VDSS sodba Pdp 357/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-09-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

konkurenčna prepoved - odškodninska odgovornost delavca - elementi odškodninskega delikta - škoda - izgubljeni dobiček

Toženec je opravljal konkurenčno dejavnost v času, ko je bil še zaposlen pri tožeči stranki, tožeči stranki pa je zaradi njegovih ravnanj nastala škoda. Povračilo te škode utemeljeno zahteva v individualnem delovnem sporu, pri čemer je njen odškodninski zahtevek utemeljen v višini izpadlih prihodkov zaradi odpovedi pogodb o poslovnem sodelovanju, do katerih je prišlo zaradi ravnanja toženca.

Pritožbi tožeče in tožene stranke se zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je toženec dolžan tožeči stranki plačati znesek 37.425,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 9. 2005 dalje do plačila, v 15 dneh pod izvršbo (1. točka izreka). Kar tožeča stranka zahteva več, to je plačilo razlike v znesku 74.851,00 EUR, je zavrnilo (2. točka izreka). Odločilo je, da je toženec dolžan tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 4.307,64 EUR, v 15 dneh, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila, pod izvršbo (3. točka izreka).

Tožeča stranka se pritožuje zoper 2. točko izreka sodbe iz pritožbenega razloga nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in posledično zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi ter sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem (zavrnilnem delu) spremeni tako, da tožbenemu zahtevku tožeče stranke ugodi v celoti oziroma podrejeno, da sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. V celoti se strinja s prepričljivo in strokovno utemeljitvijo sodišča prve stopnje glede obstoja vseh elementov odškodninskega delikta. Glede na nesporno toženčevo kršitev konkurenčne klavzule, ima tožeča stranka pravico zahtevati povračilo povzročene škode in sicer kot izgubljeni dobiček za obdobje petih let. Glede višine odškodnine je sodišče prve stopnje upoštevalo stališče višjega sodišča, da je mogoče zahtevati le povračilo tiste škode, ki je zapadla do vložitve tožbe, torej do 1. 9. 2005. Navedeno stališče je neutemeljeno in v celoti nesprejemljivo. V konkretni zadevi je sodišče prve stopnje spregledalo, da ne gre za dobiček, ki bi ga tožeča stranka pričakovala v teku petih let po odpovedi vseh pogodb s strani 21 dotedanjih strank. Od dneva, ko so stranke zaradi protipravnega ravnanja toženca odpovedale poslovne pogodbe s tožečo stranko, ni mogla več pričakovati nobenega dobička. Višina in obseg škode je bila v celoti znana že ob samih odpovedih pogodb strank. Gre torej lahko za navadno škodo. Oškodovanec pa ima pravico do povrnitve polne odškodnine in pravico do povrnitve izgubljenega dobička, to je tistega, ki bi ga bilo mogoče utemeljeno pričakovati glede na normalen tek stvari ali glede na posebne okoliščine. Opredelitev, ali gre za navadno škodo ali za izgubljeni dobiček, je materialnopravno vprašanje. Zato morebitna zmotna opredelitev oblike škode, na odločitev ne sme vplivati. Možna je razlaga in pravno naziranje, da pravzaprav ne gre za izgubljeni dobiček tožeče stranke, temveč za navadno škodo, ki je tožeči stranki nastala že takoj v času odpovedi poslovnih pogodb, torej pred vložitvijo tožbe. Za izgubljeni dobiček, ki ni čista denarna terjatev in pri katerem šele sodišče določi njegov obseg v denarju velja, da njegovo povračilo sodišče odmerja po cenah ob izdaji sodne odločbe in tečejo zamudne obresti od dneva izdaje sodne odločbe dalje. Sodišče prve stopnje bi zato moralo tožeči stranki prisoditi odškodnino, po zatrjevanih merilih, vsaj do izdaje sodne odločbe. Opozarja na s strani Vrhovnega sodišča RS izrečeno pravno mnenje, da previsoki pravni standardi pomenijo kršitev načela, da je oškodovanec upravičen do povrnitve prizadejane škode. Priglaša pritožbene stroške.

Toženec se pritožuje zoper 1. točko izreka sodbe in zoper odločitev o stroških postopka (3. točka izreka) iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in zaradi absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti zavrne tožbeni zahtevek tožeče stranke ter ji naloži plačilo pravdnih stroškov oziroma, da izpodbijani del sodbe razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev utemeljilo na 9. členu pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 1. 2001, a je pri tem zmotno izhajalo iz predpostavke, da drugi odstavek 9. člena pogodbe pomeni prepoved opravljanja konkurenčne dejavnosti v času, ko je bil toženec zaposlen pri toženi stranki. Poudarja, da je 9. člen pogodbe o zaposlitvi (konkurenčna klavzula) potrebno brati in razlagati kot celoto, ne pa trgati posameznih odstavkov iz konteksta ter jih razlagati ločeno od namena pogodbenih strank. Pri razlagi spornih določil je potrebno iskati skupen namen pogodbenikov in določilo razumeti tako, kot ustreza načelom obligacijskega prava. Toženec je ves čas postopka zatrjeval, da je bil namen 9. člena pogodbe določiti „konkurenčno klavzulo“ v korist družbe M. d.d. za dejavnost vrtanja in razstreljevanja. Tudi drugi in tretji odstavek 9. člena se nanašata na M. d.d. ter na dejavnost te družbe, ne pa na dejavnost tožeče stranke, kot je to zmotno razlagalo sodišče prve stopnje. Dogovorjena prepoved konkuriranja med in po prenehanju delovnega razmerja lahko uveljavlja le tista oseba, v čigar interesu je takšna prepoved določena, to pa je bila družba M. d.d.. To je jasno povedal tudi direktor M. d.d. O.V., ki je s tožencem podpisal pogodbo. Iz njegove izpovedi izhaja, da je bil njegov namen pri podpisu pogodbe zaščita interesa M. d.d. in da je konkurenčna klavzula vsebovala le in izključno le prepoved vrtanja in miniranja. Sodišče prve stopnje je izpoved O.V. povzelo v sodbi, vendar pa ni niti z besedo pojasnilo, zakaj si je določila drugega in tretjega odstavka 9. člena pogodbe o zaposlitvi razlagalo drugače kot direktor M. d.d. O.V. in toženec, torej same pogodbene stranke, ki so pogodbo dogovorile. S tem je podana absolutna bistvena kršitev določb ZPP iz 14. točke 2. odstavka 339. člena, saj sodba o odločilnih dejstvih nima razlogov. Sodišče (tako prvostopno kot pritožbeno) je do sedaj vse ugovore toženca, da tožeča stranka ni aktivno legitimirana (v materialnem smislu), saj 9. člen pogodbe o zaposlitvi ni bil dogovorjen v njeno korist, ni želelo slišati. Meni, da je sodišče napačno uporabilo materialno pravo, saj ni upoštevalo prave pogodbene volje strank in s tem prave vsebine pogodbe o zaposlitvi. Podrejeno toženec ugovarja tudi ugotovljeni krivdi ter vzročni zvezi med domnevno nastalo škodo in svojim ravnanjem, enako pa nasprotuje tudi višini prisojene odškodnine. Sodišče prve stopnje je v sodbi navedlo, da je „toženec opravljal konkurenčno dejavnost v času, ko je bil zaposlen pri tožeči stranki“, pri čemer naj bi pripravil osnutke odpovedi pogodb in jih ponudil v sklenitev strankam, s katerimi je sodeloval. Poudarja, da je pogodbe s strankami sklenila družba Ž. d.o.o., kjer sam ni bil direktor, v družbi je imel minimalen delež v višini 2,3 %, kar niti približno ne predstavlja kontrolnega deleža, ki bi mu dajal možnost vplivanja na sklepanje pravnih poslov. Tako ni izpolnjena predpostavka, da bi „sklepal posle za lasten ali tuj račun“. Poslov ni sklepal niti za lasten niti za tuj račun, pač pa je posle sklenila družba, ki ima svojega zakonitega zastopnika, ki postulira v njenem imenu. Poudarja tudi, da ne more odgovarjati za vse izgubljene priložnosti s strani tožeče stranke. Poleg tega bi sodišče moralo pri določitvi višine odškodnine upoštevati le tiste pravne posle, ki so bili sklenjeni v času, ko je bil toženec zaposlen pri tožeči stranki, ne pa tudi kasneje. Kljub temu sodišče v nasprotju z lastnim razlogovanjem tožencu pripiše odgovornost za odpovedi pogodb s strani 21 strank, in to ne glede na to, kdaj so bile pogodbe odpovedane. Tožeča stranka ni bila sposobna izpolniti prevzetih pravnih poslov, saj za to ni imela ustreznega kadra, kar je tudi sama priznala in kar predstavlja razlog, ki v celoti izvira iz njene poslovne sfere. Toženec za te odpovedi poslovnih razmerij ne more odgovarjati. Navaja, da sodišče prve stopnje nikjer v sodbi ne zapiše, katero konkurenčno dejavnost konkretno je kršil toženec in kje konkretno je taka konkurenčna klavzula dogovorjena. Sodišče v sodbi nikjer ne zaključi, zakaj je ni prepričal direktor O.V., ki je pogodbo sestavil in jo predložil v podpis tožencu. Oba sta se strinjala, da vsebuje celotno določilo 9. člena pogodbe le in izrecno konkurenčno prepoved vrtanja in razstreljevanja. M. d.o.o. te dejavnosti ni imel registrirane in je ni nikoli opravljal. Ponovno poudarja in opozarja na absolutne bistvene kršitve določb ZPP, na katere pritožbeno sodišče še ni odgovorilo, a so podane s procesnimi pomanjkljivostmi v zvezi z zastopanjem tožeče stranke in toženca. Iz pooblastila na listovni št. 8 spisa z dne 1. 9. 2005 izhaja, da je pooblastilo za tožečo stranko M. d.o.o. podpisal direktor J.V., ki je bil pooblaščen za zastopanje od 6. 1. 2004 do prenehanja pooblastila 23. 5. 2004. Pooblastilo je bilo podpisano 1. 9. 2005, ko je bil v sodnem registru kot zakoniti zastopnik, s pričetkom pooblastila 24. 5. 2005 vpisan direktor P.B.. J.V. je torej nezakonito in brez vsakega pooblastila pooblastil odvetnika za vložitev tožbe. S tem je podana absolutna bistvena kršitev iz 11. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Toženec je to okoliščino ugotovil šele ob zadnjem vpogledu spisa, zato konkretno na to procesno pomanjkljivost sodišča brez svoje krivde ni mogel opozoriti prej. Sodišče prve stopnje se o ugovoru aktivne legitimacije tožeče stranke ni izreklo. Toženec ponovno poudarja in se pri tem sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-I-51/90. Poudarja, da je sodna praksa v judikatih Višjega delovnega in socialnega sodišča in judikatih Vrhovnega sodišča RS upoštevala citirano odločbo Ustavnega sodišča RS. Toženec se pritožuje tudi zoper sklep o stroških. Na kakšen način je sodišče prve stopnje prisodilo po razveljavljeni sodbi višjega sodišča tožeči stranki 75 % uspeh, toženi stranki ni jasno. Sodišče prve stopnje bi moralo upoštevaje uspeh v celotni pravdi prisoditi stroške v korist toženca in ne nasprotno. Pooblaščenec toženca zastopa stranko šele od uveljavitve novega zakona o odvetniški tarifi in pričakuje, da bo sodišče uporabilo novo tarifo. Priglaša pritožbene stroške.

Tožeča stranka v odgovoru na pritožbo predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo toženca zavrne kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Po mnenju tožeče stranke so pritožbene navedbe neutemeljene in predstavljajo poskus oblikovanja povsem drugačne interpretacije dejanskih ugotovitev iz prvotnega in ponovljenega postopka na prvi stopnji, z namenom zamegljevanja resnične problematike. Toženec verjetno namerno spregleda dejstvo, da je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku upoštevalo ugotovitve in napotke Višjega delovnega in socialnega sodišča, izražene v sklepu opr. št. Pdp 1071/2008. Dejstvo je, da je imel toženec v 9. členu pogodbe o zaposlitvi določeno konkurenčno prepoved in konkurenčno klavzulo. Določila pogodbe o zaposlitvi je potrebno jemati kot celoto, kot toženec sam poudarja. Priča O.V. je na zaslišanju potrdil, da se je konkurenčna klavzula iz 1. odstavka 9. člena pogodbe nanašala na vrtanje in razstreljevanje, ni pa se izrekla o vsebini drugih določb 9. člena, ker o tem ni bila izrecno povprašana. Da je toženec kršil najmanj konkurenčno prepoved, ne more biti sporno. Toženec je bil eden od ustanoviteljev konkurenčne družbe še v času trajanja delovnega razmerja pri tožeči stranki in je ne dolgo zatem postal celo njen edini družbenik. Toženec se spreneveda, ko zatrjuje, da naj ne bi mogel vplivati na poslovanje konkurenčne družbe, saj iz izpovedi prič izhaja, da so mnoge od njih ponudbo toženca sprejele, tožeči stranki pa pogodbo odpovedale. Prav ravnanje toženca je bilo ključnega pomena za preusmeritev pogodbenikov tožeče stranke h konkurenčni družbi. Pravilna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da do uveljavitve konkurenčne klavzule po prenehanju delovnega razmerja toženca pri tožeči stranki nikoli ni prišlo. Zato so nerelevantna navajanja toženca o neuravnoteženem obremenjevanju pri sklepanju konkurenčne klavzule, saj do uveljavitve klavzule sploh ni prišlo. Glede navedb o domnevno neustrezno izkazanem pooblastilu pooblaščenca tožeče stranke za zastopanje, navaja, da je tožeča stranka dodatno pooblastilo dostavila sodišču prve stopnje že 12. 7. 2007. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Toženec v odgovoru na pritožbo tožeče stranke nasprotuje zmotnemu tolmačenju tožeče stranke in nadaljnjemu zmotnemu uveljavljanju odškodnine iz naslova izgubljenega dobička. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo v celoti zavrne kot neutemeljeno in ugodi pritožbi toženca. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je v tej zadevi že odločalo in s sklepom opr. št. Pdp 1071/2008 z dne 18. 6. 2009 pritožbi ugodilo, izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče prve stopnje je v nadaljnjem postopku v skladu z napotili pritožbenega sodišča dopolnilo dokazni postopek in delno ugodilo tožbenemu zahtevku.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga določba 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. list RS, št.26/99 in naslednji). Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje popolno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Pritožbeno sodišče se ne strinja s trditvijo v pritožbi, da je sodišče prve stopnje storilo absolutno bistveno kršitev postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ker sodba naj ne bi vsebovala razlogov o odločilnih dejstvih. Absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po tej točki je vselej podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Izpodbijana sodba takšnih pomanjkljivosti nima, saj vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih.

Pritožba tudi neutemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 11. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sta tožeči stranki (tožeča stranka in intervenient) po vložitvi tožbe odobrile pravna dejanja pooblaščenca. Kršitve namreč ni, če so bila dejanja, opravljena v nasprotju z določbami o zastopanju, kasneje odobrena.

Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da tožeča stranka ni aktivno legitimirana v tem sporu. Vprašanje aktivne legitimacije je povezano z materialnopravnim razmerjem, na katerega se spor nanaša. Stranka je aktivno legitimirana, če je nosilec pravic iz materialnega razmerja in pasivno legitimirana, če je nosilec obveznosti iz tega razmerja. Tožeča stranka je kot delodajalec toženca, nosilec pravic, zato je ugovor neutemeljen. Toženec pa je bil, kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, zaposlen pri tožeči stranki.

V tem individualnem delovnem sporu je tožeča stranka vtoževala povrnitev škode v obliki izgubljenega dobička zaradi kršitve konkurenčne klavzule.

Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da je toženec opravljal konkurenčno dejavnost v času, ko je bil še zaposlen pri tožeči stranki ter, da je zaradi ravnanj toženca tožeči stranki nastala škoda. Ugotovilo je, da je do prekinitve sodelovanja poslovnih partnerjev prišlo izključno zaradi ravnanja toženca, s čimer je podana vzročna zveza med njegovim ravnanjem in nastalo škodo, podana pa je tudi krivda toženca, ker je kršitve storil z direktnim naklepom, pri čemer se je zavedal posledic svojega ravnanja. S tem so podani vsi štirje elementi odškodninske odgovornosti. Pri odmeri odškodnine pa je upoštevalo stališče višjega sodišča, da je mogoče zahtevati le povračilo škode, ki je zapadla do vložitve tožbe.

Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa v skladu s 1. odstavkom 360. člena ZPP dodaja:

Pravna podlaga za odločitev o tožbenem zahtevku je 9. člen pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 1. 2001, ki je bila sklenjena med M. d.d. kot družbenikom, M. d.o.o. in tožencem za delovno mesto direktorja. 9. člen pogodbe določa, da toženec med trajanjem delovnega razmerja po tej pogodbi in v primeru prenehanja delovnega razmerja ne sme opravljati pridobitne dejavnosti (vrtanje, razstreljevanje), ki bi bila škodljiva za interese družbenika. Direktor ne sme sodelovati pri ustanovitvi pravnih oseb s podobno dejavnostjo, razen če s tem soglaša družbenik (1. odstavek 9. člena). Na področju, kjer opravlja dejavnost družba, direktor ne sme sklepati poslov za lasten ali tuj račun (2. odstavek 9.člena). V primeru kršenja določil konkurenčne klavzule ima družba pravico zahtevati povračilo povzročene škode. Direktor je dolžan plačati v primeru povzročitve škode družbi nastalo škodo (3. odstavek 9. člena). Če ob prekinitvi delovnega razmerja po tej pogodbi družba uveljavlja kršitev konkurenčne klavzule, pripada direktorju odškodnina zaradi zmanjšanja možnosti pridobitve dohodkov v višini zadnje mesečne bruto plače brez izredne delitve sredstev in drugih dodatkov oziroma rezervacij za vsak mesec prepovedi dela, ki bi ga uveljavljala družba iz naslova konkurenčne klavzule (4. odstavek 9. člena). Glede na določbo citiranega člena pogodbe o zaposlitvi je sodišče prve stopnje pravilno ugotavljalo utemeljenost zahtevka glede na določilo 9. člena pogodbe o zaposlitvi v celoti. Ni sledilo zatrjevanju toženca, da se konkurenčna prepoved, ki se nanaša na dejavnost vrtanja in razstreljevanja nanaša na celotni 9. člen pogodbe. Priča O.V., ki je sklenil pogodbo o zaposlitvi s tožencem, je v svoji izpovedi potrdil, da se je konkurenčna klavzula, določena v 1. odstavku 9.člena pogodbe o zaposlitvi nanašala na dejavnost vrtanje in razstreljevanje, ki je bila dejavnost intervenienta, ustanovitelja tožeče stranke in podpisnika pogodbe o zaposlitvi s tožencem. Dejavnost tožeče stranke je bila „tehnično vodenje, svetovanje, varstveni nadzor“, ki pa je bila tudi dejavnost podjetja „Ž. d.o.o.“. Priča O.V. je izrecno potrdil, da se je konkurenčna klavzula iz 1. odstavka 9. člena pogodbe o zaposlitvi nanašala na vrtanje in razstreljevanje. Drugi odstavek 9. člena pogodbe o zaposlitvi določa, da na področju,kjer opravlja dejavnost družba (t.j. M d.o.o.), direktor ne sme sklepati poslov za lasten ali tuj račun. Toženec je bil edini zaposlen pri tožeči stranki ter je samo on izvajal delo – tehnično kontrolo, varstvo pri delu in projektiranje, za katerega je bila ustanovljena tožeča stranka. Na podlagi dokaznega postopka je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je toženec še v času delovnega razmerja pri tožeči stranki bil eden od ustanoviteljev firme Ž. d.o.o. ter da je ravno njegovo delovanje bilo ključno, da so se stranke tožeče stranke preusmerile h konkurenčni družbi. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje ob pravilni interpretaciji pogodbenih določil, prišlo do zaključka, s katerim se pritožbeno sodišče strinja, da je toženec v času, ko je bil še zaposlen pri tožeči stranki opravljal konkurenčno dejavnost. Glede na kršitev konkurenčne klavzule pa ima tožeča stranka pravico zahtevati povračilo povzročene škode, kot je določeno v 3. odstavku 9. člena pogodbe o zaposlitvi. Za obstoj odškodninske odgovornosti morajo biti izpolnjene vse štiri predpostavke odškodninske odgovornosti, kumulativno. Obstajati mora protipravno ravnanje, nastati mora škoda, obstajati mora vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo, obstajati mora krivda na strani povzročitelja škode. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo vse štiri predpostavke odškodninske odgovornosti. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da sodišče prve stopnje ni ugotovilo krivde ter vzročne zveze med škodo (domnevno) in ravnanjem toženca. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedbe toženca samega in prič ugotovilo, da je toženec v času, ko je bil še zaposlen pri tožeči stranki za pogodbene partnerje tožeče stranke pripravil večje število tipskih obrazcev odpovedi pogodb o sodelovanju in jim ponudil v sklenitev nove pogodbe  za opravljanje enakih dejavnosti z družbo Ž. d.o.o.. Priče so izpovedale, da so sklenile nove pogodbe, ravno zato, ker so toženca poznale. Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da je podana krivda toženca, saj iz njegove izpovedi jasno izhaja, da se je zavedal svojega ravnanja in ga tudi hotel storiti. Pritožba tudi neutemeljeno uveljavlja, da sodišče prve stopnje pri določitvi višine odškodnine ni upoštevalo le pravne posle, ki so bili sklenjeni v času, ko je bil toženec zaposlen pri tožeči stranki. Tretji odstavek 9. člena pogodbe o zaposlitvi določa, da ima družba v primeru kršenja določil konkurenčne klavzule pravico zahtevati povračilo povzročene škode. Višino škode je podal v svojem izračunu izvedenec, ob upoštevanju izpadlih prihodkov zaradi odpovedi pogodb o sodelovanju. Toženec sam priznava, da tožeča stranka ni bila sposobna prevzeti pravnih poslov, ker ni imela ustreznega kadra, pri tem pa sam toženec zanemari bistveno dejstvo, da je bil pri tožeči stranki edini zaposleni delavec, pa še ta je napeljal posle h konkurenčni družbi, katere soustanovitelj je bil tudi sam.

Toženec se pritožuje tudi zoper odločitev o stroških postopka. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da toženec ne more uspešno izpodbiti odločitve o pravdnih stroških zgolj na podlagi pavšalnega sklicevanja, da odmera stroškov s strani sodišča prve stopnje ni bila pravilna. Ob preizkusu odločitve o stroških postopka pritožbeno sodišče ugotavlja, da so bili stroški postopka odmerjeni pravilno, v skladu z Odvetniško tarifo (OT, Ur. list RS, št. 67/2003 in naslednji), ob upoštevanju 154. in 155. člena ZPP. Prvi odstavek 41. člena Zakona o odvetniški tarifi (ZodvT, Ur .list RS, št. 67/2008 in naslednji) določa, če se je sodni postopek na prvi stopnji začel pred uveljavitvijo tega zakona, se nagrade in izdatki za storitve odvetnikov v tem postopku in v vseh nadaljnjih postopkih s pravnimi sredstvi določijo po doslej veljavni Odvetniški tarifi, zato je neutemeljena pritožbena navedba, da bi sodišče prve stopnje moralo uporabiti novo tarifo, potem, ko je v pravdo vstopil nov pooblaščenec toženca.

Tožeča stranka je uveljavljala povrnitev škode v višini 150.225,34 EUR. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku tožencu naložilo plačilo škode v višini 37.425,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 9. 2005 dalje do plačila, višji zahtevek je zavrnilo. Sledilo je stališču pritožbenega sodišča v razveljavitvenem sklepu opr. št. Pdp 1071/2008, da lahko tožeča stranka zahteva le povračilo tiste škode, ki je nastala do vložitve tožbe. Tožeča stranka se z navedenim stališčem ne strinja. Meni, da ima pravico zahtevati povračilo povzročene škode in sicer kot izgubljeni dobiček za obdobje petih let. Škoda je v Obligacijskem zakoniku (OZ, Ur. list RS, št. 83/2001 in naslednji) definirana kot zmanjšanje premoženja (navadna škoda) ali kot preprečitev povečanja premoženja (izgubljeni dobiček). Iz trditvene podlage tožeče stranke izhaja, da ji je zaradi ravnanja toženca zaradi izgube precejšnjega števila poslovnih partnerjev nastala škoda v obliki izgubljenega dobička, upoštevaje, da bi vtoževani znesek ustvarila glede na normalen tek stvari, pa ga zaradi ravnanj toženca ni mogla doseči. Višino nastale škode je sodišče prve stopnje ugotovilo s pomočjo izvedenca, v pravilnost izračuna pritožbeno sodišče, niti tožeča stranka nima pomislekov. Tožeča stranka sama priznava, da je bila višina in obseg škode v celoti znana že ob odpovedih pogodb o sodelovanju. Ker se tožbeni zahtevek nanaša na povrnitev povzročene škode zaradi kršitve določil konkurenčne klavzule, sama višina pa je bila znana najkasneje ob vložitvi tožbe, je neutemeljeno pritožbeno zavzemanje, da ima tožeča stranka pravico do povrnitve polne odškodnine in do izgubljenega dobička za čas petih let.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče obe pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v določbi 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške, ker s pritožbama nista uspeli (1. odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.