VDSS sodba Pdp 1047/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-03-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - mobbing - trpinčenje na delovnem mestu - elementi odškodninskega delikta - nepremoženjska škoda

Govorjenje v povišanih tonih, kričanje, večkratno opominjanje na storjene napake, slabšalne oznake narejenega dela in oznaki, da je “ovca” ali “ mevža”, je vedenje, ki ni pravno dopustno. Opisano  vedenje ima znake t.i. trpinčenja na delovnem mestu (mobbing-a), zaradi dopuščanja takega vedenja je tožena stranka odškodninsko odgovorna.

I. Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno spremeni, tako da v celoti glasi:

„2. Tožena stranka je dolžna plačati tožniku odškodnino v višini 7.250,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2008 dalje do plačila, v roku 8 dni, pod izvršbo.

Višji tožbeni zahtevek (glavnica 9.750,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2008 dalje do plačila) se zavrne.

3. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške tega postopka v višini 645,65 EUR v roku 8 dni od prejema te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila.“

II. V preostalem se pritožba tožene stranke in v celoti pritožba tožnika zavrneta in se v nespremenjenem delu potrdi izpodbijana sodba.

III. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, toženi stranki pa je dolžan povrniti njene stroške pritožbenega postopka v znesku 27,82 EUR, v 15 dneh od vročitve te sodbe, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev, do plačila, pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je s sklepom, ki ni pod pritožbo odločilo, da se zaradi umika tožbe v delu, kjer se tožbeni zahtevek nanaša na plačilo premoženjske škode v višini 1.000,00 EUR,  postopek v tem delu ustavi (1. točka izreka). Z izpodbijano sodbo je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku plačati odškodnino v višini 8.250,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2008 dalje do plači, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo (2. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (3. točka izreka).

Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe in zoper stroškovno odločitev sodišča prve stopnje se iz razloga po 2. in 3. točki prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.), pritožuje tožnik. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, s stroškovno posledico. Navaja, da je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka tožniku odgovorna za 50 % škode in da tožnik sam odgovarja za 50 % škode, napačna, ker zanj ni podlage v izvedenih dokazih. Zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik zbolel tudi zaradi obsežnosti dela je protispisen, ker nasprotuje ugotovitvam izvedenca psihiatrične stroke. Iz izvedenskega mnenja namreč izhaja, da je do psihiatričnega zdravljenja tožnika zaradi depresije in anksioznosti od začetka leta 2005 do septembra 2006 prišlo zaradi mobbinga na delovnem mestu. Psihične težave tožnika so nastale zaradi nekorektnih odnosov v službi. Pri tožniku je šlo za reaktivno, z zunanjimi okoliščinami izzvano simptomatiko. Podlage za zaključek sodišča prve stopnje, da izvedenec potrjuje, da so pri tožniku duševne bolečine nastale tudi zaradi preobremenitve z delom, ni. Izvedenec preobremenjenosti tožnika nikjer ne omenja. Glede na njegovo jasno mnenje, da se je tožnik zaradi mobbinga in nekorektnih odnosov zdravil od začetka 2005 do septembra 2006, je jasno, da je navedeni zaključek sodišča prve stopnje protispisen in materialnopravno zmoten. Tudi sicer tožena stranka v postopku ni zatrjevala, da bi tožnik zbolel zaradi preobremenjenosti, pač pa le, da je imel določene psihične težave že prej. Tožena stranka, razen samega vodstva, ni predlagala nobene priče, ki bi lahko izpovedala v korist tožene stranke. Potrebno pa je tudi upoštevati določbo drugega odstavka 45. člena Zakona o delovnih razmerjih, na podlagi katere je dokazno breme glede obstoja trpinčenja na strani delodajalca, kar pomeni, da bi morala tožena stranka dokazati, da tožnik ni bil trpinčen. Zaradi navedenega je materialnopravno zmoten tudi zaključek sodišča prve stopnje, da prvega obdobja tožnikovega bolniškega staleža pri obsegu škode ne more upoštevati, ker slednji ni dokazal, da je za škodo, ki je nastala v tem obdobju, odgovorna tožena stranka. Zmotna pa je odločitev sodišča prve stopnje tudi o višini odškodnine iz naslova duševnih bolečin zaradi kršitve osebnostnih pravic, saj ni jasno ali je sodišče prve stopnje tudi na tem mestu upoštevalo 50 % soodgovornost tožnika. Vsekakor je iz tega naslova prisojena odškodnina prenizka. V podobnih primerih sodišča prisojajo bistveno višje odškodnine, zato ni jasno, katere okoliščine so narekovale, da je sodišče prve stopnje tožniku za poseg v osebnostne pravice prisodilo zgolj 1.000,00 EUR. Priglaša pritožbene stroške.

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe in zoper stroškovno odločitev sodišča prve stopnje se iz razloga po 2. in 3. točki prvega odstavka 338. člena ZPP, pritožuje tožena stranka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožnikov tožbeni zahtevek tudi v tem delu zavrne, s stroškovno posledico, oziroma podrejeno, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je bila dikcija prvega odstavka 45. člena Zakona o delovnih razmerjih spremenjena in dopolnjena šele z Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o delovnih razmerjih, z začetkom veljavnosti 28. 11. 2007. Tudi 6.a člen navedene novele, ki se nanaša na prepoved spolnega in drugega nadlegovanja ter trpinčenja na delovnem mestu, velja šele od 28. 11. 2007 dalje. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje, ko je izpodbijano odločitev oprlo na navedene določbe, materialno pravo zmotno uporabilo. Sodišče prve stopnje se do listinskega dokaza – pisma tožnika E.C. (avgust 2005), ni opredelilo, čeprav iz tega dokumenta izhaja, da je tožnik svoje težave pripisoval prekomerni obremenitvi in dejstvu, da pomočnik komandirja B.M. sprašuje policiste na PP ... o njegovem početju med službo. Niti z besedo tožnik ne navaja, da bi B.M. z njim govoril v povišanih tonih, nanj kričal in ga žalil. Pričanje A.B. je sodišče prve stopnje povzelo povsem nekritično, saj tega, kar je navedel, ni izpovedala niti potrdila nobena druga priča. Izpovedba te priče je bila pristranska v odnosu do tožnika, saj je med pričanjem navedel tudi besede, ki jih je dojel kot osebno norčevanje, nanašale pa so se na njega in na koriščenje očetovskih pravic. Sicer pa je iz njegovega pričanja izhajalo le, da je bil tožnik očitno preobremenjen in so se zato v tožnikovi pisarni nabirali kupi neobdelanih spisov. Tožena stranka nadalje meni, da ni odškodninsko odgovorna za škodo, ki jo vtožuje tožnik, ker slednji o trpinčenju ni obvestil nadrejenih. Tožena stranka tako dejansko sploh ni bila seznanjena z očitki, zato tudi ni mogla ustrezno odreagirati. Zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik od marca ali aprila 2005 do decembra 2005 utrpel nekatere oblike dejanj, ki predstavljajo trpinčenje delavca na delovnem mestu, je v nasprotju z ugotovitvami v izvedenskem mnenju. Tudi po ugotovitvah izvedenca je bil tožnik, po nastopu dela na PP ... preobremenjen, zato je postal nespečen, dekoncentriran, potrt, zmeden in je iskal zdravniško in psihiatrično pomoč. Nikjer pa ni omenjeno, da je kdorkoli na PP ... tožnika kritiziral, ignoriral, nanj vpil, ga zaničeval in podobno, kar bi lahko predstavljalo trpinčenje na delovnem mestu. Tožena stranka opozarja, da je tožnik po prvi depresivni epizodi predčasno, po lastni odločitvi, opustil antidepresivno terapijo, zaradi česar je prišlo do ponovitve depresivne simptomatike. Tožena stranka zato meni, da je tožnik z lastnim ravnanjem povzročil, da se je depresivna motnja pri njem ponovila in slednja, zato tudi ni v vzročni zvezi z ravnanjem delavcev tožene stranke. Poglavitni vzrok za tožnikove težave je bilo dejstvo, da mu je bilo po prihodu na PP ... naloženo delo v nasprotju z njegovimi pričakovanji. Nadrejeni so izpovedali, da je bil tožnik neorganiziran, neredoljuben, ni tekoče opravljal zadev, zato se mu je delo kopičilo, da je brez dovoljenja zapuščal svoj delovni prostor, kar vse je sodišče prve stopnje prezrlo. Opozoril nadrejenih ni upošteval in jih je sprejemal negativno, kar vse je izpovedal priča B.M.. Navedeno je povzročilo napetosti med tožnikom in nadrejenimi, ki pa jih ni mogoče označiti kot mobbing, saj sta k temu prispevali obe strani. Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da nobeden od nadrejenih ni namerno povzročil tožniku neprijetnosti. Ugotovitve sodišča prve stopnje, da so večkratne izjave oziroma očitki tožniku, da ne dela dobro, pomenile hud pritisk nanj, so neutemeljene. Tožnik je tudi po prvem resnem opozorilu s svojim malomarnim in nekvalitetnim delom nadaljeval. Njegova pričakovanja glede dela so bila očitno drugačna in je to nanj slabo in obremenilno vplivalo. Tožena stranka izpodbija tudi višino prisojene odškodnine. Sodišče prve stopnje je tožniku nekritično sledilo, da mu je nastala vsa vtoževana nematerialna škoda. Tožena stranka meni, da je treba upoštevati vsaj 85 % tožnikov soprispevek. Sodišče prve stopnje se v obrazložitvi izpodbijane sodbe sklicuje na odločitev pritožbenega sodišča Pdp 814/2007 z dne                18. 10. 2007, pri čemer je spregledalo, da je bila v tamkajšnji zadevi tožniku za desetmesečni mobbing odmerjena odškodnina v znesku 6.000,00 EUR. Glede na navedeno bi bil tožnik v konkretnem primeru upravičen kvečjemu do odškodnine v znesku 2.700,00 EUR. Iz izvedenskega mnenja izhaja, da tožnik fizičnih bolečin ni trpel. Pogostost obiskov pri zdravniku, ni tako visoka, kot ugotavlja sodišče prve stopnje, enako velja tudi za ugotovljene neugodnosti. V bodočnosti tožnikove življenjske aktivnosti v ničemer ne bodo zmanjšane, v kritičnem obdobju pa je bilo zmanjšanje minimalno. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožba tožene stranke je delno utemeljena, pritožba tožnika pa ni utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo, vendar pa je na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo.

V tem individualnem delovnem sporu je tožnik v tožbi navedel, da so, kmalu po njegovem prihodu na PP ..., komandir postaje E.C. in njegovi pomočniki B.M., I.Š. in L.K., nad njim izvajali trpinčenje in psihično nasilje (mobbing). Zaradi teh protipravnih dejanj v predmetnem postopku vtožuje odškodnino za nastalo nepremoženjsko škodo (zahtevek iz naslova premoženjske škode je umaknil, zato je sodišče prve stopnje v tem delu s sklepom postopek ustavilo in ta odločitev sodišča prve stopnje ni predmet pritožbenega preizkusa). Tožnik je zahteval odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 17.000,00 EUR, in sicer iz naslova prestanih fizičnih bolečin in nevšečnosti 7.000,00 EUR, za prestani strah 2.500,00 EUR, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti 5.000,00 EUR ter za duševne bolečine zaradi kršitve osebnostnih pravic 2.500,00 EUR.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je prišlo pri toženi stranki v času od marca ali aprila 2005 in do decembra 2005 (22. 12. 2005), do nekaterih ravnanj, ki predstavljajo trpinčenje delavca na delovnem mestu, zato je tožbenemu zahtevku delno ugodilo. Tožniku je prisodilo 8.250,00 EUR, in sicer za prestane telesne bolečine in nevšečnosti 3.500,00 EUR, prestani strah 1.250,00 EUR, duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti 2.500,00 EUR ter duševne bolečine zaradi kršitve osebnostnih pravic 1.000,00 EUR, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Pri presoji višine odškodnine je upoštevalo škodo, ki je tožniku nastala v obdobju drugega bolniškega staleža (od 22. 12. 2005 do 16. 9. 2006), pri čemer je ocenilo, da je podana odgovornost tožene stranke (za to škodo) zgolj v polovičnem obsegu, ker tožnik po njegovi dokazni oceni ni resno zbolel samo zaradi kričanja, ki se je izvajalo nad njim, ampak tudi zaradi obsežnosti dela, ki se mu je v pisarni nabiralo (zaradi preobremenitve z delom), za katerega pa je ugotovilo, da mu je bilo zakonito odrejeno. Časa prvega bolniškega staleža (februar, marec 2005), pa pri oceni nepremoženjske škode ni upoštevalo, ker je zaključilo, da ni dokazano, da je za to škodo odgovorna tožena stranka. Takšno odločitev sodišča prve stopnje izpodbijata obe pravdni stranki.

O trpinčenju na delovnem mestu (mobbing) govorimo, kadar je delavec običajno iznenada in brez pravega vzroka izpostavljen grdemu ravnanju, ki se izkazuje s sovražno in neetično komunikacijo, žaljivimi opazkami, zasmehovanjem, podcenjevanjem, neutemeljenim kritiziranjem, vpitjem in sramotenjem. Gre za sistematično slabo ravnanje s podrejenim, ki se lahko ponavlja kontinuirano in žrtvam povzroča večje ali manjše socialne, psihične in zdravstvene težave. Delodajalec je, v skladu z določbo 44. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), dolžan varovati in spoštovati delavčevo osebnost ter upoštevati in ščititi delavčevo zasebnost. Gre za kršitve obveznosti delodajalca, zaradi katerih je delavec, če zaradi njih utrpi škodo, upravičen do denarne odškodnine.

Odškodninska odgovornost tožene stranke temelji na določilu prvega odstavka 184. člena ZDR, po katerem mora delodajalec povrniti delavcu škodo, ki mu je bila povzročena pri delu ali v zvezi z delom, po splošnih pravilih civilnega prava. Temeljno načelo odškodninskega prava je, da vsakdo lahko zahteva povračilo škode, če so podani štirje temelji, in sicer: 1. nedopustno ravnanje, 2. škoda, 3. vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in škodo ter 4. odgovornost povzročitelja škode. Glede zadnjega elementa odškodninske odgovornosti je Obligacijski zakonik (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.) vpeljal načelo obrnjenega dokaznega bremena (prvi odstavek 131. člena OZ). To načelo v praksi pomeni, da kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je prišlo pri toženi stranki v času od marca ali aprila 2005 in do decembra 2005 (22. 12. 2005), ko je pri tožniku nastopil zdravstveni razlog za daljšo upravičeno odsotnost z dela, do nekaterih oblik, ki predstavljajo trpinčenje delavca na delovnem mestu. Ugotovilo je, da je B.M. na tožnika večkrat kričal in mu govoril, da slabo dela ali da ne dela tistega, kar mu je bilo naročeno. To se je tožniku dogajalo večkrat. V tožnikovi sobi je bilo veliko neobdelanega delovnega gradiva, kar ga je obremenjevalo.

Pritožbeno sodišče se s temi dejanskimi ugotovitvami sodišča prve stopnje strinja. Dokazna ocena sodišča prve stopnje je vestna, skrbna in analitično sintetična, kot to veleva 8. člen ZPP, pritožbeno sodišče pa jo tudi objektivno ocenjuje kot razumno in prepričljivo. Svojo odločitev je sodišče prve stopnje ustrezno obrazložilo. Razloge izpodbijane odločitve pritožbeno sodišče sprejema in se v izogib nepotrebnemu ponavljanju nanje v celoti sklicuje (stran 7, 8 in 9 obrazložitve). Za ugotovitev, da je tožnik v navedenem obdobju utrpel trpničenje, je imelo sodišče prve stopnje zadostno oporo v izvedenih dokazih, zlasti v izpovedbi priče A.K., ki je med drugim izpovedal, da se je iz tožnikove pisarne večkrat slišalo vpitje in da so se iz tožnika delali norca, priče B.J., ki je izpovedal, da je B.M., ko je prihajalo do zaostankov, pričel vpiti na tožnika in ga neprestano nadzirati in priče A.B., ki je izpovedal, da je slišal kako B.M. kriči na tožnika ter da je bil tožnik v času svoje odsotnosti deležen posmehovanja itd.. Sodišče prve stopnje je izpovedbe teh prič, kot tudi druge izvedene dokaze, ki so pričale o pravnorelavantnih dejstvih, pravilno povzelo v obrazložitvi izpodbijane sodbe in jih tudi pravilno umestilo v svojo dokazno oceno, zato pritožbeno sodišče pravilnih razlogov sodišča prve stopnje ne ponavlja (stran 7 in 8 obrazložitve izpodbijane sodbe). Pritožbene navedbe tožene stranke, ki izpodbijajo to dokazno oceno so v celoti neutemeljene.

Tožena stranka v pritožbi navaja, da se je sodišče prve stopnje pri navedenem svojem zaključku oprlo le na izpovedbe prič, ki jih je predlagal tožnik, do listinskega dokaza – pisma tožnika E.C. (avgusta 2005), v katerem tožnik ne navaja, da bi B.M. z njim govoril v povišanih tonih, nanj kričal oziroma ga žalil, pa se ni opredelilo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da te pritožbene navedbe niso utemeljene. Ob dejstvu, da so omenjene priče, katerih izpovedbe tudi pritožbeno sodišča ocenjuje kot skladne in prepričljive, potrjevale tožnikove trditve o spornih okoliščinah med pravdnima strankama, jih je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo kot resnične ter jih posledično tudi povsem pravilno vključilo v dejansko podlago svoje odločitve, zato dejstvo, da tožnik v dokazu, ki ga izpostavlja tožena stranka v pritožbi, ni izrecno navedel, da bi B.M. z njim govoril v povišanih tonih, ne omaja pravilnosti navedene dokazne ocene sodišča prve stopnje. Zato tudi okoliščina, da se sodišče prve stopnje do tega dokaza ni posebej opredelilo, na zakonitost izpodbijane sodbe, ne vpliva.

Pritožba nadalje izpostavlja posamezne dele izpovedb navedenih prič in skuša izpodbiti njihovo verodostojnost s tem, da navaja, da posamezne njihove navedbe, drugi dokazi niso potrdili ipd.. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi s takšnim navajanjem pritožba dokazne ocene sodišča prve stopnje, ne uspe izpodbiti. Za svoj dokazni zaključek je sodišče prve stopnje navedlo tehtne razloge. Pri presoji izpodbijane odločitve pa je treba tudi upoštevati, da gre vendarle za dokazno oceno in s tem povezanimi trditvami, komu verjeti in komu ne, ter kako posamezne izpovedi, povezane z drugimi dokazi, uporabiti za sprejeto odločitev.

Pritožbeno sodišče pa se tudi ne strinja z oceno tožene stranke, da je bilo pričanje A.B. pristransko, ker je med pričanjem navedel tudi besede, ki jih je dojel kot osebno norčevanje. Prav tako pa tudi ne vidi nobene druge okoliščine, ki bi dale podlago za takšen zaključek. Navedeno še zlasti velja ob dejstvu, da so tudi drugi dokazi (zlasti izpovedba priče A.K. in B.J.) potrdili tožnikove trditve o trpinčenju.

Ugotovitve sodišča prve stopnje o mobbingu ne nasprotujejo ugotovitvam izvedenca v izvedenskem mnenju, kot to navaja tožena stranka v pritožbi. Tudi sicer pa je treba upoštevati, da je dejanska ocena, ali so bili v kritičnem času izpolnjeni vsi elementi mobbinga, stvar dokazne ocene, ki je naloga sodišča. Samo dejstvo, ki ga izpostavlja tožena stranka v pritožbi, da v tožnikovi zdravstveni dokumentaciji od 8. 4. 2005 do 23. 12. 2005, ni več podatka o obiskih pri zdravniku, pa tudi ni zadosten razlog za zaključek, da tožnik ni mogel biti žrtev mobbinga na delovnem mestu, zato tudi ta okoliščina zaključka sodišča prve stopnje o obstoju mobbinga na delovnem mestu, glede na vse navedeno, ne more izpodbiti.

Tožena stranka v pritožbi navaja, da je tožnik z lastnim ravnanjem (po lastni odločitvi je opustil antidepresivno terapijo) povzročil, da se je depresivna motnja pri njem ponovila, ter da le-ta ni v nobeni vzročni zvezi z ravnanjem delavcev tožene stranke. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi te njene pritožbene navedbe ne morejo biti uspešne. Tožena stranka namreč v tej smeri ni podala pripomb na izvedensko mnenje. Tudi sicer pa je izvedenec v izvedenskem mnenju povsem jasno zaključil, da je dogajanje v službi bistveno vplivalo na poslabšanje tožnikovega psihičnega stanja.

Tožena stranka v pritožbi navaja, da so nadrejeni izpovedali, da je bil tožnik neorganiziran, neredoljuben, da ni tekoče opravljal zadev ipd., kar sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da zaradi navedenega sodišče prve stopnje ni kršilo postopka in, da je njegova dokazna ocena celostna. Slednje je ugotovilo, da je bil odnos nadrejenih do tožnika neprimeren. Tudi, če bi držalo, kar navaja tožena stranka v pritožbi, da je bil tožnik neorganiziran, da je delal napake ipd., to ne opraviči nedopustnih ravnanj tožene stranke. Pritožbeno sodišče se namreč strinja z oceno sodišča prve stopnje, da bi morali imeti vodstveni delavci do tožnika več razumevanja, da bi moral biti odnos do tožnika kulturen. Govorjenje v povišanih tonih, večkratno opominjanje na storjene napake ali slabšalne oznake narejenega dela, kričanje B.M., oznaka, da je nekdo “ovca” ali “ mevža”, je vedenje, ki ni pravno dopustno.

Vse opisano ima znake t.i. trpinčenja na delovnem mestu (mobbing-a). Sodišče prve stopnje je  obstoj vseh elementov odškodninske odgovornosti tožene stranke pravilno ugotovilo in jih ustrezno obrazložilo, zato je pritožbeni očitek tožene stranke, da ni odškodninsko odgovorna, neutemeljen. Protipravna ravnanja tožene stranke so se nad tožnikom pokazala v obliki nedopustnega kričanja in zmerjanja. Ravnanje je bilo ponavljajoče, graje vredno in očitno negativno in žaljivo, usmerjeno proti tožniku. Pritožbeno sodišče soglaša z oceno sodišča prve stopnje, da je tudi opisano ravnanje povzročilo pri tožniku psihično stisko, zaradi česar je resno zbolel.

Pritožbeno sodišče sicer pritrjuje ugotovitvam tožene stranke, da je šele Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-A, Ur. l. RS, št. 103/2007), ki je začel veljati 28. 11. 2007 v četrtem odstavku 6.a člena posebej uzakonil prepoved trpinčenja na delovnem mestu. To pomeni, da v spornem obdobju (leto 2005) še ni bilo uzakonjene te prepovedi, kar pa ne pomeni, da delavec ne more zahtevati odškodnino za nepremoženjsko škodo v primeru žaljivega ravnanja na delu ali v zvezi z delom po splošnih pravilih civilnega prava. Tako je tožnik v obravnavani zadevi tudi postavil svoj tožbeni zahtevek. ZDR v 44. členu določa obveznost varovanja delavčeve osebnosti in določa, da mora delodajalec varovati in spoštovati delavčevo osebnost in upoštevati in ščititi delavčevo zasebnost. Torej tudi ta člen, ki je veljal v spornem obdobju in z novelo ni bil spremenjen, zavezuje delodajalca k varovanju delavčeve osebnosti. V primeru kršitve pa lahko privede do odškodninske odgovornosti delodajalca po pravilih civilnega prava (tako tudi VS RS sodba in sklep opr. št. VIII Ips 69/2008 z dne 22. 6. 2010). Sodišče prve stopnje je zato pravilno prisodilo tožniku odškodnino na podlagi 131. in 179. člena OZ. Res je izpodbijano odločbo oprlo tudi na 6.a člen ZDR in z ZDR-A spremenjeni 45. člen ZDR, ki v času škodnih ravnanj tožene stranke, še nista veljala, vendar pa, glede na navedeno, zaradi tega izpodbijana odločitev ni nezakonita.

Tožena stranka se svoje odškodninske odgovornosti tudi ne more razbremeniti z navajanjem, da s tožnikovimi očitki ni bila seznanjena. Sicer pa je bila tožena stranka seznanjena, da ima tožnik težave, saj na to kaže že ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bil komandir vsaj enkrat na tožnikovem domu, oziroma se je o težavah pogovarjal s tožnikovim očetom na njegovem domu. Tožnik pa je tudi že v tožbi navedel, da je zaradi dogajanja na PP ... sestavil uradni zaznamek, ki ga je poslal komandirju, zaradi česar je prišlo do sestanka, ki pa ni obrodil sadov. Tudi kot priča zaslišan B.J. je izpovedal, da so vsi, ki so imeli kaj za povedati, dobili premestitev na drugo PP. Glede na navedeno trditve tožene stranke, da z tožnikovimi očitki ni bila seznanjena in da ni mogla odreagirati, tudi niso utemeljene.

V zvezi z obsegom tožnikove škode je sodišče prve stopnje navedlo, da je upoštevalo samo škodo, ki je tožniku nastala v obdobju drugega bolniškega staleža (od 22. 12. 2005 do 16. 9. 2006), pri čemer je ocenilo, da je podana odgovornost tožene stranke za to škodo zgolj v polovičnem obsegu, ker tožnik, po oceni sodišča prve stopnje, ni resno zbolel samo zaradi kričanja, ki se je izvajalo nad njim, ampak tudi zaradi obsežnosti dela, ki se mu je v pisarni nabiralo (zaradi preobremenitve z delom), za katerega pa je ugotovilo, da je bilo tožniku zakonito odrejeno. Sodišče prve stopnje pri oceni nepremoženjske škode časa prvega bolniškega staleža (februar, marec 2005) ni upoštevalo, ker je zaključilo, da ni dokazano, da je za to škodo odgovorna tožena stranka. Tudi v tem delu pritožbeno sodišče v celoti pritrjuje dokaznim zaključkom sodišča prve stopnje in sprejema razloge, ki jih je v njihovo utemeljitev navedlo v obrazložitvi izpodbijane sodbe (stran 9 in 10 obrazložitve) in jih, zato ne ponavlja. Tožnikove pritožbene navedbe, ki to dokazno oceno izpodbijajo, so v celoti neutemeljene.

Zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik resno zbolel ne samo zaradi nekaterih ravnanj vodstva PP ..., pač pa tudi zaradi obsežnosti dela, ni protispisen. Tožnik sam je trdil, da mu je komandir postaje E.C. odredil pregledovanje kazenskih ovadb, da je dnevno dobil v pregled 70 do 100 zadev, zaradi česar se je počutil degradiranega, neučinkovitega in zapostavljenega. Po tožnikovem prepričanju je bilo namreč bistveno to, da pregledovanje kazenskih ovadb ne spada v opis del in nalog delovnega mesta, ki ga je zasedal tožnik (višjega policista – kriminalista). Sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, in s temi ugotovitvami se pritožbeno sodišče strinja, da tožnik le ni opravljal zgolj monotonega pisarniškega dela, da ravnanje tožene stranke, ko je tožniku naložila tudi delo v pisarni, nimajo znake nedopustnosti ali protipravnosti. Prav tako pa je pravilno ugotovilo, da tožniku sistematično in načrtno ni bila dana takšna velika količina delovnih nalog z namenom, da se ga s tem prizadane, podcenjuje, ali žali, ampak tožnik le dodeljenega dela ni zmogel in je to nanj očitno slabo vplivalo. Tožnik je torej sam navajal, da je preiskoval kazenske ovadbe in to zoper neznane storilce, kar naj bi bilo še toliko bolj obremenjujoče, obsežno in monotono. Takšno delo pa je bilo tožniku zakonito odrejeno. Tudi po oceni pritožbenega sodišča je zato takšno delo na tožnika brez dvoma slabo vplivalo, ga obremenjevalo in vznemirjalo, saj je tudi pričakoval in si želel drugačnih delovnih zadolžitev. Takšne dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje pa utemeljijo njegov zaključek, da tožnik ni zbolel zgolj zaradi kričanja, ki se je nanj izvajalo, ampak tudi zaradi obsežnosti dela, ki se mu je v pisarni nabiralo, zato tožena stranka za vso nematerialno škodo tožniku ne more biti odgovorna, kot je vse to pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje.

Prav tako pa tudi niso utemeljene tožnikove pritožbene navedbe, da takšen zaključek nasprotuje ugotovitvam izvedenca medicinske stroke. Slednji je v izvedenskem mnenju navedel, da je šlo v tožnikovem primeru za reaktivno motnjo, izzvano z zunanjimi okoliščinami (dogajanji na delovnem mestu označenimi z “mobbingom”). Pritožbeno sodišče ugotavlja, da navedeni zaključek sodišča prve stopnje ne nasprotuje ugotovitvam iz izvedenskega mnenja. Iz slednjega izhaja, da je bilo dogajanje v službi vzrok za tožnikovo duševno stanje. V zvezi z okoliščino, da je izvedenec vse dogajanje v službi opredelil kot mobbing, pa pritožbeno sodišče navaja, da je izraz mobbing pravni pojem. Pravilna uporaba prava pa je naloga sodišča.

Glede na to, da ni mogoče točno ugotoviti deleža odgovornosti tožene stranke za njena protipravna ravnanja, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo 215. člen ZPP in, ob upoštevanju vseh okoliščin primera, tudi pravilno ocenilo, da delež odgovornosti tožene stranke za tožnikovo vtoževano škodo znaša 50 %. Sodišče prve stopnje pa tudi ni zaključilo, da je tožnik sam prispeval k obravnavanemu škodnemu dogodku 50 %, kot to zmotno navaja tožnik v pritožbi, ampak, da je v tem postopku dokazano, da je tožena stranka tožniku odgovorna za 50 % vtoževane škode (sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožniku 50 % škode, ki jo je vtoževal, nastalo, ker je bil preobremenjen in za ta razlog ni ugotovilo protipravnih ravnanj tožene stranke). Ugotovljeno dejansko stanje v obravnavani zadevi, pa tudi ne daje podlage za zaključek, kot ga navaja tožena stranka v pritožbi, da je tožnik v 85 % sam prispeval k škodnemu dogodku.

V zvezi z odločitvijo sodišča prve stopnje, da pri obsegu vtoževane škode ne bo upoštevalo tudi škodo, ki je tožniku nastala v času prvega bolniškega staleža, tožnik v pritožbi navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje, skladno z določbo 45. člena ZDR, upoštevati, da je dokazno breme na strani delodajalca in da bi zato tožena stranka morala dokazati, da v tem obdobju zatrjevanih oblik mobbinga ni bilo. Kot je bilo že navedeno, glede na čas protipravnih ravnanj tožene stranke, 45. člena ZDR, z vsebino, ki je veljala po omenjeni noveli ZDR-A, ni mogoče uporabiti. Pravne podlage, na podlagi katere bi delodajalec nosil dokazno breme v sporu, ko delavec navaja ravnanja, ki ustrezajo pojmu trpinčenja na delovnem mestu, v času do uveljavitve navedene novele, ni najti. Pravila o obrnjenem dokaznem bremenu, ki ga je v ZDR vnesla novela ZDR-A (drugi odstavek 45. člena ZDR) in ki sodi v sfero materialnega prava pa ni mogoče uporabiti retroaktivno. Zaradi navedenega je treba v obravnavani zadevi uporabiti splošna pravila obligacijskega prava, na podlagi katerih mora predpostavko odškodninske odgovornosti (nedopustno ravnanje) dokazati oškodovanec. Zaradi navedenega zaključek sodišča prve stopnje, da časa prvega bolniškega staleža v februarju in marcu 2005 za oceno nepremoženjske škode ne more upoštevati, ker ni dokazano, da je za škodo, ki je nastala tožniku tedaj, odgovorna tožena stranka, materialnopravno ni napačen. Tudi sicer se pritožbeno sodišče z razlogi, ki jih je sodišča prve stopnje navedlo v utemeljitev tega svojega zaključka strinja in jih zato na tem mestu ne ponavlja (stran 9 obrazložitve).

Merila za odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo so določena v 179. členu OZ. Temeljni načeli za odmero te odškodnine, vsebovani v zakonu, sta načelo individualizacije in načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine. V skladu s prvim načelom mora denarno zadoščenje glede na intenzivnost in trajanje telesnih in duševnih bolečin ter strahu in glede na vse konkretne okoliščine, ki se odražajo pri posameznem oškodovancu, v okviru danih možnosti, izravnati s škodnim dogodkom porušeno vrednostno sorazmerje. Drugo načelo, ki odraža ustavni jamstvi o enakosti pred zakonom in o enakem varstvu pravic (14. in 22. člen Ustave), vzpostavlja sorazmerno enakost med več osebami glede na težo primera.

V zvezi s prisojo odškodnine iz naslova prestanih telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem tožena stranka v pritožbi utemeljeno navaja, da je izvedenec ugotovil, da tožnik v posledici obravnavanega škodnega dogodka fizičnih bolečin ni trpel, zato ni upravičen do odškodnine iz naslova prestanih telesnih bolečin. Kljub navedenemu pa je sodišče prve stopnje, glede na ugotovljene nevšečnosti, tožniku pravilno odmerilo odškodnino v znesku 7.000,00 EUR (torej tudi, če upoštevamo okoliščino, da tožnik telesnih bolečin ni trpel). Sodišče prve stopnje je namreč ustrezno upoštevalo, da je tožnik opravil številne preglede pri psihiatrih, zdravil se je z antidepresivi in aksiolitiki, ki imajo zdravju škodljive učinke. Bil je povsem brezvoljen, odtujil se je iz socialnega okolja, njegova samozavest je močno padla. Njegovo zdravljenje je bilo dolgotrajno (od 22. 12. 2005 do 16. 9. 2006, ko je pričel delati s polovičnim delovnim časom in čez krajši čas v polnem obsegu). V B., kjer se je tudi zdravil, je srečeval ljudi, ki so izgubili stik z realnostjo, zato se je spraševal, ali bo tudi pri njemu prišlo do tega, pomislil je na samomor. Tožena stranka sicer v pritožbi navaja, da tožnikovi obiski pri zdravniku niso bili tako pogosti, kot to navaja sodišče prve stopnje in kar naj bi izhajalo iz izvedenskega mnenja, pri čemer pa teh svojih pritožbenih navedb ne pojasni dovolj določno, zato pritožbeno sodišče teh njenih navedb niti ni moglo preizkusiti. Ob upoštevanju navedenih okoliščin in tudi ostalih okoliščin, ki jih je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, zaradi česar jih pritožbeno sodišče na tem mestu ne ponavlja, in dejstva, da je tožena stranka tožniku odgovorna za škodo zgolj v 50 %, je sodišče prve stopnje tožniku iz naslova nevšečnosti med zdravljenjem utemeljeno prisodilo znesek 3.500,00 EUR. Odškodnina iz tega naslova v tako prisojeni višini predstavlja tudi po oceni pritožbenega sodišča za tožnika pravično zadoščenje, pri čemer je ta skladna tudi s prisojenimi odškodninami za tovrstno nepremoženjsko škodo v podobnih primerih.

V zvezi s prisojo odškodnine iz naslova prestanega strahu je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo vse relevantne dejanske okoliščine. Odškodnina v višini 1.250,00 EUR (pri čemer je že upoštevano, da je tožena stranka za to škodo odgovorna v polovičnem obsegu) za strah ustrezno upošteva obseg nastale škode. Odškodnina iz tega naslova, v tako prisojeni višini, predstavlja tudi po oceni pritožbenega sodišča za tožnika pravično zadoščenje, pri čemer je ta skladna tudi s prisojenimi odškodninami za tovrstno nepremoženjsko škodo v podobnih primerih. V izogib ponavljanju se pritožbeno sodišče na pravilno obrazložitev sodišča prve stopnje, v zvezi z odločitvijo o tem delu tožbenega zahtevka, le sklicuje (stran 11 in 12 obrazložitve izpodbijane sodbe).

Sodišče prve stopnje pa je materialnopravno zmotno tožniku odmerilo denarno odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Ugotovljenim okoliščinam ni dalo  pravega poudarka. Sodišče prve stopnje je med drugim navedlo, da skupaj s tožnikovo izpovedjo sprejema izvedensko mnenje kot dokaz med drugim tudi za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, pri čemer pa ni dalo pravega poudarka ugotovitvi izvedenca v izvedenskem mnenju, ki je jasno zaključil, da tožnikove življenjske aktivnosti ne bodo zmanjšane. Pritožbeno sodišče zato ugotavlja, da so bile življenjske aktivnosti tožnika v času zdravljenja zaradi vseh opisanih nevšečnosti sigurno zmanjšane, kar je bilo ustrezno upoštevano in ovrednoteno v zvezi z odškodnino iz naslova nevšečnosti med zdravljenjem. Glede na ugotovitev izvedenca, da tožnikove življenjske aktivnosti zaradi protipravnih ravnanj tožene stranke v bodoče ne bodo zmanjšane, pa tožniku odškodnine iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti ni mogoče priznati, kot je to zmotno zaključilo sodišče prve stopnje, zato je bilo treba v tem delu pritožbi tožene stranke pritrditi. Začasno zmanjšanje življenjskih aktivnosti se namreč, glede na ustaljeno sodno prakso, lahko le izjemoma prizna kot pravno priznana škoda. Zmanjšanje življenjskih aktivnosti mora biti močne intenzivnosti, daljšega trajanja, ali pa morajo biti podane posebne (neobičajne) okoliščine. Ob upoštevanju ugotovljenih okoliščin obravnavanega primera pa pritožbeno sodišče ocenjuje, da tožnik ni upravičen do odškodnine za duševne bolečine za začasno zmanjšanje življenjskih aktivnosti.

V zvezi s prisojo odškodnine iz naslova prestanih duševnih bolečin zaradi kršitev osebnostnih pravic (pravice do duševne integritete in osebnega dostojanstva) pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje ugotovljenim okoliščinam pripisalo premajhno težo in zato tožniku prisodilo prenizko odškodnino, upoštevaje predpisana merila iz 179. člena OZ. Tožnik je bil dalj časa izpostavljen trpinčenju na delovnem mestu, zaradi česar je resno zbolel in bil dalj časa tudi v bolniškem staležu. Ugotovljene zdravstvene težave tožnika pa potrjujejo, kako močno ga je prizadel poseg v njegovo osebno integriteto. Po presoji pritožbenega sodišča bi po navedenem pravična denarna odškodnina za tožnikove duševne bolečine zaradi kršitve osebnostnih pravic znašala 2.500,00 EUR in ne 1.000,00 EUR, kolikor je to ovrednotilo sodišče prve stopnje, pri čemer je potrebno tudi upoštevati, da, glede na naravo te škode, dejstva, da je tožena stranka sicer za tožnikovo škodo odgovorna v polovičnem deležu, ni mogoče upoštevati. V tem delu je torej tožnikova pritožbena graja utemeljena.

Po presoji pritožbenega sodišča bi pravična odškodnina za tožnikovo nepremoženjsko škodo znašala v skupnem znesku 12.000,00 EUR in ne 15.500,00 EUR, kot je ocenilo sodišče prve stopnje (navedeno velja brez upoštevanja, da je tožena stranka odgovorna tožniku za škodo tudi v polovičnem deležu). Skupni odmerjeni znesek 12.000,00 EUR pomeni, upoštevaje razmere v času izdaje prvostopenjske sodbe, 12 takratnih povprečnih neto plač. Zaradi prepletanja odškodnin za posamezne oblike nepremoženjske škode je po oceni pritožbenega sodišča bistveno, da je tako odmerjena odškodnina v skupnem znesku 12.000,00 EUR, primerljiva z odškodninami za podobno škodo, hkrati pa upošteva vse individualne značilnosti tožnikove nepremoženjske škode. Zahteva pritožbe za zvišanje oziroma znižanje tako določene odškodnine je neutemeljena.

Pritožbeno sodišče je s primerom, ki ga v izpodbijani sodbi za primerjavo ponuja sodišče prve stopnje in na katero opozarja tudi pritožba tožene stranke (odločitev VDSS, opr. št. Pdp 814/2007 z dne 8. 10. 2007), seznanjeno. V tej zadevi je sodišče prve stopnje v celoti ugodilo tožničinemu tožbenemu zahtevku in ji, ob upoštevanju okoliščin primera, zlasti, da je bila tožnica v podrejenem položaju in, da je bila pritiskom izpostavljena 10 mesecev, prisodilo znesek 5.918,23 EUR (7,3 takratnih povprečnih neto plač). Pritožbeno sodišče navaja, da posamezen primer ne predstavlja sodne prakse, ki jo tudi sicer kreira Vrhovno sodišče RS, pri čemer poudarja, da se sodna praksa v zvezi z odškodnino zaradi psihičnega nasilja na delovnem mestu še ni oblikovala. Primerjava z navedenim primerom pa ni ustrezna tudi iz razloga, ker je ugotovljeni obseg tožnikove škode v obravnavani zadevi večji. V tamkajšnji zadevi je bilo namreč ugotovljeno, da tožnici ni bilo treba iskati zdravniške pomoči, kar pomeni, da psihično trpljenje pri tožnici ni povzročilo hujših zdravstvenih motenj, v obravnavani zadevi pa je tožnik (določen čas) moral vsakodnevno obiskovati bolnišnico. Primerjava pa tudi ni najbolj primerna, ker v tamkajšnji zadevi tožnica tudi ni postavila višjega zahtevka od prisojenega.

Glede na navedeno tožnik iz naslova povrnitve odškodnine za nematerialno škodo od tožene stranke utemeljeno zahteva plačilo zneska v višini 7.250,00 EUR in ne 8.250,00 EUR, kolikor mu je iz tega naslova prisodilo sodišče prve stopnje.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke delno ugodilo in  izpodbijano sodbo  na podlagi 5. alinee 358. člena ZPP delno spremenilo tako, tako da se v celoti glasi: „2. Tožena stranka je dolžna plačati tožniku odškodnino v višini 7.250,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2008 dalje do plačila, v roku 8 dni, pod izvršbo. Višji tožbeni zahtevek (glavnica 9.750,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 2. 2008 dalje do plačila) se zavrne.” V prestalem pa je pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo tožnika zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe, saj je ugotovilo, da glede tega dela niso podani s pritožbo uveljavljeni razlogi, kakor tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti.

Če sodišče spremeni odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, ali če odločbo razveljavi in tožbo zavrže, odloči o stroških vsega postopka (2. odstavek 165. člena ZPP).

Zaradi delne spremembe izpodbijane sodbe se je spremenil tudi uspeh pravdnih strank v tem individualnem delovnem sporu. Če stranka deloma zmaga v pravdi, lahko sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin primera naloži eni stranki, naj povrne drugi stranki ustrezen del stroškov (2. odstavek 154. člena ZPP). Pri odločanju o tem, kateri stroški naj se povrnejo stranki, upošteva sodišče samo tiste stroške, ki so bili potrebni za pravdo (1. odstavek 155. člena ZPP). Tožnikov uspeh v tem sporu v razmerju do tožene stranke znaša 40 %, uspeh tožene stranke pa 60 % zato jima gre v takšnem deležu tudi povrnitev pravdnih stroškov.

Sodišče prve stopnje, glede na sprejeto stroškovno odločitev, da vsaka stranka krije svoje pravdne stroške, slednjih v izpodbijani sodbi in sklepu ni odmerilo, zato je to moralo storiti pritožbeno sodišče. Priglašene stroške pravdnih strank je pritožbeno sodišče odmerilo na podlagi predloženega stroškovnika tožnika in tožene stranke v skladu z veljavno Odvetniško tarifo (OT, Ur. l. RS, št. 67/2003 in nadalj.), ki jo je treba, glede na začetek predmetnega sodnega postopka (tožba je bila vložena 20. 2. 2008), na podlagi prvega odstavka 41. člena Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS, št. 67/2008), uporabiti pri odmeri stroškov predmetnega postopka.

Tožniku so v postopku na prvi stopnji nastali stroški v višini 3.878,94 EUR. Pritožbeno sodišče mu je namreč priznalo: za sestavo tožbe 500 točk, prve pripravljalne vloge z dne 3. 9. 2008 375 točk, druge in tretje pripravljalne vloge po 375 točk, za sestavo dopisa z dne 16. 3. 2009, 22. 4. 2009 in 10. 6. 2009 po 20 točk, z dne 26. 11. 2009 50 točk, za zastopanje na naroku dne 24. 9. 2008 500 točk in za njegovo trajanje ter čakanja na narok 100 točk, za narok dne 7. 11. 2008 250 točk in za njegovo trajanje 250 točk, za narok dne 28. 1. 2009 250 točk in za njegovo trajanje 200 točk, za narok dne 8. 4. 2009 250 točk in za njegovo trajanje 200 točk, za narok dne 3. 6. 2009 250 točk in za njegovo trajanje 200 točk, za narok dne 24. 3. 2010 250 točk in za njegovo trajanje 100 točk ter 90,7 točk za administrativne stroške, skupaj torej 4625 točk, po vrednosti 0,459 EUR za odvetniško točko, kar vse skupaj ob upoštevanju 20 % DDV-ja znaša 2.547,84 EUR. Temu znesku je pritožbeno sodišče prištelo še stroške za izvedenca v višini 841,10 EUR (sklep o izvedenini sodišča prve stopnje z dne 24. 11. 2009 in 24. 3. 2009) in ne zahtevanih 900,00 EUR, kolikor je tožnik plačal na račun predujma, stroške v zvezi s plačilom sodnih taks za tožbo v višini 140,00 EUR in sodbo v višini 170,00 EUR, skupaj 310,00 EUR ter stroške za pričo (stroški izgubljenega zaslužka v višini 180,00 EUR Zasebni ordinaciji splošne medicine D.P.P., dr. med. - sklep sodišča prve stopnje z dne 3. 6. 2009).Pritožbeno sodišče tožniku kot nepotrebnega ni priznalo stroška za sestavo dopisa z dne 15. 12. 2009.

Toženi stranki so v postopku na prvi stopnji nastali stroški v višini 1.509,88 EUR. Pritožbeno sodišče ji je namreč priznalo: za sestavo odgovora na tožbo 500 točk, prve pripravljalne vloge z dne 29. 10. 2008 375 točk namesto priglašenih 500 točk (Tar. št. 15/2 OT), za sestavo vloge z dne 19. 11. 2008 50 točk ter vloge v kateri je podala pripombe na izvedensko mnenje 250 točk, za zastopanje na naroku dne 24. 9. 2008 500 točk in za njegovo trajanje zahtevanih 50 točk, za narok dne 7. 11. 2008 250 točk in za njegovo trajanje 50 točk, za narok dne 28. 1. 2009 250 točk in za njegovo trajanje 50 točk, za narok dne 8. 4. 2009 250 točk in za njegovo trajanje 50 točk, za narok dne 3. 6. 2009 250 točk in za njegovo trajanje 50 točk, za narok dne 24. 3. 2010 250 točk in za njegovo trajanje 50 točk ter 64,50 točk za administrativne stroške, skupaj torej 3289,5 točk, po vrednosti 0,459 EUR za odvetniško točko, kar vse skupaj znaša 1.509,88 EUR. Pritožbeno sodišče toženi stranki ni priznalo priglašenih stroškov za obvestilo stranki, ker so ti stroški zajeti v nagradi za kasneje opravljeno dejanje (sestavo odgovora na tožbo oziroma pripravljalne vloge oziroma zastopanje na naroku).

Potrebni tožnikovi stroški postopka tako znašajo skupaj 3.878,94 EUR, 40 % teh stroškov pa 1.551,58 EUR. Utemeljeno priglašeni stroški tožene stranke pred sodiščem prve stopnje pa znašajo skupno 1.509,88 EUR, 60 % teh stroškov pa 905,93 EUR.

Po medsebojnem pobotanju je pritožbeno sodišče odločilo, da sta toženki dolžni nerazdelno tožniku povrniti stroške postopka v višini 645,65 EUR v roku 8 dni od prejema te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče stroškovno odločitev sodišča prve stopnje spremenilo, kot izhaja iz izreka te sodbe.

Ker pravdni stranki ne navajata nobenih drugih pravno upoštevanih dejstev, s katerimi bi lahko omajali izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče v preostalem pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških tožene stranke temelji na določilu drugega odstavka 154. člena ZPP. S pritožbo je tožena stranka delno uspela, in sicer pritožbeno sodišče ocenjuje, da je njen uspeh v razmerju do tožnika 12 %, zato ji je tožnik dolžan povrniti ustrezen del pritožbenih stroškov, katerih višino je pritožbeno sodišče odmerilo v znesku 231,80 EUR (za sestavo pritožbe, glede na vrednost izpodbijanega dela, 500 točk namesto priglašenih 625 točk, 5 točk za administrativne stroške, po vrednosti 0,459 EUR za odvetniško točko). Pritožbeno sodišče toženi stranki ni priznalo priglašenega stroška za posvet s stranko, saj je ta strošek že vključen v priznano nagrado za sestavo pritožbe. Ob upoštevanju 12 % uspeha je tako tožnik dolžan toženi stranki povrniti pritožbene stroške v višini 27,82 EUR, v roku 15 dni od vročitve te sodbe z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev, določenega v tej točki izreka, do plačila. Odločitev o pritožbenih stroških tožnika pa temelji na določilu prvega odstavka 154. člena ZPP. S pritožbo tožnik ni bil uspešen, zato svoje pritožbene stroške krije sam.

ZDR člen 6.a, 44, 45, 184, 184/1. OZ člen 131, 179.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.