VDSS sodba Pdp 540/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-12-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina - osnova za odpravnino - invalid - delna invalidska pokojnina - vzorčni postopek

V osnovo za odmero odpravnine se šteje samo plača za dejansko opravljeno delo, ne pa delna invalidska pokojnina, ki jo prejema invalid III. kategorije invalidnosti poleg plače kot plačila za delo.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da obstaja prednostna terjatev tožnice do tožene stranke iz naslova glavnice v višini 3.865,48 EUR, iz naslova kapitaliziranih obresti do začetka stečaja v znesku 1.295,74 EUR ter pravdnih stroškov do začetka stečaja v znesku 632,04 EUR, z nadaljnjimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 5.161,22 EUR od začetka stečaja, to je od 12. 10. 2009 dalje do plačila. Tožnici je naložilo, da je dolžna toženi stranki povrniti pravdne stroške v višini 368,80 EUR v roku 15 dni od vročitve sodbe, po izteku tega roka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po določilih prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 do 45/2008). Navaja, da je bila pri toženi stranki in njenih pravnih prednikih zaposlena več kot 36 let, ko ji je delovno razmerje prenehalo zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti. Tri leta pred prenehanjem delovnega razmerja je postala invalid III. kategorije invalidnosti in pridobila pravico opravljati lažje delo s polovičnim delovnim časom od 1. 1. 2004 dalje. Ob zaključku glavne obravnave odločitev Vrhovnega sodišča v vzorčni zadevi opr. št. Pd 205/2007 ni bila znana in sodba Vrhovnega sodišča v vzorčni zadevi tej zadevi ni bila predložena. Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni pojasnilo nobenega odločilnega razloga za svojo odločitev. Zaradi tega ne more ugovarjati razlogom, ki so narekovali odločitev sodišča prve stopnje. Pritožnica ni stranka, ki bi imela skladno s 279.b členom ZPP možnost sodelovati v vzorčnem postopku, zato ima pravico v tem postopku oporekati dejanskim in pravnim ugotovitvam ter stališčem sodišča prve stopnje. Ker ima izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne da preizkusiti (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP) predlaga, da jo pritožbeno sodišče razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Z vložitvijo tožbe iz naslova premalo plačane odpravnine je sodišču naložila, da preizkusi pravilnost ravnanja delodajalca oziroma tožene stranke in da je sodišče dolžno tekom postopka poskrbeti, da stranke navedejo vsa odločilna dejstva in da se dopolnijo vse nepopolne navedbe strank. V postopku je bilo jasno navedeno, da je predmet obravnave višina odpravnine, ki pripada delavcu zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti. Pri presoji utemeljenosti tožbenega zahtevka sodišče ni vezano na pravni temelj, zato bi moralo sodišče po uradni dolžnosti paziti na okoliščino, da je Ustavno sodišče Republike Slovenije v zadevi opr. št. U-I-214/2009, opr. št. Up-2988/08 z dne 8. 7. 2010 odločilo, da je ureditev, ki glede obveznosti plačila prispevkov delodajalcev razlikuje med upravičenci do odpravnine zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti in upravičenci do odpravnine zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v neskladju z načelom enakosti pred zakonom in drugim odstavkom 14. člena Ustave Republike Slovenije. Tega dejstva sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni upoštevalo, zato je odločitev nepravilna. Meni, da je potrebno razločevati med sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi s krajšim delovnim časom od polnega po 64. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) in pogodbo, ki jo za krajši delovni čas sklepa delavec invalid po predpisih o zaposlovanju invalidov. V teh primerih volja pogodbenih strank ni izenačena, zato je potrebno splošno pravilo, kot ga določa tretji odstavek 64. člena ZDR, v primeru odmere pravic invalidov razlagati in uporabiti skladno s 66. členom ZDR. Ker je v primeru invalidov pri uresničevanju pravic iz delovnega razmerja pravilo sorazmernosti izključeno, 109. člena ZDR ni dopustno razlagati tako, da se izniči namen zakonodajalca. Namen zakonodajalca je bil ohranitev nespremenjenih pravic, razen v primerih, ki jih določa zakon. Določba 66. člena ZDR je izvotljena, pravica do odpravnine pa prepolovljena ob upoštevanju stališča, da se odpravnina odmeri le od dejanske plače delavca, ki jo prejme za krajši delovni čas. Prvi odstavek 109. člena ZDR je treba razumeti tako, da je delovnim invalidom II. in III. kategorije invalidnosti, ki delajo krajši delovni čas od polnega, dejansko prejeto plačo treba preračunati na polni delovni čas. Opozarja na vsebinsko primerljivo zadevo opr. št. Pdp 1574/2009, kjer je sodišče zavzelo stališče, da je pri odmeri odpravnine potrebno upoštevati dvojni znesek mesečne plače, ker bi drugačno razlikovanje pripeljalo do situacije, ko bi bili invalidi neupravičeno prikrajšani za odpravnino.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo zatrjevanih kršitev pravil postopka, kot tudi ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Popolno in pravilno je ugotovilo dejansko stanje, odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna in zakonita.

Pritožbeno sodišče ne ugotavlja očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Izpodbijano sodbo je mogoče v celoti preizkusiti, vsebuje pa tudi razloge o odločilnih dejstvih. Izdana je bila po izvedenem vzorčnem postopku, kot ga določa 279.b člen ZPP in prej veljavni 40. člen Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004). Sodišče prve stopnje je na naroku dne 12. 12. 2007 po prejemu odgovora na tožbo s sklepom prekinilo postopek zaradi vodenja vzorčnega postopka v zadevi opr. št. Pd 205/2007. V skladu s četrtim odstavkom 279.b člena ZPP po pravnomočnosti sodbe, izdane v vzorčnem postopku, sodišče o prekinjenih postopkih, ki nimajo bistvenih posebnosti, odloči upoštevaje odločitev v vzorčnem primeru. Na naroku za glavno obravnavo dne 21. 9. 2010 je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila v zadevi opr. št. Pd 205/2007 vložena revizija. Pooblaščenca strank sta soglašala, da sodišče v obravnavanem sporu odloči po prejemu odločbe revizijskega sodišča v vzorčni zadevi Pd 205/2007 in izda sodbo brez naroka, hkrati pa sta se pooblaščenca izrecno odpovedala novi glavni obravnavi. Sodišče prve stopnje je zato sklenilo, da sodba v skladu s predlogom obeh strank izide po prejemu odločbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije (gre za sodbo opr. št. VIII Ips 323/2009 z dne 5. 4. 2011).

V postopku na prvi stopnji (in tudi še na naroku dne 21. 9. 2010) je tožnico zastopal pooblaščenec odvetnik. Pravdna dejanja, ki jih opravi pooblaščenec (odvetnik) v mejah pooblastila, imajo enak pravni učinek, kakor če bi jih opravila sama stranka (92. člen v povezavi s prvim odstavkom 95. člena ZPP). Ker se je odvetnik glavni obravnavi izrecno odpovedal, se tožnica v pritožbi ne more sklicevati na to, da ni mogla oporekati dejanskim in pravnim ugotovitvam v postopku pred sodiščem prve stopnje. Sicer pa je treba upoštevati, da v pritožbi niti ne navaja, da bi bilo zanjo sporno dejansko stanje, pri čemer je bil postopek v obravnavani zadevi prekinjen zaradi reševanja pravnega vprašanja. Glede na to, da je v individualnem delovnem sporu obravnavan zahtevek, ki se nanaša na podobno dejansko stanje (obravnavana zadeva nima bistvenih posebnosti) in isto pravno podlago kot zahtevek, o katerem je odločilo že Vrhovno sodišče RS, ki je zadolženo za enotno sodno prakso, v zadevi opr. št. VIII Ips 323/2009, se je sodišče v obrazložitvi sodbe utemeljeno sklicevalo na to odločitev.

Sodišče prve stopnje je zavzelo pravilno stališče, da se v osnovo za odmero odpravnine šteje samo plača za dejansko opravljeno delo in ne dvojni znesek plače in tudi ne morda delna invalidska pokojnina, ki jo prejema invalid III. kategorije invalidnosti poleg plačila za delo. Sodba ima torej odločilne razloge in jo je mogoče preizkusiti. Invalidska pokojnina ne predstavlja plačila za opravljanje dela po pogodbi o zaposlitvi in ima značaj dajatve iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ki jo izplačuje Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije. Ker ne predstavlja plačila za osebno opravljanje dela, ga ni mogoče šteti kot sestavni del plače. Prvi odstavek 109. člena ZDR kot osnovo za odmero odpravnine določa povprečno mesečno plačo, ki jo je delavec prejel, ali bi jo prejel, če bi delal v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo. Jedro spora je vsebina pojma „povprečna mesečna plača“, s tem tudi osnova za odmero odpravnine tožnice, ki je invalid in je poleg plače prejemala delno invalidsko pokojnino. Iz sodbe opr. št. VIII Ips 323/2009 izhaja, da se v teh primerih v osnovo šteje le plačilo za delo, ker je plača protidajatev za osebno opravljanje dela, za katero sta stranki sklenili pogodbo o zaposlitvi, kar izhaja iz pogodbenega principa delovnega razmerja. Iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije tudi izhaja, da je taka ureditev skladna s Konvencijo o pravicah invalidov (Ur. l. RS, št. 37/2008) in Direktivo sveta 97/81/ES o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom ter Konvencijo MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca.

Pritožbena trditev, da bi moralo sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti odločiti, da pripada tožnici del vtoževanega zneska iz naslova odvedenih davkov in prispevkov od odpravnine, je neutemeljena. Ves čas postopka na prvi stopnji je bilo jasno, kaj tožnica zahteva in iz katere dejanske podlage. Sodišče preizkuša morebitno drugo pravno podlago zgolj v okviru v tožbi zatrjevanih in v tem obsegu ugotovljenih dejstev. Iz njene pripravljalne vloge, ki jo je sodišče prejelo 22. 10. 2007 (list. št. 13 – 20), namreč izhaja, da tožnica izrecno navaja, da ne vtožuje vračila prispevkov za socialno zavarovanje. Zato je sedaj neutemeljena pritožbena navedba, da bi sodišče moralo odločati o vračilu teh prispevkov, ki jih tožeča stranka izrecno ni zahtevala vse do zaključka glavne obravnave. Sodišče je namreč tudi v delovnih sporih vezano na trditveno podlago, kot določa 7. člen ZPP.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnjo (353. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.