VDSS sodba Pdp 404/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-10-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - mobbing - diskriminacija

Tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine zaradi mobbinga in diskriminacije je bil utemeljeno zavrnjen, ker je bilo ugotovljeno, da sta imeli nadrejeni uslužbenki do tožnice korekten odnos, da sta jo kot kvalificirano uslužbenko cenili, nista pa tolerirali neopravljanja nekaterih odrejenih nalog. V času odsotnosti sta jo morali razrešiti z dela na nekaterih projektih, ki so bili vezani na rok, da ne bi prišlo do zamude. Tožena stranka tudi v zvezi s premestitvijo ni ravnala krivdno in tožnici ni hotela škodovati niti je ni premestila, zato ker je tožnica predhodno sprožila postopek za varstvo pravic.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti sklepa tožene stranke št. ... z dne 14. 9. 2006 in sklepa Vlade Republike Slovenije, Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja št. ... z dne 18. 10. 2006 ter tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine v višini 100.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 8. 2006 do plačila. Odločilo je, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 3.643,77 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka petnajstdnevnega izpolnitvenega roka do plačila.

Zoper navedeno sodbo se je iz pritožbenih razlogov bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožila tožnica. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da opravi pritožbeno obravnavo, pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni, tako da tožbenemu zahtevku ugodi, oziroma da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navedla je, da sodišče prve stopnje zaradi prekluzije ni izvedlo dokaza z vpogledom v listine, ki jih je predložila s pripravljalno vlogo z dne 25. 1. 2010. Listin predhodno ni predložila brez svoje krivde, namenjene so dokazovanju neresničnosti navedb (izpovedi) priče K.B., ki je podala nove trditve, ki jih tožena stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala. Vsebine izpovedi priče (neustrezno delo tožnice pri pripravi Zakona o hipotekarni in komunalni obveznici, zavrnitev sodelovanja v delovni skupini Banke Slovenije) tožnica vnaprej ni poznala, v skladu z načelom kontradiktornosti je imela pravico, da se do nje opredeli. Tožena stranka v pripravljalnih vlogah ni navedla, da je tožnica slabo delala, da je zamujala z oddajo gradiv, tako da tožnica ni imela razloga, da bi dokazovala vestnost in skrbnost pri delu. V skladu s sodno prakso (na primer odločba Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. II Cp 3839/2009) je opravičljiv razlog za podajo dokaznih predlogov po zaključku prvega naroka za glavno obravnavo, če stranka glede na dotedanji potek postopka teh predlogov ne šteje za pomembne. Nezakonito ravnanje sodišča prve stopnje v zvezi z neizvedenimi dokaznimi predlogi predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka. Poleg tega je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo dejansko stanje. V preveliki meri je upoštevalo izpoved priče K.B., ki svojih trditev ni dokazala in ki niti ni neodvisna priča, ampak zaseda funkcijo generalne direktorice tožene stranke. Sodišče prve stopnje bi moralo upoštevati, da gre pri toženi stranki za delovno okolje, v katerem je diskriminacija prikrita, na diskriminacijo kaže trikratna premestitev tožnice (prva premestitev ni bila zakonita). Priča A.V., ki je opravljala funkcijo vodje kadrovske službe, je izpovedala, da je bilo tožničino delo potrebno (povečan obseg dela v Sektorju za finančni sistem v obdobju premestitve), razlog za premestitve je bil le v tem, da nadrejene uslužbenke tožnice niso marale. Nadalje je sodišče prve stopnje zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb postopka, ker ni pojasnilo, zakaj je verjelo priči K.B., ne pa tožnici, ki je bila zaslišana kot stranka, in ker ni napravilo dokazne ocene izvedenih dokazov. Izpoved priče K.B. se je bistveno razlikovala od tega, kar je povedala, ko je bila zaslišana v zadevi opr. št. I Pd 1246/2006, in ni bila resnična (da so iz kadrovske službe sporočili, da imajo v Direktoratu za proračun nezasedeno delovno mesto, ki je primerno za tožnico, in da je ocenila, da bi delo v Sektorju za finančni sistem nemoteno potekalo s kadrom nižjega profila), drugače je izpovedala tudi priča I.V.J. (da je K.B. tožnico vnaprej očrnila in da ni želela, da delo opravlja v Sektorju za finančni sistem). Tudi iz pričanja I.V.J. izhaja, da se je K.B. želela znebiti tožnice, v zadevi opr. št. I Pd 1246/2006 je izpovedala, da so v drugi polovici meseca avgusta 2006 iz kadrovske službe sporočili, da se na dva razpisa za prosto delovno mesto v Direktoratu za proračun ni nihče javil. V istem obdobju je bilo v Sektorju za finančni sistem zaposlenih pet uslužbencev z nazivom podsekretar. V tej zadevi pa je priča izpovedala, da je bila s premestitvijo tožnice vnaprej seznanjena s strani K.B., da je bilo v Sektorju za finančni sistem ogromno dela in je bilo delo podsekretarjev izredno pomembno, da pa kljub temu v primeru premestitve tožnice ne bi bilo negativnih posledic. K.B. je tožnico prikazala v negativni luči, s čimer je vplivala na odnos I.V.J. do tožnice. Negativen odnos nadrejene uslužbenke se je odrazil tudi v odnosu preostalih zaposlenih. Posledično je bila tožnica v delovnem okolju osamljena. Izjave prič o odločilnih dejstvih so se med seboj razlikovale, sodišče prve stopnje pa je zmotno ugotovilo, da so skladne, češ da je bila tožnica premeščena zaradi kadrovskih potreb. Na oddelku, na katerega je bila tožnica premeščena, ni bilo kadrovskih potreb po dodatnih uslužbencih, dela v Sektorju za finančni sistem pa je bilo dovolj in ga je tožnica tudi vedno dobro opravila. Sodišče prve stopnje je nadalje zmotno ocenilo, da so priče A.V., K.B. in I.V.J. skladno izpovedale, da je bilo vedenje K.B. korektno in poslovno, presojo je utemeljilo na dejstvu, da se je K.B. osebno zavzela za popravo tožničine ocene iz leta 2004, čeprav to dejstvo dokazuje odnos do tožnice le v začetnem obdobju. Sodišče prve stopnje je tudi zmotno presodilo, da tožnica ni opravila vseh odrejenih nalog. Iz njene ocene za leto 2005 izhaja, da se je pri delu odlikovala z visoko strokovnostjo in samostojnostjo, da je bila pohvaljena. Ocena je uradni dokument, ki dokazuje, da je bilo delo dobro. V nasprotnem primeru je imela K.B. možnost podati drugačno oceno, tako pa je le v sodnem postopku pričala drugače. Iz tega razloga sodišče prve stopnje njeni izpovedi ne bi smelo verjeti. Sodišče prve stopnje je zmotno ugotovilo dejansko stanje, tudi ker ni upoštevalo, da je tožnica natančno opisala enoletno nadlegovanje nadrejenih uslužbenk. Glede na posledice, ki jih je imelo takšno ravnanje, bi moralo ugotoviti, da je šlo za subtilni način šikaniranja. Tožnico sta nadrejeni uslužbenki obravnavali drugače kot ostale zaposlene, kar potrjujejo dokazi, ki jih je podala in do katerih se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Poleg tega je zmotno uporabilo materialno pravo. Dokazno breme je bilo – ker je šlo za primer diskriminacije – na toženi stranki kot delodajalcu. Tožnica je v pripravljalnih vlogah natančno navedla, na kakšen način je bila šikanirana, končna posledica šikaniranja je bila premestitev. Svoje delo je opravljala dobro, kar je pred sodiščem prve stopnje tudi dokazala, njene navedbe so bile potrjene z izpovedmi prič. Premeščena je bila, ker je zaprosila za varstvo in zaščito pred šikaniranjem, v zadevi opr. št. I Pd 1246/2006, v kateri je bila premestitev ugotovljena kot nezakonita zaradi procesnih napak, se sodišče prve stopnje z drugimi nezakonitostmi premestitve ni ukvarjalo, vendar to ne pomeni, da jih ni bilo. Pri pripravi Zakona o hipotekarni in komunalni obveznici je tožnica sodelovala štiri leta, mesec dni pred zaključkom je bila umaknjena s projekta hipotekarnega bančništva (v času bolniške odsotnosti, kar dokazuje diskriminacijo na podlagi zdravstvenega stanja), njeno mesto je zasedla svetovalka U.C., ki dela ni poznala. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da je takšno ravnanje K.B. opravičljivo, pri čemer se je osredotočilo zgolj za razporeditev dela v času odsotnosti tožnice, ne pa na dejstvo, da je bila tožnica zaradi diskriminatornih razlogov umaknjena s projekta. Tudi na drugih ministrstvih ni običajno, da se uslužbenca zaradi kratkotrajne odsotnosti z dela umakne s projekta. Izpoved priče K.B., da je z namenom razbremenitve U.C. na projekt ponovno imenovala tožnico, je neresnična. Tožnica je opravila vsa usklajevanja z zakonodajno pravno službo, zakon je zagovarjala na matičnem odboru za finance in monetarno politiko. Na seji K.B. ni bila prisotna, kar je razvidno iz magnetograma seje (na katerem ni posnetkov njenih izjav). V zvezi s pripravo Zakona o bančništvu je K.B. v času upravičene odsotnosti tožnice skrajšala časovnico, tako da so se roki iztekli, ko je koristila letni dopust. Ko se je vrnila v službo, je vse naloge, povezane s tem zakonom, opravila, pripombe je pripravila v času odsotnosti nadrejene uslužbenke, K.B. pa ji je preprečila predstavitev pripomb ministru. Neresnična je izpoved K.B., da je tožnica zavrnila sodelovanje v skupini Banke Slovenije pri pripravi Zakona o bančništvu, saj iz elektronske pošte izhaja, da k skupini ni bila povabljena. V zvezi z Zakonom o predpisani obrestni meri zamudnih obresti je priča K.B. neresnično izpovedala, da je tožnica s predložitvijo predloga zamujala in da ni pravilno prenesla direktiv Evropske Unije. Dejstvo, da navedeno ni resnično, je potrjeno, ker je K.B. tožnici posredovala pisno zahvalo, v kateri je navedla, da je z njenim delom zadovoljna.  Poleg tega je sodišče prve stopnje nepravilno ocenilo, da zaradi neizkušenosti nadrejene delavke K.B. imenovanje v Bruselj za tožnico ni bilo poslano. Pri tem je spregledalo dejstvo, da so bila za ostale uslužbence napredovanja poslana pravilno in pravočasno. Prezrlo je, da se je priča K.B. spomnila samo nekaterih dogodkov (na primer pogovora s tožnico, v katerem jo je slednja opozorila, naj se ne dere), drugih pa ne. Izpoved priče I.V.J. je tudi preveč skladna z izpovedjo priče K.B., zaradi česar je sodišče prve stopnje ne bi smelo upoštevati. S tožnico je delala le štiri tedne, tako da je ni mogla verodostojno oceniti. Tudi I.V.J., ne le K.B., je nad tožnico izvajala mobbing.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala navedbe tožnice, pritožbenemu sodišču je predlagala, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in da potrdi izpodbijano sodbo, ter navedla, da pritožba razen v zvezi s premestitvijo in pripravo Zakona o hipotekarni in komunalni obveznici ne vsebuje novih dejstev in okoliščin. Tožnica je bila na podlagi predloga za premestitev z dne 31. 8. 2006 s sklepom z dne 1. 9. 2006 razporejena na uradniško delovno mesto v Direktoratu za proračun, Sektorju za upravljanje s sredstvi Evropske Unije, Oddelku centralne finančne in pogodbene enote Ministrstva za finance. S sklepom z dne 29. 1. 2007 je bila v istem direktoratu in v istem sektorju razporejena v Oddelek nacionalnega sklada, saj je bilo tja zaradi spremenjenih delovnih potreb, ki so bile posledica dodatnih nalog, povezanih s črpanjem sredstev Evropske Unije, prenešeno njeno delovno mesto. S sklepom z dne 24. 1.2008 pa je bila tožnica premeščena v Oddelek za kohezijsko politiko, ker je bil zaradi boljše prepoznavnosti sektor preimenovan. Iz tega razloga so bila tudi spremenjena vsa delovna mesta v organizacijskih enotah sektorja.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih je uveljavljala tožnica v pritožbi, ter skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11., razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, da je popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter da je izpodbijana odločitev materialnopravno pravilna in zakonita.

Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku odločalo o utemeljenosti tožbenega zahtevka za ugotovitev nezakonitosti sklepa tožene stranke z dne 14. 9. 2006 in sklepa Vlade Republike Slovenije, Komisije za pritožbe z dne 18. 10. 2006, ki se nanašata na zahtevo tožnice, da se ugotovi, da jo nadrejena uslužbenka K.B. grobo šikanira, ji grozi in o njej širi neresnice, ter da ugotovljeno ravnanje preneha. Odločalo je tudi o tožbenem zahtevku za plačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki jo je tožnica zahtevala zaradi mobbinga, šikaniranja in diskriminacije v obdobju od oktobra 2005 do septembra 2006, odločitev o tem tožbenem zahtevku je povezana z odločitvijo o utemeljenosti tožbenega zahtevka za ugotovitev nezakonitosti sklepa tožene stranke z dne 14. 9. 2006 in sklepa Vlade Republike Slovenije, Komisije za pritožbe z dne 18. 10. 2006.

O zadevi je sodišče prve stopnje že odločalo, s sodbo in sklepom opr. št. II Pd 1314/2006 z dne 12. 9. 2008 je tožbo v delu, v katerem se nanaša na ugotovitev nezakonitosti citiranih sklepov zavrglo, v preostalem pa je tožbeni zahtevek zavrnilo. Takšno odločitev je pritožbeno sodišče razveljavilo s sklepom opr. št. Pdp 1484/2008 z dne 10. 9. 2009. V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje upoštevalo usmeritve v razveljavitvenem sklepu, oba tožbena zahtevka je pravilno obravnavalo po vsebini in ju zavrnilo.

V ponovljenem postopku sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba. Navedena absolutna bistvena kršitev določb postopka je podana le, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, če sodba nima razlogov oziroma v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Po oceni pritožbenega sodišča izpodbijana sodba opisanih nepravilnosti nima, sodišče prve stopnje je v obrazložitvi navedlo vse razloge o odločilnih dejstvih, tako da je njegovo odločitev mogoče preizkusiti. Navedlo je tudi, zakaj in v katerem delu je upoštevalo izpovedi prič, ki so skladno izpovedale, da tožnica ni opravila svojega dela v celoti, da je bila zaradi pogoste odsotnosti razrešena z dela pri nekaterih projektih, da imenovanje ni bilo poslano v Bruselj zaradi neizkušenosti nadrejene uslužbenke ter da so potrebe po premestitvi obstajale oziroma da njeno delo v Sektorju za finančni sistem ni bilo več potrebno. Posebej je pojasnilo še, zakaj je verjelo priči K.B., to je, ker je bila prepričljivejša od tožnice in ker sta njeno izpoved potrdili priči I.V.J. in A.V.. Opredelilo se je tudi do dokazov, ki jih je predlagala tožnica, predvsem do njene izpovedi, vsebine številnih elektronskih sporočil, sklepov o premestitvi in ocen njenega dela. Do strokovnih člankov in publikacije, ki jih je predložila, pa se ni bilo dolžno posebej opredeliti, saj ne predstavljajo dokaza, ki bi služil ugotavljanju dejstev, ki tvorijo dejansko podlago izpodbijane odločitve.

Absolutno bistveno kršitev določb postopka po 8. točki 2. odstavka 339. člena ZPP bi sodišče prve stopnje zagrešilo, če tožnici z nezakonitim postopanjem, zlasti z opustitvijo vročitve, ne bi dalo možnosti obravnave, torej če bi kršilo načelo kontradiktornosti, vsebovano v 5. členu ZPP, ki določa, da mora sodišče dati vsaki stranki možnost, da se izjavi o zahtevkih in navedbah nasprotne stranke oziroma da sme le tedaj, kadar zakon tako določa, odločiti o zahtevku, o katerem nasprotni stranki ni dalo možnosti, da se izjavi. Citirano načelo se nanaša na navedbe in zahtevke strank, ne na izpovedi prič, tako da je pritožbeni očitek, češ da sodišče prve stopnje tožnici ni omogočilo odgovoriti na izpoved priče K.B., neutemeljen. Okoliščine, o katerih je omenjena priča izpovedala na naroku za glavno obravnavo dne 12. 9. 2008, ne sodijo v okvir navedb stranke (dejstev, ki predstavljajo podlago za presojo utemeljenosti tožbenega zahtevka in glede katerih se izvajajo dokazi), ampak predstavljajo dokaz (za ugotavljanje resničnosti navedb). Iz tega razloga so tudi neutemeljene pritožbene navedbe, da bi morala priča K.B. resničnost svoje izpovedi dokazati, njena izpoved že sama po sebi pomeni dokaz, v nasprotju z navedbami strank, ki tvorijo trditveno podlago in so predmet dokazovanja.

Pritožbeno sodišče je iz zapisnika z naroka za glavno obravnavo z dne 12. 9. 2008 ugotovilo, da je pooblaščenec tožnice izpovedi priče K.B. ugovarjal, češ da se njena izpoved pretežno nanaša na dejstva, glede katerih ne obstoji trditvena podlaga v navedbah tožene stranke, zaradi česar je sodišče prve stopnje ne sme upoštevati oziroma mora tožnici dopustiti, da se o izpovedi izreče in predloži nove dokaze. Sodišče prve stopnje opisanemu ugovoru ni ugodilo, kar je pravilno, saj je dejstva, o katerih je pričala K.B. (in jih ovrgla), zatrjevala tožnica v tožbi, ko je opisala situacije, v katerih naj bi bila šikanirana, podvržena mobbingu oziroma diskriminirana. O teh dejstvih (delo tožnice pri pripravi Zakona o hipotekarni in komunalni obveznici, sodelovanje v delovni skupini Banke Slovenije oziroma pri pripravi Zakona o bančništvu) je izpovedala tudi tožnica, kot je razvidno iz zapisnika z naroka za glavno obravnavo z dne 23. 4. 2008 oziroma iz obrazložitve izpodbijane sodbe.

Sodišče prve stopnje tudi ni kršilo pravil postopka, ker dokaznim predlogom, ki so bili podani s pripravljalno vlogo z dne 15. 1. 2010 – po zaključku prvega naroka za glavno obravnavo, ni ugodilo. Tožnica je bila upoštevaje 6. odstavka 286. člena ZPP v zvezi s 4. odstavkom istega člena ZPP prekludirana, pred sodiščem prve stopnje tudi ni navedla dejstev, ki bi izkazovala, da dokaznih predlogov ni podala pravočasno brez svoje krivde.

Izpovedi prič K.B., I.V.J. in A.V. je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo, v obrazložitvi izpodbijane sodbe je za takšno odločitev navedlo razloge (da so bile izpovedi prepričljive in med seboj skladne). Tožnica je njihovi verodostojnosti ugovarjala šele v pritožbi s sklicevanjem na dejstva, da gre za delavce tožene stranke in da je I.V.J. skupaj s tožnico delo opravljala le štiri tedne. Slednje je upoštevalo tudi sodišče prve stopnje, kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijane sodbe, dejstvo, da so bile priče zaposlene pri toženi stranki, pa ni razlog, da bi jim že vnaprej odrekali verodostojnost, saj so bile pred zaslišanjem skladno z določbo 2. odstavka 238. člena ZPP opomnjene, da so dolžne govoriti resnico in da ne smejo ničesar zamolčati, ter opozorjene na posledice krive izpovedi. Priča K.B. tudi ni izpovedala le, da tožnica ni hotela sodelovati v skupini Banke Slovenije pri pripravi Zakona o bančništvu, saj je iz zapisnika z naroka za glavno obravnavo z dne 12. 9. 2008 razvidno, da je izpovedala tudi, da so jo opozorili, da avtorica predloga zakona ne želi sodelovati s tožnico zaradi predhodnih slabih izkušenj. Omenjena priča in priča I.V.J. sta tudi natančno izpovedali, katerih nalog tožnica ni (dobro) opravila.

Na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, to je 6. člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02), ki ureja prepoved diskriminacije, 184. člen ZDR, ki ureja odškodninsko odgovornost delodajalca, 15. člen Zakona o javnih uslužbencih (ZJU; Ur. l. RS, št. 56/02 in nadaljnji), ki določa obveznost delodajalca, da javnega uslužbenca varuje pred šikaniranjem, grožnjami in podobnimi ravnanji, ki ogrožajo opravljanje njegovega dela, ter Obligacijski zakonik (OZ; Ur. l. RS, št. 83/01), ki vsebujejo določbe v zvezi s posameznimi postavkami odškodninske odgovornosti. Pravilno je pojasnilo, da niti mobbing niti šikaniranje nista urejena v delovnem pravu, skladno s sodno prakso pa gre za obliki nedopustnega ravnanja delodajalca, ki je za morebitno škodo, ki jo delavec v zvezi s tem utrpi, odškodninsko odgovoren. O šikaniranju govorimo, kadar imetnik pravico izvršuje z izključnim namenom drugemu škodovati oziroma kadar delodajalec vodi postopek v zvezi z delavčevimi pravicami ali obveznostmi izključno z namenom delavcu škodovati. Za mobbing gre v primeru sistematičnega in dalj časa trajajočega slabega ravnanja, ki žrtvi povzroči socialne, psihične in zdravstvene težave. Diskriminacija pa je dejanje, s katerim delodajalec postavlja delavca v neenakopraven položaj ali mu prizna manj pravic in ugodnosti v primerjavi s sodelavci.

Sodišče prve stopnje je presojalo posamezna dejanja, ki jih je tožnica označila kot diskriminacijo na podlagi bolezni, mobbing oziroma trpinčenje na delovnem mestu in šikaniranje, ki so bila povezana z njenim delom pri projektu hipotekarnega bančništva, sodelovanjem v delovnih skupinah Evropske Komisije in pripravi Zakona o predpisani obrestni meri zamudnih obresti in Zakona o bančništvu (oziroma nesodelovanjem v skupini Banke Slovenije), imenovanjem v Bruselj in premestitvami na drugo delovno mesto. V zvezi z zatrjevano diskriminacijo zaradi bolezni (ker naj bi bila tožnica umaknjena s projekta hipotekarnega bančništva v času odsotnosti zaradi bolezni) je zaključilo, da je tožena stranka (na kateri je bilo dokazno breme, kot določa 5. odstavek 6. člena ZDR) dokazala, da je bila tožnica s projekta hipotekarnega bančništva umaknjena iz drugih utemeljenih razlogov, to je zaradi potrebe, da se delo na projektu dokonča. K.B. je bila kot nadrejena uslužbenka dolžna skrbeti za dokončanje projekta v predvidenem časovnem okviru, kar pomeni, da je morala zaradi odsotnosti tožnice za projekt zadolžiti drugo uslužbenko.

Sodišče prve stopnje določbe o obrnjenem dokaznem bremenu (v primeru zatrjevane diskriminacije) ni zmotno uporabilo in ni zahtevalo od tožnice, da diskriminacijo dokaže, ampak le, da v zvezi s preostalimi ravnanji tožene stranke dokaže, da so bila protipravna (protipravnost ravnanja kot eden izmed elementov odškodninske odgovornosti). V zvezi s preostalimi ravnanji, ki naj bi predstavljala mobbing oziroma trpinčenje na delovnem mestu in šikaniranje (nedopustno ravnanje), je sodišče prve stopnje pravilno izhajalo iz tega, da je posamezne elemente odškodninske odgovornosti, razen krivde, dolžan dokazati oškodovanec, v konkretnem primeru tožnica. Na podlagi presoje vsakega posameznega dejanja, ki je navedeno zgoraj, je pravilno zaključilo, da sta imeli nadrejeni uslužbenki (K.B. in I.V.J.) do tožnice korekten odnos, da sta jo kot kvalificirano uslužbenko cenili, da pa nista tolerirali neopravljenih nekaterih odrejenih nalog ter da sta jo morali v času odsotnosti razrešiti z dela na nekaterih projektih, ki so bili vezani na rok, da ne bi prišlo do zamude. Opisanih ravnanj ni mogoče opredeliti kot ponavljajoče se in graje vredno ravnanje, ampak kot običajen odnos nadrejenih uslužbenk do podrejene uslužbenke. Poleg tega je sodišče prve stopnje ugotovilo, da K.B. ni namenoma zadržala imenovanja tožnice v Bruselj in da I.V.J. v personalni mapi tožnice ni zbirala dokumentov, ki v personalno mapo ne sodijo.

V zvezi s premestitvijo je sodišče prve stopnje zmotno navedlo le, da ni podano protipravno ravnanje tožene stranke. Protipravno ravnanje tožene stranke je podano, ker je bila s pravnomočno sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani opr. št. I Pd 1246/2006 z dne 19. 10. 2007 ugotovljena nezakonitost sklepa o (prvi) premestitvi tožnice v Direktorat za proračun (ker tožena stranka v sklepu ni konkretizirala delovnih potreb). Kljub temu odškodninska odgovornost tožene stranke ni podana, ker je na podlagi dejstev razvidno (kot je ugotovilo tudi sodišče prve stopnje), da tožena stranka v zvezi s premestitvijo tožnice ni ravnala krivdno, tožnici ni hotela škodovati niti je ni premestila, ker je tožnica predhodno sprožila postopek za varstvo pravic. Premestitev je izvedla, kot izhaja predvsem iz izpovedi priče A.V., ki jo je sodišče prve stopnje povzelo, ker dela na njenem dotedanjem delovnem mestu v Sektorju za finančni sistem niso več potrebovali, potrebovali pa so dodatnega uslužbenca v Direktoratu za proračun. Slednje je potrdila tudi priča K.B..

Ker niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in po 353. členu ZPP potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Odločitev, da tožena stranka, katere odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k rešitvi tega spora, sama krije svoje pritožbene stroške, temelji na 1. odstavku 165. člena ZPP v zvezi 1. odstavkom 155. člena ZPP.

ZDR člen 6, 6/5, 184, 184/1. ZJU člen 15.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.