VDSS sklep Pdp 574/2011, Pdp 601/2011, Pdp 603/2011, Pdp 606/2011, Pdp 607/2011, Pdp 625/2011, Pdp 627/2011, Pdp 656/2011, Pdp 759/2011, Pdp 760/2011, Pdp 761/2011, Pdp 798/2011, Pdp 1034/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-12-13

VDSS sklep Pdp 574/2011, Pdp 601/2011, Pdp 603/2011, Pdp 606/2011, Pdp 607/2011, Pdp 625/2011, Pdp 627/2011, Pdp 656/2011, Pdp 759/2011, Pdp 760/2011, Pdp 761/2011, Pdp 798/2011, Pdp 1034/2011

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

javni uslužbenec - plača - prevedba plače - sodno varstvo - rok za vložitev tožbe

Četrti odstavek 3. a člena ZSPJS določa zgolj procesno predpostavko za vložitev tožbe, to je pisno zahtevo javnega uslužbenca, da delodajalec ugotovi nezakonitost pri določitvi in izplačilu plače in da ravna v skladu z ZSPJS, ne določa pa roka, v katerem mora javni uslužbenec vložiti tožbo.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje tožbo zavrglo (1. točka izreka). Tožnici je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v znesku 228,94 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila (2. točka izreka).

Zoper takšen sklep se pritožuje tožnica, pri čemer uveljavlja vse pritožbene razloge po Zakonu o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je pravočasnost tožbe presojalo na podlagi subsidiarne uporabe določbe 2. odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007). Tožnica je zaposlena na R., ki je javni zavod, zato tudi zanj veljajo določbe prvega dela Zakona o javnih uslužbencih (ZJU-UPB3, Ur. l. RS, št. 63/2001 s spremembami) in Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS-UPB13, Ur. l. RS, št. 108/2009). Določba 3. a člena ZSPJS je smiselno podobna določbam 204. člena ZDR s tem, da ZSPJS ne določa roka, v katerem mora delavec uveljavljati sodno varstvo in glede določitve tega roka tudi ne napotuje na ZDR. V ZSPJS so tako na jasen in nedvoumen način opredeljene vse potrebne procesne predpostavke, katerih kumulativna izpolnitev delavcu omogoča sodno varstvo. Med te procesne predpostavke ne spada 30-dnevni rok, ki ga sicer določa 2. odstavek 204. člena ZDR. Glede na to, da so ostale predpostavke za sodno varstvo izrecno definirane, bi zakonodajalec določil 30-dnevni rok za sodno varstvo tudi v primeru odprave nezakonitosti po 3. a členu ZSPJS, če bi bil to njegov namen, vendar tega ni storil. Tožnica se v zvezi s tem sklicuje tudi na Predlog za sprejema avtentične razlage 49. a člena ZSPJS, ki posredno govori tudi o 3. oziroma 3. a členu ZSPJS. Šele s 3. in 3. a členom ZSPJS je zakonodajalec v novem plačnem sistemu dal izrecno pravno podlago za to, da se protipravne pogodbe o zaposlitvi, odločbe in sklepi ne upoštevajo oziroma da se v primeru protipravnosti neposredno upoštevajo določbe predpisov. Sodišče prve stopnje nima zakonske podlage, da se pri zavrženju tožbe materialnopravno opre na roke, določene v 2. odstavku 204. člena ZDR. Morebitni 30-dnevni rok za zahtevo sodnega varstva bi moral izhajati neposredno iz ZSPJS oziroma bi moralo 3. a člen ZSPJS glede uporabe tega roka vsaj napotiti na uporabo določb ZDR. Navedeno pomeni, da bi sodišče prve stopnje o zadevi moralo meritorno odločiti vsaj o tistem delu zahtevka, s katerim tožnica uveljavlja denarno terjatev. Zahtevkom za plačilo razlike med dejansko izplačano plačo in plačo, ki bi jo tožnica prejemala, če bi bila uvrščena v VI. tarifni razred in 24. plačilni razred brez napredovanja, tožnica uveljavlja čisto denarno terjatev. Gre za povrnitev premoženjske škode, izgube na dobičku, ki je tožnici nastala zaradi napačne prevedbe delovnega mesta. Glede uveljavljanja čistih denarnih terjatev iz delovnega razmerja, tožnica opozarja na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. VIII Ips 320/2007 z dne 23. 3. 2009. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da tožničinemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da drugostopenjsko sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje. Navaja, da prvi odstavek 5. člena ZJU izrecno določa, da za delovna razmerja javnih uslužbencev ter za pravice in dolžnosti iz delovnega razmerja veljajo predpisi, ki urejajo delovna razmerja in kolektivne pogodbe, v kolikor ta ali drug poseben zakon ne določa drugače. ZSPJS ne določa roka za sodno varstvo, zato je glede tega vprašanja potrebno uporabiti določbo drugega odstavka 204. člena ZDR. Gre za prekluzivni rok, zato z njegovim potekom preneha pravica zahtevati sodno varstvo. Tožena stranka je o tožničini pritožbi odločila šele po izteku roka, ki ga je imela na razpolago, s tem pa tožnici ni odprla novega roka za sodno varstvo.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožbena navedba, da tožnica uveljavlja vse pritožbene razloge, pomeni, da uveljavlja tudi pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravnega postopka. Vendar pa tožnica ne navaja, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo, ali pa jih ni uporabilo pravilno, pa bi to lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkusilo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Pač pa je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da bi tožnica v skladu z drugim odstavkom 204. člena ZDR tožbo morala vložiti v roku 30 dni po poteku 8 delovnih dni od vložene pisne zahteve tožnice, da delodajalec ugotovi nezakonitost pri določitvi in izplačilu plače in ravna v skladu z zakonom. Tožnica utemeljeno opozarja, da četrti odstavek 3. a člena ZSPJS določa zgolj procesno predpostavko za vložitev tožbe, to je pisno zahtevo javnega uslužbenca, da delodajalec ugotovi nezakonitost pri določitvi in izplačilu plače in da ravna v skladu z ZSPJS, ne določa pa roka, v katerem mora javni uslužbenec vložiti tožbo. Četrti odstavek 3. a člena ZSPJS namreč določa, da v kolikor delodajalec v roku 8 delovnih dni od vložene pisne zahteve ne izda obvestila iz prvega odstavka tega člena, javni uslužbenec lahko s tožbo zahteva od pristojnega sodišča ugotovitev te nezakonitosti ter izplačilo razlike med izplačano in zakonito določeno plačo. Ta določba je sicer res podobna določbi drugega odstavka 204. člena ZDR (notranja pot, 8-dnevni rok za izpolnitev obveznosti oziroma odpravo kršitev), vendar pa ZSPJS ne določa roka za sodno varstvo. Pri tem ZSPJS ne napotuje na ZDR, zato glede vprašanja roka za sodno varstvo ni možno po analogiji uporabiti določbe drugega odstavka 204. člena ZDR.

Glede na to, da 3. a člen ZSPJS ne določa roka za vložitev tožbe in da analogna uporaba določb ZDR ni možna ter da tudi s posebnim zakonom, ki bi veljal za toženo stranko, ta rok ni določen, je tožbo tožnice potrebno šteti za pravočasno in bi sodišče prve stopnje tožničin zahtevek moralo obravnavati po vsebini. Četrti odstavek 3. a člena ZSPJS namreč določa, da v kolikor delodajalec v roku 8 delovnih dni od vložitve pisne zahtevek ne izda obvestila o ugotovitvi neskladnosti določb o plači v pogodbi o zaposlitvi, odločbi oziroma sklepu, s katerim je plača določena, lahko javni uslužbenec s tožbo zahteva od pristojnega sodišča ugotovitev te nezakonitosti ter izplačilo razlike med izplačano in zakonito določeno plačo.

Rok za sodno varstvo v sporih iz 3. a člena ZSPJS je bil za nekatere javne uslužbence posredno določen šele z uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS-N, Ur. l. RS, št. 59/2010). S to novelo je bil v zgoraj citiranemu četrtemu odstavku 3. a člena dodan nov stavek, da se ne glede na prejšnji stavek (ta določa, da javni uslužbenec lahko vloži tožbo, če delodajalec v roku 8 delovnih dne ne izda obvestila), v primerih, ko je s posebnim zakonom v okviru uveljavljanja pravnega varstva javnega uslužbenca urejen postopek pritožbe oziroma ugovora, upošteva določbe posebnega zakona. Ta novela je pričela veljati 24. 7. 2010, v konkretnem primeru pa ne pride v poštev ne le, ker se spor nanaša na čas pred 24. 7. 2010, temveč tudi zaradi tega, ker za toženo stranko takšnega posebnega predpisa ni.

Res je sicer, da je tudi pritožbeno sodišče v podobnih sporih v preteklosti zavzelo enako stališče kot sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu, to je, da je pravočasnost tožbe v sporih iz četrtega odstavka 3. a člena ZSPJS potrebno presojati na podlagi drugega odstavka 204. člena ZDR. Tako je pritožbeno sodišče v sporu, v katerem je bila udeležena tudi tožena stranka, s sklepom Pdp 146/2011 z dne 31. 3. 2011 zavzelo stališče, da zaradi tega, ker ZSPJS ne določa roka za vložitev tožbe, njeno pravočasnost potrebno ugotavljati na podlagi drugega odstavka 204. člena ZDR. Pritožbeno sodišče šteje, da je bila takšna praksa napačna in jo sedaj spreminja, saj uporaba predpisov po analogiji ni dopustna. Nenazadnje gre pri tožbenih zahtevkih iz 3. a člena ZSPJS praviloma za denarne zahtevke, za katere po ZDR ni predviden prekluzivni rok za vložitev tožbe, ampak se delavec s takšnim zahtevkom lahko obrne neposredno na sodišče, kadarkoli znotraj 5-letnega zastaralnega roka. Nedopustno bi bilo, da ob dejstvu, da ZSPJS ne določa roka za vložitev tožbe glede denarnih zahtevkov, določa pa procesno predpostavko, na podlagi uporabe določb ZDR po analogiji, tak rok določi za terjatve, glede katerih to niti v ZDR ni predvideno.

Zaradi zmotne uporabe materialnega prava, sodišče prve stopnje sploh ni ugotavljalo odločilnih dejstev, od katerih je odvisna odločitev o utemeljenosti tožbenega zahtevka. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče na podlagi 3. točke 365. člena ZPP pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V novem postopku bo sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek moralo obravnavati po vsebini. Tožnici ni možno očitati, da bi tožbo vložila po z zakonom določenem roku, saj tak rok za tovrstno tožbo ni določen, izpolnjena pa je bila zahtevana procesna predpostavka.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev temelji na določilih 165. člena ZPP.

ZSPJS člen 3.a, 3.a/4. ZDR člen 204, 204/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VDSS sklep Pdp 572/2011, Pdp 573/2011, Pdp 602/2011, Pdp 605/2011, Pdp 608/2011, Pdp 626/2011, Pdp 655/2011, Pdp 756/2011, Pdp 758/2011, Pdp 797/2011

VDSS sklep Pdp 604/2011, enako Pdp 628/2011, Pdp 677/2011, Pdp 757/2011