VDSS sodba Pdp 668/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-10-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Zastaranje terjatve iz naslova regresa za letni dopust ni bilo pretrgano s tem, ko je tožnik vsako leto zahteval plačilo, toženec pa se je skliceval na slab ekonomski položaj. S tem ni bil dosežen dogovor o odlogu plačila. Četudi bi se stranki karkoli dogovorili, s pravnim poslom niti ne bi mogli spremeniti zastaralnega roka, ki je določen z zakonom.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku ter naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku iz naslova regresa za letni dopust za leta 2004 do 2007 obračunati bruto zneske, razvidne iz izreka sodbe in sicer za leto 2004 znesek 575,25 EUR, za leto 2005 znesek 593,66 EUR, ter za leto 2007 znesek 617,59 EUR, od navedenih zneskov obračunati in plačati akontacijo dohodnine, preostanek pa plačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od datumov zapadlosti posameznih neto zneskov, ki so razvidni iz izreka sodbe, ter mu povrniti stroške postopka v znesku 225,33 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku 15-dnevnega paricijskega roka do plačila (1. odstavek izreka). Tožbeni zahtevek za plačilo regresa za letni dopust za leto 2001, 2002 in 2003 ter višji tožbeni zahtevek za plačilo regresa za leta 2004 do 2007 ter zahtevek za plačilo odškodnine za neizrabljeni letni dopust za leto 2007 pa je zavrnilo (2. odstavek izreka sodbe).

Zoper zavrnilni del navedene sodbe se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvene kršitve določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo  razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožnik se ne strinja s odločitvijo sodišča prve stopnje glede zastaranja terjatve iz naslova regresa za letni dopust. V pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje izvedenih dokazov ni obravnavalo v smislu 8. člena ZPP, v posledici tega pa je dejansko stanje ostalo nerazjasnjeno, kar je imelo za posledico tudi kršitev materialnega prava. Priča O.N., prokuristka in hči toženca, je zaslišana kot priča izjavila, da je bil toženec od leta 2001 dalje, vse do leta 2006, v slabem ekonomskem položaju, zato ni bil v stanju delavcem izplačevati regresa. Izpovedala je tudi, da so vsem delavcem ob zaposlitvi v letu 2001 povedali, da regresa ne bodo mogli izplačevati do izboljšanja toženčevega ekonomskega položaja, od tedaj dalje pa bodo izplačevali regres za naslednja leta, za nazaj pa ne. Tožnik pa je trdil, da je toženec v letih 2001 in naslednjih trdil, da je njegov ekonomski položaj tako slab, da regresa ne more izplačati in ga bo plačal takrat, ko se položaj popravi. Iz tožnikovih navedb in izpovedi navedene priče jasno izhaja, da je bil med tožencem in delavci dosežen sporazum, da se izplačilo regresa odloži do izboljšanja gospodarskega položaja toženca. Nesprejemljiva je izjava priče N.O., da naj bi delavcem že ob sprejemu na delo povedali, da jim regresa ne bodo plačevali za nazaj, tudi ko se bo ekonomski položaj izboljšal. Pravica do regresa za letni dopust je ena temeljnih pravic delavca, ki se ji delavec ne more odpovedati, vsak tak dogovor z delodajalcem pa je ničen. Delavec pa ima pravico, da se z delodajalcem dogovori, da se plačilo regresa odloži za določeno obdobje. Če je tožnik vsako leto do leta 2006 zahteval od delodajalca plačilo regresa, toženec pa mu je izjavil, da se njegov ekonomski položaj še ni izboljšal, tožnik pa pri tem ni vložil tožbe, je jasno, da je bil dosežen dogovor o odložitvi plačila regresa med delavcem in delodajalcem. Zastaranje je torej pričelo teči šele v letu 2006, ko je prišlo do izboljšanja toženčevega ekonomskega položaja.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo.

Prvostopenjsko sodišče je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in sprejelo materialnopravno pravilno odločitev.

Sodišče prve stopnje je zavzelo pravilno stališče do ugovora zastaranja in se oprlo na določbe 206. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami in dopolnitvami, ZDR), po kateri terjatve iz delovnega razmerja zastarajo v roku petih let ter na določbe Obligacijskega zakonika ( Ur. l. RS, št. 83/2001 s spremembami in dopolnitvami, OZ), ki se glede na 1. odstavek 11. člena ZDR smiselno uporabljajo za terjatve iz delovnega razmerja. Pravilno je presodilo, da za pretrganje zastaranja ne zadostuje upnikova pisna ali ustna zahteva za izpolnitev obveznosti, saj iz 368. člena OZ izhaja, da se zastaranje pretrga z vložitvijo tožbe oz. drugim dejanjem pred sodiščem ali drugim pristojnim organom, da bi se ugotovila, zavarovala ali izterjala terjatev. Nesprejemljivo je stališče tožnika, ki ga izpostavlja v pritožbi, da naj bi bil (s tem, ko je tožnik vsako leto zahteval regres, toženec pa je izjavil, da ga zaradi slabega ekonomskega položaja še ne more izplačati) dosežen dogovor med tožnikom in delodajalcem, da se plačilo odloži do izboljšanja toženčevega ekonomskega položaja in da je zastaralni rok začel teči šele v letu 2006. Za tako stališče niti v OZ niti v ZDR ni nobene podlage, saj je v 339. členu OZ celo določena prepoved spremembe zastaralnega roka – s pravnim poslom ni mogoče določiti daljšega ali krajšega zastaralnega roka, kot ga določa zakon, pa tudi ne določiti, da zastaranje nekaj časa ne bo teklo. Glede na datum vložitve tožbe (3. 8. 2009) je torej sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo regresa za leta 2001, 2002 in 2003.

Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnik, ki s pritožbo ni uspel, sam krije svoje stroške pritožbe (155., 165. člen ZPP).

ZDR člen 11, 11/1, 131, 206. OZ člen 339.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.