VDSS sklep Pdp 96/2012
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-02-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - zloraba bolniškega staleža - navodila pristojnega zdravnika - mobbing - trpinčenje na delovnem mestu - sindikalni zaupnik

Tožnica je bila pri toženi stranki v delovnem razmerju in je bila kljub funkciji sindikalne zaupnice kot delavka v podrejenem položaju, zaradi česar so tudi zanjo v celoti uporabljive določbe ZDR, ki se nanašajo na prepoved trpinčenja na delovnem mestu ter varovanje dostojanstva delavca na delu.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba in izpodbijani del sklepa (2. in 3. tč. izreka) se razveljavita in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 12. 2009, s katero je tožena stranka z dnem 24. 12. 2009 tožnici odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ki jo je dne 28. 8. 2003 sklenila s tožnico, nezakonita in se razveljavi; da je prvotožena stranka dolžna tožnico v 15 dneh pozvati nazaj na delo na njeno delovno mesto „učiteljica podaljšanega bivanja“ ter ji za čas od 24. 12. 2009 do ponovnega nastopa dela priznati vse pravice iz delovnega razmerja ter jo prijaviti v vse oblike obveznega socialnega zavarovanja delavcev; da je dolžna prvotožena stranka v roku 15 dni tožnici iz naslova neizplačanih nadomestil plače za čas od 24. 12. 2009 do ponovnega nastopa dela od bruto zneskov plače odvesti in plačevati vse obvezne davke in prispevke za socialno varnost ter ji nato izplačati neto mesečna nadomestila plače v višini 1.265,23 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. dne v mesecu za pretekli mesec; ter da sta ji prvotožena stranka in drugotožena stranka solidarno dolžni izplačati odškodnino v višini 16.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 1. 2010 dalje do plačila. Nadalje je sodišče prve stopnje sklenilo, da se zaradi delnega umika tožbe postopek ustavi v delu, ki se nanaša na plačilo odškodnine, ki sta jo toženi stranki dolžni solidarno plačati tožnici, in sicer za znesek 39.000,00 EUR; da je tožnica dolžna toženima strankama nerazdelno povrniti stroške postopka v višini 1.597,08 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku paricijskega roka dalje do plačila, ter da je tožnica dolžna stranskemu intervenientu povrniti stroške postopka v višini 440,40 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku paricijskega roka do plačila.

Zoper navedeno sodbo in sklep o stroških postopka se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po 338. čl. ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo in sklep spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi oz. podredno sodbo in sklep v 2. in 3. tč. razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožnica izpostavlja, da mora sodišče prve stopnje v postopku preizkušanja zakonitosti podane odpovedi vsebinsko presoditi, ali je šlo za dejansko nespoštovanje navodil ter upoštevati dejstvo, da gre pri postopku izredne odpovedi za najhujše primere kršitev, ko gre za takšne razloge, ko ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank delovnega razmerja  ni več mogoče nadaljevati niti do izteka odpovednega roka. Sodišče prve stopnje se je v obrazložitvi izpodbijane sodbe osredotočilo zgolj na ugotavljanje, ali je tožnica za odhod izven kraja bivanja imela odobritev osebne ali imenovane zdravnice. Bistvenega pomena je ugotovitev, kakšna so bila navodila tožnici v času zadržanosti od dela. Tožnica za odhod na V. resda ni imela izrecne predhodne odobritve osebnega zdravnika, kar pa ne pomeni, da je samo zaradi tega utemeljen zaključek sodišča, da ni spoštovala navodil osebne zdravnice oz. da je brez njene odobritve odpotovala iz kraja bivanja. Kot izhaja iz izpovedi tožničine osebne zdravnice dr. M.G., so bila navodila tožnici v zvezi z gibanjem v času bolniškega staleža, da se čim več giblje, tudi zunaj svojega doma in da izvaja sprostitvene tehnike, ki sodijo k takšnemu zdravljenju. Navodila za aktivni počitek je osebna zdravnica dala tožnici dne 2. 11. 2009, kar je tri tedne pred udeležbo na razstavi, medtem, ko je prvi zapis osebne zdravnice o diagnozi  Sudekova bolezen, zaradi katere je bil tožnici tudi svetovan aktivni počitek, že dne 12. 10. 2009. Osebna zdravnica tožnici ni dala konkretnejših navodil o gibanju zunaj svojega doma. V okviru navodil osebne zdravnice je tožnica poskušala najti čim več stvari, ki jo veselijo in ena od teh je bila tudi obisk razstave. Tožničina osebna zdravnica je bila tudi najbolj seznanjena z zdravstvenim stanjem tožnice, zato je tožnica utemeljeno največjo težo pripisala priporočilom, dovoljenjem in navodilom osebne zdravnice, katero je redno obiskovala in so bila njena navodila tudi najbolj prilagojena diagnozi. V zvezi z aktivnostmi tožnice pa je pomembna  tudi ugotovitev, ali bi le te lahko vplivale na poslabšanje njenega zdravstvenega stanja oz. ali bi se zdravljenje zaradi tega lahko podaljšalo. Glede na izpoved osebne zdravnice, je obisk ene razstave lahko samo pozitivno vplival na zdravljenje Sudekove distrofije in bi tožnica dobila izrecno odobritev osebne zdravnice za obisk razstave, če bi zanjo prosila. Izrecno  je osebna zdravnica poudarila tudi, da z obiskom te razstave absolutno ni bilo podaljšano zdravljenje tožnice. Nasprotno pa je bilo po njenem mnenju navodilo v odločbi ZZZS škodljivo za tožničino zdravje in je obstajala velika verjetnost, da bi se zdravljenje vsaj podaljšalo. Glede na dejstvo, da odhod od doma ob spoštovanju navodil lečečega zdravnika ni vplival na poslabšanje zdravstvenega stanja, so očitki tožene stranke v izredni odpovedi neutemeljeni. Takšno stališče je sodna praksa zavzela že večkrat. Nadalje pa je potrebno poudariti tudi, da pojma „odpotovati iz kraja bivanja“ ne gre tolmačiti tako ozko, kot ga tolmači sodišče prve stopnje. Tožnica se je razstave udeležila na V., kar je le nekaj kilometrov od njenega doma in skupaj manj kot pol ure vožnje. Gre za kratkotrajen dogodek in ne odpotovanje v smislu daljšega potovanja izven kraja bivanja. Prav tako pa je imenovana zdravnica P.R. na naroku dne 10. 11. 2011 izpovedala, da kot kraj bivanja v primeru Ljubljane, šteje vse od Idrije do Grosuplja. Poleg razlogov iz 111. čl. ZDR pa je potrebno ugotoviti tudi okoliščine iz 110. čl. ZDR, to je okoliščine in interese obeh pogodbenih strank, zaradi katerih ni mogoče delovnega razmerja nadaljevati niti do poteka odpovednega roka. Tožnici ni jasno, kako naj bi tožbeni zahtevek iz naslova mobinga vplival na to, da delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati do poteka odpovednega roka, pri čemer je potrebno poudariti, da je bila tožnica pri prvotoženi stranki zaposlena 23 let. Tožnico ne more biti v škodo, da je zahtevala odškodnino iz naslova mobinga. Pri tem tudi ni jasno, zakaj prvotožena stranka  ne more nadaljevati delovnega razmerja s tožnico do izteka odpovednega roka. Dejstvo je tudi, da je tožena stranka vedela, da se bo tožnica udeležila razstave, ker ji je to omenila A.T.. Tako je tožena stranka zlorabila informacijo, da bo tožnica povabljena na razstavo in je to izkoristila za podajo odpovedi. Tožnica uveljavlja tudi procesno kršitev. Trdi, da sta toženi stranki v nasprotju z 286. čl. ZPP šele na naroku dne 8. 9. 2011 predlagali zaslišanje zdravnice P.R., čeprav sta imeli možnost njeno zaslišanje predlagati že do prvega naroka. Tožnica je takšnemu predlogu ugovarjala, vendar je sodišče prve stopnje to pričo kljub temu zaslišalo in se v razlogih sodbe oprlo na njeno izpovedbo. V zvezi z odškodnino  iz naslova mobinga tožnica poudarja, da je trpinčenje na delovnem mestu doživljala tako od ravnatelja šole, kot tudi od pomočnice ravnatelja in nekaterih drugih sodelavcev. Tožnica je v tožbi podrobno opisala dogodke, ki so imeli elemente trpinčenja na delovnem mestu in so se začeli pojavljati v letu 2006 ter so trajali kontinuirano vse do izredne odpovedi. Podrobneje je tožnica odnose opisala na naroku dne 6. 6. 2011, na izrecno zahtevo sodišča pa na zaslišanju ni še enkrat opisovala dogodkov, ki so bili opisani v tožbi. Napačno je stališče sodišča prve stopnje, da ne gre na mobing, ker so se težave začele pojavljati, ko je tožnica nastopila funkcijo sindikalne zaupnice, in da ne gre za odnos med podrejenim in nadrejenim.  Sodišče tudi povsem napačno ugotavlja, da je bil zaostren odnos povezan zgolj s tožničino funkcijo sindikalne zaupnice. Ravnanja drugotožene stranke so bila namreč v veliki meri povezana z delom tožnice in so se tudi dogajala na njenem delovnem mestu. Grdo obnašanje, žalitve in ustrahovanja so bila namenjena tožnici osebno in niso bila povezana z njeno funkcijo. Čeprav je do konfliktov prihajalo tudi zaradi tega, ker je tožnica branila interese delavcev, pa je potrebno poudariti, da je bilo delo sindikalne zaupnice le dodatna funkcija, ki jo je tožnica opravljala v manjšem obsegu. Sodišče se do drugih dogodkov, ki jih je tožnica opisala in se niso nanašali na njeno funkcijo, sploh ni opredelilo, temveč je pavšalno vsa ravnanja drugotožene stranke opredelilo kot odnos delodajalca do sindikalnega zaupnika. Tožnica je bila v enakih in podobnih situacijah obravnavana manj ugodno kot ostali učitelji. To se je kazalo pri ocenjevanju uspešnosti dela, pri razporejanju nadomeščanj odsotnih učiteljev, pri komunikaciji na sestankih in tudi pri komunikaciji v prisotnosti učencev. Opisan odnos drugotožene stranke do tožnice je presegel odnos med delodajalcem in sindikalnim zaupnikom. Vedenje drugotožene stranke do tožnice je vplivalo na njeno delo, saj se je po pritiskih, kričanju in različnih obdolžitvah le težko skoncentrirala na delo z učenci. Tožnica je v postopku predložila tudi pravnomočno sodbo, iz katere je razvidno, da je drugotožena stranka izvajala mobing tudi nad čistilko v šoli, o enakih izkušnjah pa je izpovedala tudi B.K.. Navedeno sicer ni v neposredni povezavi s tožnico, kaže pa na vzorec obnašanja drugotožene stranke. Glede na zatrjevanja tožnice in pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu, sta bili toženi stranki tisti, ki bi morali dokazati, da ni bilo mobinga na delovnem mestu oz. v zvezi z delom, tega pa nista dokazali.  Tožnica je predlagala tudi zaslišanje številnih prič, sodišče pa je zaslišalo le eno pričo in v izpodbijani sodbi ni pojasnilo, zakaj zaslišanje ostalih prič šteje za nepotrebno, s čimer je kršilo določbe postopka.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo in sklep sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava.

Glede izredne odpovedi: Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožena stranka tožnici dne 23. 12. 2009 (priloga A16) izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ki je bila med strankama nazadnje sklenjena za nedoločen čas dne 28. 8. 2003 in sicer iz razloga 8. alineje 1. odst. 111. čl. ZDR. Delodajalec je namreč ugotovil, da je tožnica dne 24. 11. 2009 s tem, ko se je ob 18. 00 uri udeležila razstave v spomin karikaturista M.B. v ... na V., zlorabila pravico do odsotnosti z dela zaradi bolezni ali poškodbe. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnica za odhod izven kraja bivanja ni imela odobritve osebne zdravnice niti imenovane zdravnice, zaradi česar je zaključilo, da je tožena stranka tožnici utemeljeno izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

Materialno pravo je bilo zmotno uporabljeno. Dolžnost zavarovanca oziroma delavca v času zadržanosti z dela zaradi zdravstvenih razlogov urejajo Pravila obveznega zdravstvenega zavarovanja (Ur. l. RS, št. 79/94 in nadaljnji, v nadaljevanju Pravila), ki v drugem odstavku 233. člena določajo pristojnosti osebnega zdravnika, imenovanega zdravnika ali zdravstvene komisije za dajanje navodil v zvezi s tem. Osebni zdravnik ali imenovani zdravnik ali zdravstvena komisija morata zavarovancu dati navodila o ravnanju v času zadržanosti od dela (režim življenja, strogo ležanje, počitek, sprehodi ...). Odsotnost od doma je možna ob odhodu na zdravniški pregled, terapijo oziroma v primerih, ko odsotnost ne vpliva negativno na potek zdravljenja, oziroma če osebni zdravnik ali imenovani zdravnik ali zdravstvena komisija to odredita ali dovolita. Za odhod izven kraja bivanja je vedno potrebna odobritev osebnega zdravnika. V primerih kršenja navodil mora imenovani zdravnik ali zdravstvena komisija pozvati zavarovano osebo na sejo senata in ugotoviti ali so še podani razlogi za začasno nezmožnost za delo.

Vrhovno sodišče je v odločbi opr. št. VIII Ips 294/2006 z dne 7. 11. 2006 zavzelo stališče, da odsotnost z dela zaradi bolezni pomeni, da delavec iz zdravstvenih razlogov ni sposoben opravljati dela, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, ne pa nujno tudi, da ne more opravljati česa drugega, kar sicer običajno opravlja poleg tega dela. Po mnenju pritožbenega sodišča, glede na sodno prakso, navedeno velja tudi za različna opravila in dejavnosti, ki jih zavarovanci (delavci) tudi sicer opravljajo v prostem času, in ki ne vplivajo na podaljševanje zdravljenja oz. poslabšanje zdravstvenega stanja. Delavec krši svoje pogodbene obveznosti, če zlorablja odsotnost z dela zaradi bolezni. Delavec se mora držati navodil zdravnika zato, da bo zdravljenje čim krajše in v skladu s predpisano terapijo in se vzdržati vseh ravnanj, ki bi lahko vplivala na podaljševanje zdravljenja oziroma poslabšanje zdravstvenega stanja in s tem na delovno zmožnost delavca. Navedeno pa ne pomeni, da delavec v tem času ne sme izvrševati niti tistih običajnih vsakodnevnih opravil in dejavnosti, ki jih je sicer lahko opravljal poleg svojega dela pri delodajalcu. Takšno tolmačenje bi bilo preozko in neživljenjsko. Če tovrstna dejanja (dejavnosti) delavca niso v nasprotju z navodili zdravnika, potem ni zadržkov, da bi jih delavec lahko opravil tudi v času bolniške odsotnosti. Vrhovno sodišče je v odločbah opr. št. VIII Ips 294/2006 z dne 22. 9. 2009 in VIII Ips 353/2009 z dne 18. 4. 2001 presodilo tudi, da voženj v nekaj kilometrov oddaljeni kraj že pojmovno ni mogoče šteti za „odpotovanje iz kraja bivanja“. Zgolj zato, ker se je tožnica udeležila razstave, ki je bila od njenega bivališča oddaljena manj kot pol ure vožnje in za ta odhod ni imela izrecne (predhodne) odobritve osebne ali imenovane zdravnice, ni mogoče zaključiti, da je zlorabila bolniški stalež. Pritožbeno sodišče še poudarja, da za ravnanje delavcev v bolniškem staležu resda velja poseben režim, vendar pa to ne pomeni, da vsaka krajša odsotnost z doma pomeni utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Neživljenjsko in nezakonito je zato pričakovati od delavcev, ki so v bolniškem staležu, da bodo za vsak krajši opravek izven kraja bivanja, klicali svojega osebnega zdravnika in ga prosili za dovoljenje za odhod. Navedeno določbo ZDR (8. alinejo 1. odst. 111. čl. ZDR), ki primeroma našteva kršitve bolniškega staleža, je zato mogoče interpretirati le tako, da se ravnanje, ki se delavcu očita, presoja z vidika vpliva na potek zdravljenja. Da je ravnanja, ki so „formalno“ v nasprotju z danimi navodili, vedno potrebno presojati z vidika vpliva na potek zdravljenja pa je odločilo tudi že Vrhovno sodišče (VIII Ips 6/2010 z dne 6. 9. 2011).  ZDR namreč izrecno ne zahteva, da bi bila odobritev potovanja s strani zdravnika oz. pristojne zdravniške komisije le predhodna, zato je zaključiti, da je lahko tudi naknadna (smiselno glej VIII Ips 455/2007 z dne 2. 12. 2008).

Sodišče prve stopnje je glede na zgoraj navedeno preuranjeno zaključilo, da tožnica za odhod izven kraja bivanja ni imela odobritve niti osebne niti imenovane zdravnice. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava ni ugotavljalo oz. se ni opredelilo do tega, ali bi tožničin odhod iz kraja bivanja spornega dne osebna zdravnica naknadno odobrila niti ni ugotavljalo ali bi takšno tožničino ravnanje lahko vplivalo na podaljševanje zdravljena oz. poslabšanje zdravstvenega stanja in s tem na njeno delovno zmožnost. To je še toliko bolj nenavadno, ker je iz listinskih dokazil razvidno, da se je tožnica pritožila na odločbo ZZZS v zvezi z režimom obnašanja v času zadržanosti z dela (kjer je bilo tožnici odrejeno, da mora biti zavarovanka doma na domu in mirovati, odsotnost z doma pa je dovoljena le ob odhodu na zdravniški pregled ali predpisano terapijo) , in je bila odločba z dne 22. 12. 2009 spremenjena tako, da so tožnici dovoljeni izhodi v kraju bivanja (A18). Resda ta odločba zajema obdobje od 26. 11. 2009 do 20. 1. 2010, vendar je začetek obdobja le 2 dni po sporni kršitvi, tožnica in osebna zdravica pa sta zaslišani pojasnili, da je bil tožnici svetovan aktiven počitek že dne 2. 11. 2009, kar je navedeno tudi v sami odločbi.

V zvezi z drugim pogojem, ki mora biti izkazan pri izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, t.j., da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do poteka odpovednega roka oz. do poteka časa, pa pritožbeno sodišče izpostavlja, da samo dejstvo vložitve odškodninskega zahtevka zoper delodajalca zaradi izvajanja mobinga oz. zaradi nezagotovitve varstva v skladu s 45. čl. ZDR, še ni razlog, zaradi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da ni možno nadaljevati delovnega razmerja niti do poteka odpovednega roka.

Glede na navedeno je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje glede zahtevka, ki se nanaša na izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, nepopolno ugotovljeno, zaradi česar je pritožbeno sodišče ta del odločitve sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. čl. ZPP).

Enako in iz istih pritožbenih razlogov je pritožbeno sodišče storilo glede zahtevka, ki se nanaša na odškodnino zaradi trpinčenja na delovnem mestu. Pritožba tožene stranke utemeljeno izpostavlja, da je zmotno materialnopravno stališče sodišča prve stopnje, da v konkretnem primeru ne gre za odnos med podrejenim in nadrejenim, ker so se težave tožnice začele šele z nastopom in zaradi njene funkcije sindikalne zaupnice, in zato ravnanj drugotožene stranke ni moč šteti kot mobing. Stališče sodišča prve stopnje bi bilo pravilno, če tožnica ne bi bila v delovnem razmerju pri prvotoženi stranki in bi bila t.i. „profesionalna sindikalna zaupnica“. Tožnica pa je bila pri toženi stranki v delovnem razmerju in je bila torej, kljub svoji „funkciji“ sindikalne zaupnice, kot delavka v podrejenem položaju, zaradi česar so tudi zanjo v celoti uporabljive določbe ZDR, ki se nanašajo na prepoved trpinčenja na delovnem mestu (6. a čl. ZDR) ter varovanje dostojanstva delavca pri delu (45. čl. ZDR). Če ZDR delavcev, ki so hkrati tudi sindikalni zaupniki, ne bi štel za delavce, ki so napram delodajalcu v podrejenem položaju, tudi ne bi bilo potrebe, da njihov položaj ureja z določbami, ki zagotavljajo posebno varstvo teh delavcev. Posebno varstvo je zagotovljeno resda ravno iz razloga, ker je odnos med sindikalnimi zaupniki in delodajalci dostikrat obremenjen z nasprotujočim si vidikom reševanja vprašanj pravic in obveznosti  delavcev, kljub temu pa  ravnanja tako ene kot druge strani ne smejo preseči okvirov dostojnega in spoštljivega dialoga ter objektivno sprejemljivega vedenja. Tako kot torej delodajalec upravičeno pričakuje spoštljiv odnos podrejenega do nadrejenega, tako tudi delavec enako spoštljiv in korekten odnos upravičeno pričakuje od delodajalca (glej npr. VDSS Pdp 1448/2010). Takšen postulat je nenazadnje uzakonjen celo v 197. čl. Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 55/2008 s sprememb. - glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 7226/2009-39 z dne 15. 9. 2011).

Ravnanja, kot jih je opisovala tožnica, so se brez dvoma odvijala v delovnem času, in ko je bila tožnica na delovnem mestu. Delodajalec (prvotožena stranka) je bil dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem tožnica ne bo izpostavljena nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev (45. čl. ZDR). Ali je prvotožena stranka takšno delovno okolje zagotovila, sodišče zaradi zmotnega materialnopravnega stališča, še ni ugotovilo. Navedeno bo sodišče prve stopnje, ob upoštevanju obrnjenega dokaznega bremena (2. odst. 45. čl. ZDR), ugotovilo v ponovljenem postopku. Za potrebe razjasnitve dejanskega stanja bo po potrebi izvedlo tudi druge predlagane dokaze.

Ker tudi v tem delu odločitve ni pogojev za spremembo izpodbijane sodbe in sklepa, je pritožbeno sodišče ugodilo utemeljeni pritožbi in sodbo ter izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje v celoti razveljavilo (355. čl. ZPP) ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče bo moralo dopolniti dokazni postopek v nakazani smeri in nato ponovno odločiti tako o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi kot o morebitni odškodninski odgovornosti toženih strank.

Ker je pritožbeno sodišče odločitev sodišča prve stopnje razveljavilo že iz zgoraj obrazloženih razlogov, se do drugih pritožbenih navedb ni opredeljevalo.

Pravdni stranki pritožbenih stroškov nista priglasili, zaradi česar pritožbeno sodišče o njih ni odločalo.

ZDR člen 6.a, 45, 110, 111, 111/1, 111/1-8. Pravila obveznega zdravstvenega zavarovanja člen 233.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.