VDSS sodba Pdp 88/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-02-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Pri presoji tožbenega zahtevka za plačilo odpravnine je treba upoštevati omejitev iz zakona, da višina odpravnine ne sme presegati 10-kratnika osnove za izračun (povprečne plače tožeče stranke v zadnjih treh mesecih), saj za toženo stranko ne velja kolektivna pogodba dejavnosti, ki bi to vprašanje uredila drugače.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v točki I izreka delno spremeni tako, da se znesek 7.586,32 EUR zniža na znesek 7.481,00 EUR in da se zavrne višji zahtevek za plačilo zneska 105,32 EUR; v točki II izreka pa tako, da se stroški postopka znižajo z zneska 486,00 EUR na znesek 473,03 EUR.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnica je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 7,51 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku tega roka do plačila.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožnici izplača odpravnino v znesku 7.586,32 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 3. 2011 dalje do plačila (točka I izreka) in da ji na račun sodišča prve stopnje povrne stroške postopka v znesku 486,00 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila (točka II izreka). Odločilo je, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (točka III izreka).

Zoper takšno sodbo se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da je sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni upoštevalo ugovora tožene stranke glede višine odpravnine. Sodišče prve stopnje je na podlagi listin ugotovilo, da je osnova za izračun odpravnine znašala 734,15 EUR in ker tožnici  odpravnina lahko pripada največ v višini 10-kratnika te osnove, bi lahko dosodilo največ 7.341,50 EUR. Zaradi navedenega je izpodbijana sodba nepravilna in sama s seboj v nasprotju. Sodišče prve stopnje je tudi nepravilno povzelo izvajanja tožnice glede pravnega nasledstva. Tožena stranka je ob ustanovitvi prevzela in kupila premoženje takratnega TOZD-a in s tožnico sklenila novo delovno razmerje, kasnejše pravno nasledstvo pa je izkazano in tožena stranka nanj nima pripomb. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Z navedbo, da je izpodbijana sodba sama s seboj v nasprotju, ker je sodišče prve stopnje tožnici dosodilo odpravnino, ki presega 10-kratnik osnove iz prvega odstavka 109. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007), pritožba smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta je vselej podana, če izrek izpodbijane sodbe nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali pa če so razlogi o odločilnih dejstvih med seboj v nasprotju. Vendar pa izrek izpodbijane sodbe v ničemer ne nasprotuje samemu sebi in tudi ne razlogom izpodbijane sodbe, prav tako ni nasprotja med razlogi o odločilnih dejstvih. Okoliščina, da je sodišče prve stopnje tožnici dosodilo več, kot pa bi lahko na podlagi določbe četrtega odstavka 109. člena ZDR pa ne pomeni, da je podana bistvena kršitev določb postopka, temveč da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo.

Pritožba utemeljeno opozarja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo omejitve, ki jo glede višine odpravnine, ki gre delavcu, ki je prejel redno odpoved pogodbe o zaposlitvi določa četrti odstavek 109. člena ZDR. Ta določa, da višina odpravnine ne sme presegati 10-kratnika osnove iz prvega odstavka tega člena, če v kolektivni pogodbi naravnih dejavnosti ni določeno drugače. V postopku ni bilo zatrjevano, da bi za toženo stranko veljala kolektivna pogodba na ravni dejavnosti, ki bi glede tega vprašanja določala drugače, zato bi sodišče prve stopnje to omejitev moralo upoštevati, ne glede na to, da izračun odpravnine, ki gre tožnici na podlagi prvega in drugega odstavka 109. člena ZDR pokaže, da bi bila upravičena do višjega zneska.

Iz podatkov, ki jih je v spis vložila tožena stranka (priloga B3) je razvidno, da je povprečna plača tožnice v zadnjih treh mesecih znašala 748,10 EUR bruto, kar pomeni, da odpravnina ne sme presegati 10-kratnika tega zneska, t.j. da ne sme presegati zneska 7.481,00 EUR. Tožnica je v tožbi sicer navajala nižji znesek povprečne plače, ker je očitno zmotno izhajala iz stališča, da je prejemala zajamčeno plačo, vendar je potrebno upoštevati celotno izplačilo, ki ga je tožnica prejela, to pa je bilo v januarju in februarju 748,10 EUR, v marcu, ki pa zajema le 88 ur pa je prejela za 88 ur enak znesek kot za isto število ur na plačilnih listah za januar in februar 2011, kar pomeni da bi tožnica v kolikor bi v marcu delala cel mesec prav tako prejela 748,10 EUR.

Pritožba neutemeljeno graja stališče sodišča prve stopnje o pravnem nasledstvu med toženo stranko in podjetjem S. pri katerem je tožnica imela vpisano delovno dobo od 1. 8. 1978 do 28. 2. 1989. Sodišče prve stopnje se je v zvezi s tem utemeljeno oprlo na zapis v zgodovinskem izpisku iz sodnega registra o tem, da je podjetje nastalo z izločitvijo TOZD V. o.sub.o., ... iz sestave DO S. n.sol.o., .... Tožena stranka je v postopku navajala zgolj to, da je iz listin v spisu (t.j. iz delovne knjižice) razvidno, da je bila tožnica pri njej zaposlena le od 1. 3. 1989 do 15. 3. 2011 in je zato do odpravnine lahko upravičena kvečjemu za to obdobje. Glede na ugotovljeno pravno nasledstvo in izpovedbo tožnice, da je ves čas delala na V. v ... in da so jo z enakim delom nadaljevali tudi potem, ko se je S. preimenovala v V., je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da tožnici pripada odpravnina za celotno obdobje od 1. 8. 1978 do 15. 3. 2011. Pritožbene navedbe o tem, da je tožena stranka ob ustanovitvi kupila premoženje takratnega TOZD-a in nato sklenila novo delovno razmerje s tožnico pa pomeni nedopustno pritožbeno novoto, saj tožena stranka ne navaja, da teh navedb brez svoje krivde ni mogla podati že prej.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 3. alinee 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo in dosojeno odpravnino znižalo z zneska 7.586,32 EUR na znesek 7.481,00 EUR, višji tožbeni zahtevek za plačilo zneska 105,32 EUR pa je zavrnilo. Posledično je spremenilo tudi odločitev o stroških postopka. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da celotni utemeljeno priglašeni stroški tožnice znašajo 486,00 EUR, tožnica je uspela z 98,6 % zahtevka, kar pomeni, da je upravičena do povrnitve takšnega deleža utemeljeno priglašenih stroškov postopka, t.j. do povrnitve zneska 479,19 EUR. Obenem je tožena stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje uspela z 1,4 % in je tudi tožena stranka upravičena do povrnitve takšnega deleža utemeljeno priglašenih stroškov. Ti znašajo 440,52 EUR (347,10 EUR za postopek, 20,00 EUR pavšalni materialni stroški, 73,42 EUR 20 % DDV). Tožena stranka je upravičena do povrnitve 1,4 % navedenega zneska t.j. do povrnitve 6,16 EUR. Po medsebojni kompenzaciji se pokaže, da je tožena stranka tožnici dolžna povrniti stroške postopka v znesku 473,03 EUR, zato je pritožbeno sodišče dosojene stroške znižalo z zneska 486,00 EUR na 473,03 EUR.

V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da niso podani s pritožbo uveljavljeni razlogi, prav tako pa tudi ne razlogi na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

Tožena stranka je celotni dosojeni znesek uspela znižati za 105,22 EUR oziroma za 1,4 %, zato je upravičena do povrnitve takšnega deleža utemeljeno priglašenih pritožbenih stroškov. Ti znašajo 536,64 EUR (427,20 EUR nagrada za postopek, 20,00 EUR pavšala po tar. št. 6000 oziroma 6002, 20 % DDV v višini 89,44 EUR), tožena stranka pa je upravičena do povrnitve 1,4 % tega zneska t.j. 7,51 EUR.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.