VDSS sklep Pdp 873/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-10-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

stvarna pristojnost - krajevna pristojnost - atrakcija pristojnosti - mobbing - odškodninska odgovornost - odgovornost za drugega - solidarna odgovornost

Prvotožena stranka kot pravna oseba odgovarja za škodo, ki jo je njen organ povzročil tožnici pri opravljanju oziroma v zvezi z opravljanjem svojih funkcij, ravno tako odgovarja za škodo, ki jo je pri delu ali v zvezi z delom povzročil njen delavec, ki je bil najprej v funkciji predsednika sveta zavoda, nato pa kot v.d. direktorja zavoda in direktorja. Glede na navedeno je treba v navedeni zadevi upoštevati načelo atrakcije pristojnosti, tako da se šteje, da je za odločanje o obeh zahtevkih, ki ju tožnica vtožuje zoper prvotoženo in drugotoženo stranko, pristojno eno sodišče in sicer v konkretnem primeru krajevno pristojno delovno sodišče, saj gre primarno za spor iz delovnega razmerja. Gre namreč za en življenjski primer, ki ga ni mogoče dejansko ločiti, prav tako pa tožnica uveljavlja odškodninsko odgovornost zoper obe toženi stranki solidarno.

Pritožbi se delno ugodi in se 2. točka izpodbijanega sklepa spremeni tako, da   glasi:

„Delovno in socialno sodišče v Ljubljani ni pristojno za odločanje v sporu zoper drugotoženo stranko in se zadeva v tem delu po pravnomočnosti sklepa odstopi v reševanje Delovnemu sodišču v Celju.“.

V preostalem se pritožba tožnice zavrne in se potrdi sklep sodišča v izpodbijanem nespremenjenem delu (1. točka).

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom z dne 31. 5. 2011 odločilo, da Delovno in socialno sodišče v Ljubljani ni krajevno pristojno za odločanje v sporu zoper prvotoženo stranko in da se zadeva v tem delu po pravnomočnosti sklepa odstopi v reševanje Delovnemu sodišču v Celju kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču (1. točka). V nadaljevanju je odločilo, da Delovno in socialno sodišče v Ljubljani ni stvarno pristojno za odločanje v sporu zoper drugotoženo stranko in se zadeva v tem delu po pravnomočnosti sklepa odstopi v reševanje Okrožnemu sodišču v Celju kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču (2. točka).

Tožnica vlaga pravočasno pritožbo zoper sklep iz vseh pritožbenih razlogov ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da ga kot nezakonitega razveljavi ter zadevo odstopi v reševanje zgolj krajevno pristojnemu sodišču. Navaja, da je sklep sodišča nepravilen in nezakonit. Tožnica je zoper oba toženca vložila tožbo zaradi plačila odškodnine zaradi t.i. mobbinga ali šikaniranja na delovnem mestu, povzročenega s strani delodajalca. Tožnica je bila zaposlena pri prvotoženi stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi od dne 13. 5. 2003 dalje. Drugotožena stranka je odgovorna oseba prvotožene stranke, saj je bila od leta 2004 dalje do dne 27. 2. 2006 predsednik (oziroma namestnik predsednika) sveta zavoda, nato pa od 27. 2. 2006 do 31. 7. 2006 direktor zavoda. Poleg tega pa je bil drugotoženec ves čas vtoževanega obdobja tudi podžupan MO ..., ki je bila največja ustanoviteljica prvotožene stranke. Za protipravnost povzročenega ravnanja nedvomno odgovarja prvotožena stranka kot delodajalec tožnice, drugotožena stranka pa je oseba, ki je tako v svojem imenu, kot tudi v imenu predstavnika zavoda izvrševala večino protipravnih ravnanj nad tožnico. Zakon o zavodih v 30. členu določa, da svet zavoda sprejema status oziroma pravila in druge splošne akte, sprejema programe dela in razvoje zavoda ter spremlja njihovo izvrševanje, določa finančni načrt in sprejema zaključni račun zavoda, predlaga ustanovitelju spremembo ali razširitev dejavnosti, daje ustanovitelju in direktorju zavoda predloge in mnenja o posameznih vprašanjih in opravlja druge z zakonom ali aktom o ustanovitvi oziroma s statusom ali opravili zavoda določene zadeve. Iz vsega navedenega izhaja, da tako na podlagi Zakona o zavodih kot tudi na podlagi statuta prvotožene stranke, drugotožena stranka ni nastopala oziroma šikanirala tožnice zgolj v svojem imenu in po pooblastilu kot individualna fizična oseba, temveč tudi v imenu in za račun prvotožene stranke, torej kot zastopnik prvotožene stranke. Prvotožena stranka tako kot pravna oseba odgovarja za škodo, ki jo je njen organ povzročil tožnici pri opravljanju oziroma v zvezi z opravljanjem svojih funkcij (148. člen OZ), ravno tako odgovarja za škodo, ki jo je pri delu ali v zvezi z delom povzročil njen delavec (147. člen OZ), oškodovanec pa ima pravico zahtevati odškodnino tudi neposredno od drugotožene stranke, ki je to škodo najprej kot oseba v funkciji predsednika sveta zavoda, nato pa kot v.d. direktorja zavoda (sklenjeno pogodbo o zaposlitvi), povzročil. Vsebina solidarne obveznosti je ravno v tem, da se obveznosti ne da deliti. Tožnica predlaga, da o zadevi odloča zgolj eno krajevno pristojno sodišče ene vrste, saj gre za tipični odškodninski spor z razmerji delovnega in statusnega prava o zavodih.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena v povezavi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje glede na to, da je tožena stranka podala ugovor krajevne pristojnosti, pravilno ugotovilo, da 1. odstavek 8. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 – ZDSS-1) določa, da v primerih, kadar je tožnik delavec, za odločanje poleg sodišča, ki je splošno krajevno pristojno za toženo stranko, pristojno tudi sodišče, na območju katerega se opravlja ali se je opravljalo delo ali bi se moralo opravljati delo ter sodišče, na območju katerega je bilo sklenjeno delovno razmerje. Tožnica niti ni zatrjevala, da bi opravljala delo na območju Ljubljane, niti to ni razvidno iz pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 5. 2003 in z dne 19. 5. 2006 ter prav tako ni to razvidno iz ostalih prilog v tožbi. Zato je Delovno in socialno sodišče v Ljubljani v 1. točki sklepa pravilno odločilo, da ni krajevno pristojno za odločanje v tem sporu in je odločilo, da se zadeva po pravnomočnosti sklepa odstopi v reševanje Delovnemu sodišču v Celju kot stvarno in krajevnemu pristojnemu sodišču.

Glede drugotožene stranke S.R. je sodišče prve stopnje odločilo, da ni stvarno pristojno za odločanje v sporu zoper drugotoženo stranko ter da se zadeva po pravnomočnosti odstopi v reševanje Okrožnemu sodišču v Celju kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču z obrazložitvijo, da je drugotožena stranka fizična oseba in ne obstoja delovnopravno razmerje, temveč civilnopravno razmerje, saj tožnica ni bila v delovnem razmerju z drugotoženo stranko, temveč s prvotoženo stranko. Pritožbeno sodišče glede na podane pritožbene navedbe ugotavlja, da je drugotožena stranka bila odgovorna oseba prvotožene stranke, predsednik oziroma namestnik predsednika sveta zavoda ter tudi direktor zavoda, torej delodajalca. Kot utemeljeno navaja pritožba, prvotožena stranka tako kot pravna oseba odgovarja za škodo, ki jo je njen organ povzročil tožnici pri opravljanju oziroma v zvezi z opravljanjem svojih funkcij (148. člen OZ), ravno tako odgovarja za škodo, ki jo je pri delu ali v zvezi z delom povzročil njen delavec (147. člen OZ), ki je bil najprej v funkciji predsednika sveta zavoda, nato pa kot v.d. direktorja zavoda in direktorja in je po tožbenem zatrjevanju  tožnice povzročil. Glede na navedeno bi v navedeni zadevi sodišče prve stopnje moralo upoštevati načelo atrakcije tako, da bi moralo šteti, da je  je za odločanje o obeh zahtevkih, ki ju tožnica vtožuje zoper prvotoženo in drugotoženo stranko, pristojno eno sodišče in sicer v konkretnem primeru krajevno pristojno delovno sodišče, saj gre primarno za spor iz delovnega razmerja. Gre namreč za en življenjski primer, ki ga ni mogoče dejansko ločiti, prav tako pa tožnica uveljavlja odškodninsko odgovornost zoper obe toženi stranki solidarno.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožnice delno ugodilo in 2. točko  izpodbijanega sklepa spremenilo tako, kot to izhaja iz izreka in obrazložitve sklepa, v preostalem pa pritožbo zavrnilo in potrdilo 1. točko sklepa.

ZDR člen 184. OZ člen 147, 148. ZDSS-1 člen 5, 8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.