stopnje, ko je navedlo, da je šlo v tem primeru za posamično opravljanje in obrekovanje s strani sodelavcev. Tožnica je bila žrtev obrekovanj in opravljanj svojih sodelavcev, to se je dogajalo skozi daljše časovno obdobje, skupek teh ravnanj pa lahko opredelimo kot mobbing. Tudi priča K.O., ki jo sodišče prve stopnje šteje za verodostojno, je izpovedala, da se je mobbing nad tožnico izvajal daljše časovno obdobje. Iz izpovedbe te priče izhaja, da je bila tožnica žrtev tudi drugih oblik iz kataloga mobbinga in ne le opravljanja in obrekovanja. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da je pisno obvestilo iz 204. člena ZDR procesna predpostavka za vložitev tožbe. V primeru kršitve prepovedi diskriminacije ima oškodovanec pravico vložiti odškodninski zahtevek takoj, ko je prišlo do diskriminacije, pri čemer pa mora izkazati vse predpostavke odškodninske odgovornosti, kar je tožnica tudi storila. Razen tega gre v konkretnem primeru za t.i. denarno terjatev, za katero pa predhodni postopek ni potreben. Sodišče prve stopnje v delu sodbe celo navaja, da naj bi tožnica sama izzvala obrekovanje in opravljanje. Gre za osebno stališče sodnega senata, zato tožnica predlaga, da se v primeru ponovnega sojenja zadeva dodeli povsem spremenjenemu senatu. Sodišče prve stopnje navaja, da se tožnica ni izobraževala v interesu delodajalca in da je bila zato diskrecijska pravica tožene stranke, ali bo tožnici odobrila letni dopust za izobraževanje. Dokončanje študija je bilo v pogodbi o zaposlitvi določeno kot razvezni pogoj, kar pomeni, da je tožena stranka svojo „diskrecijsko odločitev“ tožnici želela onemogočiti izpolnitev pogodbeno dogovorjenega pogoja za ohranitev delovnega mesta. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da njenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje pred spremenjenim senatom.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, tudi ne tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti in na katere se sklicuje pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopenjsko sodišče v dokaznem postopku izvedlo vse relevantne dokaze, ugotovilo vsa odločilna dejstva in na podlagi tega utemeljeno presodilo, tako kot izhaja iz izreka prvostopenjske sodbe. Zato pritožbeno sodišče sprejema dejanske in pravne razloge iz izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodaja naslednje:

Iz dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje izhaja, da je bila tožnica pri pravni prednici tožene stranke K. d.o.o. ... zaposlena na delovnem mestu „referent s strankami“. Z navedeno družbo je dne 21. 5. 2008 sklenila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto „borzna posrednica“. Na podlagi dovoljenja B.S. se je pravna prednica tožene stranke dne 2. 3. 2009 preoblikovala v banko, zato je tožnica s toženo stranko tudi dne 19. 3. 2009 sklenila novo pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto „borzna posrednica“ za nedoločen čas. Tožena stranka je zaradi zmanjšanja obsega poslovanja oddelka borznega posredovanja odločila, da bo število zaposlenih na delovnem mestu „borzni posrednik“ zmanjšala za enega izvajalca. Tožnici je tako dne 28. 5. 2009 redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov (priloga A5). Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku zaključilo, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi podana v celoti v skladu z določbami Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) iz utemeljenih in resnih razlogov, s čimer se strinja tudi pritožbeno sodišče.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Za tako kršitev bi šlo, če bi imela sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. Po presoji pritožbenega sodišča izpodbijana sodba takih pomanjkljivosti nima, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi o tistih, ki jih tožnica navaja v pritožbi.

Sodišče prve stopnje je dejansko stanje v zvezi s poslovanjem tožene stranke in s strani tožene stranke zatrjevano slabšo finančno situacijo, ki je rezultirala v odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici, ugotavljalo z izvedbo večjega števila dokazov, na katere je tudi oprlo dokazno oceno glede utemeljenosti odpovednega razloga. Tako je poleg priče B.J. (izvršnega direktorja za področje finančnih trgov), katerega izpovedbo tožnica izpostavlja v pritožbi, svojo dokazno oceno oprlo tudi na izpovedbo V.D., namestnice glavnega izvršnega direktorja pri toženi stranki ter na analizo mesečnih poročil prometa dejavnosti borznega posredovanja, iz katere je razviden padec prometa in provizij v letu 2008 in 2009 v primerjavi z letom 2007 (B28). Sodišče tako dokazne ocene ni oprlo le na izpovedbo B.J., iz katere pa tudi sicer ne izhaja situacija, kot jo skuša prikazati tožnica v pritožbi, temveč je zaključek o utemeljenosti odpovednega razloga napravilo ob skrbni presoji vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj, na kar sodišče napotuje 8. čl. ZPP.

Priča B.J. je sicer res izpovedal o povečanju prometa iz naslova poslovanja za lastni račun v drugem trimesečju leta 2009, vendar je pri tem pojasnil, da banka pri tem trgovanju ne posreduje pri nakupih finančnih instrumentov za stranke, temveč izvaja posle za lastni račun in iz teh poslov ne zasluži provizije. Tako se formalno sicer poveča promet, vendar pa to povečanje nima posledic za provizijo, ki predstavlja prihodek borznega posredovanja. Priča je izrecno izpostavila, da je bil pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici merodajen promet, ki ga borzni posredniki opravijo, ko izvršujejo naročila za stranke banke. Za ugotavljanje uspešnosti poslovanja je tako bistvena borzna provizija in ne zgolj povečan obseg poslovanj, ki ne prinaša ekonomske koristi za toženo stranko. To izhaja tudi iz analize mesečnih poročil prometa dejavnosti borznega posredovanja, iz katere je razviden padec prometa in provizij v letu 2008 in 2009 v primerjavi z letom 2007 (B28). Borzna provizija je dohodek borznega posredovanja, to dejavnost pa so pri toženi stranki opravljali v oddelku borznega posredovanja, kjer je bila zaposlena tožnica. Iz izpovedbe navedene priče torej izhaja, da je bistveno, da od teh poslov (na lastni račun), ki jih izpostavlja tožnica v pritožbi, ne nastaja provizija, ki je edina merodajna za ugotavljanje obsega uspešnosti poslovanja. Kaj je torej pomenil odpovedni razlog, kot je bil naveden v odpovedi pogodbe o zaposlitvi sta priči B.J. in V.D. izčrpno pojasnili v okviru dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje. Ker je njuna izpovedba podprta z listinskimi dokazili, je sodišče prve stopnje utemeljeno presodilo, da je tožena stranka uspela dokazati resnost in utemeljenost odpovednega razloga.

Zmotno je pritožbeno stališče, da je za presojo obstoja poslovnega razloga bistveno, ali je stanje poslovanja takšno, kot je bilo ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka se pri tem sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. VIII Ips 209/2007 z dne 28. 5. 2008. Vrhovno sodišče je v tej sodbi poudarilo, da je v izključni pristojnosti delodajalca, kako bo organiziral delovni proces, in da je za presojo zakonitosti odpovedi iz poslovnega razloga bistveno, ali je prenehala potreba po delu pod pogoji pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je v odpovedi pogodbe o zaposlitvi ugotovila, da je delo na delovnem mestu tožnice nepotrebno, sodišče prve stopnje pa je nato po izvedenem dokaznem postopku pravilno zaključilo, da je tožena stranka dokazala, da je v konkretnem primeru dejansko prenehala potreba po delu tožnice pod pogoji pogodbe o zaposlitvi.

Neutemeljene so nadaljnje pritožbene navedbe, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker se sodišče prve stopnje ni ukvarjalo z vprašanjem, kdaj je tožena stranka izvedela za razlog za odpoved. Sodišče prve stopnje je na str. 4 sodbe izčrpno pojasnilo, kdaj so pri toženi stranki ocenili, da je v Sloveniji prišlo do trajnih sprememb v segmentu dejavnosti borznega posredovanja in da gre za trajno znižanje obsega poslovanja za stranke in posledično za trajno znižanje prihodkov iz naslova opravljanje te dejavnosti, ter da tudi ni pričakovati, da bo prišlo do izboljšanja na tem področju v doglednem času. Na podlagi predloženih in izvedenih dokazov, ki jim je sodišče prve stopnje utemeljeno sledilo, kot že obrazloženo zgoraj, je ugotovilo, da je do te odločitve pri toženi stranki prišlo v maju 2009, ko je bila po opravljeni analizi lastnega poslovanja, sprejeta odločitev, da se ukine eno delovno mesto borznega posrednika. Tožena stranka tako ni zamudila ne subjektivnega ne objektivnega roka za podajo odpovedi, kot to skuša prikazati tožnica v pritožbi. Pritožbeno sodišče je že večkrat zavzelo stališče, da pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ni mogoče zahtevati, da bi delodajalec odpoved moral podati že ob prvih znakih težav pri poslovanju, torej že ob prvih ugotovitvah, ki bi kazale na to, da so prenehale potrebe po opravljanju določenega dela po pogodbi o zaposlitvi. Kdaj se delodajalec seznani z razlogi za redno odpoved oziroma kdaj je nastal razlog za odpoved, je dejansko vprašanje, ki ga je sodišče prve stopnje ugotovilo skladno s sodno prakso. Ker tožena stranka v spornem obdobju ni pričakovala, da se bo v krajšem času trend poslovanja obrnil v pozitivno smer, je ukrepala tako, da je zmanjšala stroške dela tako znotraj oddelka borznega poslovanja kot tudi v zaledni pisarni. To je imelo za posledico, da se je zmanjšalo potrebno število borznih posrednikov kot tudi število zaposlenih v podpornih dejavnostih borznemu posredovanju, kar je pojasnila V.D. in kar je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje. Tožnica ne oporeka ugotovitvi, da je tožena stranka zmanjšala število zaposlenih tudi v podpornih dejavnostih borznemu posredovanju, kar pomeni, da tožena stranka ni zmanjšala števila zaposlenih le v oddelku borznega posredovanja.

Glede na določbe ZDR je nadalje pravilno stališče sodišča prve stopnje, da toženi stranki ni bilo potrebno uporabiti kriterijev iz 100. člena ZDR. Ker pa je tožnica ves čas zatrjevala diskriminatoren odnos, je sodišče v okviru dokaznega postopka ugotavljalo, ali je šlo pri odločitvi o tem, komu bo tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi, za razloge, ki so v nasprotju s prepovedjo diskriminacije, kot je opredeljena v ZDR. Tožena stranka je že v odpovedi pogodbe o zaposlitvi (A15) zapisala, da je pri izbiri zaposlenega, ki mu bo odpovedala pogodbo o zaposlitvi upoštevala dolžino zaposlitve pri delodajalcu. Iz odpovedi je razvidno, da kriterija strokovne izobrazbe tožena stranka ni upoštevala, glede na dejstvo, da je delodajalec soglašal, da ustrezno stopnjo strokovne izobrazbe tožnica pridobi tekom zaposlitve pri toženi stranki. Tožena stranka je tako upoštevala tiste dejanske okoliščine, ki so objektivno ugotovljive, kljub temu, da ji kriterijev ni bilo potrebno uporabiti. Sodišče prve stopnje je vse navedeno pravilno ugotovilo, pri čemer pa dejanskega stanja ni ugotavljalo mimo navedb strank, zaradi česar naj bi bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Sodišče je na podlagi izvedenega dokaznega postopka in v okviru preverjanja trditev o diskriminaciji ugotovilo, da delodajalec pri izbiri ni postopal diskriminatorno, saj je imela tožnica poleg tega, da je bila pri delodajalcu najkrajšo delovno dobo (kar je delodajalec tudi upošteval kot kriterij), dejansko od vseh zaposlenih v oddelku tudi najnižjo strokovno izobrazbo ter najmanj izkušenj pri delu (čemur pa tožnica niti ne oporeka).

Na podlagi obsežnega dokaznega postopka je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo tudi, da je tožena stranka izpolnila obveznosti iz tretjega odstavka 88. člena ZDR in preverila ali je tožnico mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji. Sodišče prve stopnje se je koncizno opredelilo do vseh tožničinih navedb, ki so zadevale obveznost tožene stranke iz citiranega člena ZDR. Sodišče je pojasnilo, zakaj tožena stranka delovnih mest „samostojna osebna bančnica“ in „samostojna računovodkinja“ tožnici ni bila dolžna ponuditi. Čeprav se je tako za tožničino delovno mesto, kot za citirani dve delovni mesti zahtevala enaka vrsta in stopnja izobrazbe, pa se je na obeh delovnih mestih zahtevalo več delovnih izkušenj, kot za delovno mesto, ki ga je zasedala tožnica, poleg tega pa so bile za obe delovni mesti zahtevane druge specifične izkušnje in znanja, za katere pa tožnica ni trdila, da z njimi razpolaga. Sodišče prve stopnje je tako pravilno zaključilo, da ti dve delovni mesti nista bili primerljivi in ustrezni, zato ju tožena stranka tožnici ni bila dolžna ponuditi. Logično in življenjsko je tudi obrazložilo, zakaj tožena stranka tožnice ni bila dolžna prekvalificirati ali dokvalificirati. Tožnica trdi, da bi ji tožena stranka morala ponuditi delovno mesto „osebne bančnice“, za katerega pa pogoje izpolnjuje. Pogodba o zaposlitvi za delovno mesto „osebna bančnica“ je bila sklenjena z M.F. dne 20. 3. 2009, to je več kot dva meseca pred izpodbijano odpovedjo, zato to delovno mesto v času odpovedi tožnici ni bilo prosto. Tožnica pa ni navajala, da je imela tožena stranka v času odpovedi na voljo še kakšno prosto delovno mesto „osebne bančnice“ oz. bi v času odpovedi na tem delovnem mestu potrebovala še kakšnega dodatnega delavca.

Sodišče prve stopnje nadalje pravilno zaključuje, da tožnica ni dokazala nobenega od elementov protipravnih dejanj tožene stranke, ki bi lahko kazal na obstoj diskriminacije in trpinčenja na delovnem mestu. Tudi v zvezi z navedenim delom tožbenega zahtevka je sodišče izvedlo obsežen dokazni postopek, v katerem je zaslišalo številne priče. Pritožbeno sodišče se popolnoma strinja z dejanskimi ugotovitvami sodišča prve stopnje. Dokazna ocena sodišča prve stopnje je tudi v tem delu vestna, skrbna in analitično sintetična, kot to zahteva 8. člen ZPP, pritožbeno sodišče pa jo tudi objektivno ocenjuje kot razumno in prepričljivo. Svojo odločitev je sodišče prve stopnje ustrezno obrazložilo. Razloge izpodbijane odločitve pritožbeno sodišče sprejema in se v izogib nepotrebnemu ponavljanju nanje v celoti sklicuje (stran 12-17 obrazložitve). Za ugotovitev, da tožnica v navedenem obdobju ni utrpela trpinčenja je imelo sodišče prve stopnje zadostno oporo v izvedenih dokazih, zlasti tudi v izpovedbah prič K.O., M.Š. in M.P.. Te izpovedbe so bile v bistvenem skladne glede dejstev, da so bile dejansko izgovorjene določene besede o privatnem življenju tožnice, kljub temu pa nobena od prič ni potrdila, da bi bila tožnica socialno izključena ali da bi bila govoric ali drugega neprimernega vedenja in ravnanja tudi neposredno deležna. Tudi tožnica sama je izpovedala, da z osebami, ki so komentirale njeno privatno življenje sploh ni prihajala v stik, razen, ko je bilo to poslovno potrebno. Sodišče prve stopnje je izpovedbe teh prič, kot tudi druge izvedene dokaze, ki so pričali o pravnorelavantnih dejstvih, pravilno povzelo v obrazložitvi izpodbijane sodbe in jih tudi pravilno umestilo v svojo dokazno oceno, ki je vsebinsko prepričljiva, zato pritožbeno sodišče pravilnih razlogov sodišča prve stopnje ne ponavlja. Pritožbene navedbe tožene stranke, ki izpodbijajo to dokazno oceno so v celoti neutemeljene.

Glede na opisana dejstva tožena stranka ni ravnala protipravno, tožnici je zagotovila delovno okolje, v katerem ni bila izpostavljena neželenemu ravnanju, tako da tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za duševne bolečine oziroma zaradi posega v osebnostne pravice in dostojanstvo ni utemeljen. Predpostavke odškodninske odgovornosti morajo biti podane kumulativno. Ob ugotovitvi sodišča prve stopnje, s katero se pritožbeno strinja, da v ravnanju tožene stranke ni protipravnosti, je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo tudi ta del tožbenega zahtevka.

Tožnica navaja še, da je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da je pisno obvestilo iz 204. člena ZDR procesna predpostavka za vložitev tožbe. Sodišče prve stopnje ni zavzelo takšnega stališča. Sodišče prve stopnje je v podkrepitev obrazložitve o tem, da ne obstoji protipravno ravnanje tožene stranke navedlo le, da tožnica ni dokazala, da bi o govoricah, ki naj bi jo motile do take mere, da je to štela kot trpinčenje na delovnem mestu, obvestila delodajalca, ki bi lahko na to ustrezno odreagiral, kot je to storil v primeru (ne)zaposlitve Ž.M.. Sodišče ni štelo, da bi tožnica morala v zvezi z navedenim uveljavljati predhodno varstvo pri delodajalcu kot procesno predpostavko, sicer bi tožbo v tem delu zavrglo. Iz obrazložitve sodišča prve stopnje (str. 16) je jasno razvidna logika in miselna pot sodišča, zato so nasprotne pritožbene navedbe popolnoma nerazumljive.

Tožnica je v pritožbi v celoti izpodbijala del sodbe, s katero je bil njen zahtevek zavrnjen. To pomeni, da izpodbija tudi odločitev o zavrnitvi dela zahtevka za letni dopust za leto 2009 nad priznanim neto zneskom in glede plačila zakonskih zamudnih obresti ter odločitev o zavrnitvi dela zahtevka za izplačilo odškodnine za neizrabljeni letni dopust za leto 2009 nad priznanim neto zneskom in glede plačila zakonskih zamudnih obresti. Glede tega dela zahtevka je pritožba neobrazložena, zato je pritožbeno sodišče odločitev sodišča prve stopnje v tem delu preizkusilo le glede bistvenih kršitev določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je odločitev sodišča prve stopnje tako procesno kot materialnopravno pravilna, zato je v tem delu pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo ta del sodbe sodišča prve stopnje (353. čl. ZPP).

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso odločilnega pomena, prav tako tožnica ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijani del prvostopenjske sodbe in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnica s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (1. odst. 165. člena ZPP v zvezi s 1. odst. 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.