VDSS sodba Pdp 882/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-10-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov - program razreševanja presežnih delavcev - kriteriji za izbiro - diskriminacija

Pri ocenjevanju tožnica ni bila diskriminirana zaradi porodniškega dopusta. Ocena iz naslova znanja in usposobljenosti je pravilna, ker je bila tožnica manj usposobljena za delo in ker je imela manj znanj od sodelavk in sicer zaradi značaja samega dela v primerjavi z deli, ki sta jih opravljali sodelavki, ter zaradi daljše odsotnosti z dela v obdobju, ko se je vsebina nalog razširjala. To ne pomeni, da je bila zaradi porodniškega dopusta ocenjena slabše od sodelavke, sodelavka je bila višje ocenjena, ker je opravljala vsebinsko bolj zahtevna oz. kakovostna dela.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Pravdni stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbe in odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je zahtevala:

ugotovitev, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov z dne 1. 8. 2009 nezakonita;

ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in ji na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 11. 2007, aneksa št. 1 z dne 18. 1. 2008 in aneksa št. 2 z dne 25. 7. 2008 še traja, tožena stranka pa jo je dolžna pozvati nazaj na delo,

da sodišče naloži toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki za čas od 17. 9. 2009 do vrnitve na delo plačati nadomestilo plače v mesečnem bruto znesku 782,71 EUR (po odvodu prispevkov in davkov) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu od zneska za pretekli mesec ter

da ji povrne stroške postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15-dnevnega paricijskega roka do plačila.

Zoper navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožeča stranka zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo  spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi, podredno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Odločitev sodišča je v celoti napačna. Sodišče je ugotovilo, da so obstajali razlogi, ki so utemeljevali odpuščanje iz poslovnih razlogov. Tožeča stranka pa meni, da je bilo tekom postopka dokazano, da so bili kriteriji, na podlagi katerih se je odpuščalo, diskriminatorni, saj so temeljili, konkretno v tožničinem primeru, na dejstvu, da je tožnica koristila porodniški dopust in kasneje ni mogla delati nadurnega dela, saj je koristila pravico do skrajšanega delovnega časa na podlagi Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih, kar je nesprejemljivo. Tožnica je bila ocenjevana neprimerljivo z ostalimi zaposlenimi. V letu 2007 je bila ocenjevana za delo v letu 2005, ostali pa za delo v letu 2007. Toženka je obrazložila, da tožnica ni prejela stimulacij, ker ni pokazala interesa, da bi se dodatno angažirala zunaj rednega delovnega časa. Stimulacije naj bi se podeljevale za dodatne cilje, ki jih je delavec opravil v času izven rednega delovnega časa, pri čemer toženka izrecno poudarja, da brez opravljenih nadur ni bilo stimulacij. Ker je tožnica zaradi družinskih obveznosti in dveh majhnih otrok uveljavila možnost, ki ji jo daje zakon, je to bil očitno razlog za odpoved. Tožnici niso bile izplačane stimulacije, ker ni mogla delati nadur. Povsem nezakonito je razlogovanje sodišča, da je bila tožnica zaradi daljše odsotnosti z dela (porodniški dopust) in za tem skrajšanega delovnega časa v obdobju, ko se je vsebina nalog razširjala, manj usposobljena za delo in je imela manj znanja, zaradi česar naj bi bila utemeljeno slabše ocenjena. Koriščenje porodniškega dopusta in krajšega delovnega časa na podlagi zakona nikakor ne bi smelo predstavljati ovire pri zaposlitvi, te okoliščine bi delodajalec pri ocenjevanju moral upoštevati, ne pa da je zaradi tega izgubila službo. Kriteriji delodajalca so bili diskriminatorni. Tožnici se očita, da ni predlagala nobenih izboljšav v letu 2007, ko je bila na porodniškem dopustu. Za ocenjevanje bi se lahko uporabilo samo tisto obdobje, v katerem so bile prisotne vse tri primerjane delavke. Tožnica je bila prav zaradi koriščenja porodniškega dopusta slabše ocenjena, kar je nezakonito. Sodišče prve stopnje je bistveno kršilo določbe postopka, ker ni sledilo dokaznim predlogom tožeče stranke, ki bi dodatno dokazovali diskriminatorno ocenjevanje in neresnične navedbe tožene stranke. Ker so bili pri odpovedi uporabljeni diskriminatorni razlogi, je odpoved nezakonita.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da so pritožbene trditve, da so bili kriteriji diskriminatorni, neutemeljene. Sprejeti so bili ob sodelovanju in soglasju sindikata in sveta delavcev, uporabljali pa so se za vse delavce, torej tudi za tožnico in njej primerljive delavke. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je bila zaradi porodniškega dopusta in skrajšanega delovnega časa ocenjevana neprimerljivo z ostalimi zaposlenimi oziroma da je bilo to ocenjevanje zaradi teh okoliščin diskriminatorno, zaradi česar naj bi bila odpoved nezakonita. Sodišče je ugotovilo, da je bila tožnica manj usposobljena za delo ne samo zaradi daljše odsotnosti, ampak zaradi same narave dela, zato je utemeljeno dobila slabšo oceno kot primerljivi delavki. Navedbe, da je bila ocenjevana na podlagi matrike iz leta 2005, je prav tako zavajajoča, saj iz izpodbijane sodbe ne izhaja, da je bila ocenjevana na podlagi njenega dela v letu 2005 niti ni tega tekom postopka zatrjevala tožena stranka, ampak je poudarila in dokazala, da je bila tožnica ocenjevana glede na njeno delo do izdelave matrike, ki je bila podlaga za izračun ocene, to je v letu 2009. Sodišče je pravilno ugotovilo, da je bila tožnica zaradi značaja samega dela, daljše odsotnosti in skrajšanega delovnega časa prav v obdobju, ko se je vsebina nalog razširjala zaradi vodenja poslovanja s hčerinsko firmo v BiH, manj usposobljena in je imela manj znanj kot primerljivi delavki, kar se vse nanaša na delo tožnice po tem, ko je že prišla s porodniške. Zavajajoče so tudi pritožbene navedbe, da je bilo pričanje zaposlenih prirejeno, pri čemer tožnica ne pove, kdo naj bi tako pričal. Sodišče je tudi pravilno ugotovilo, da tožnica v letu 2008 ni prejela nobene stimulacije. Po kriteriju doseganje ciljev se je po programu upoštevala vsota stimulacij skupine in posameznika v letu 2008, to je v letu, ko je tožnica bila prisotna na delovnem mestu, kar je pravilno povzeto v izpodbijani sodbi. Ne drži navedba, da bi tožnica lahko dobila stimulacijo le glede dela izven delovnega časa, delavec jo je lahko dobil tudi za delo poleg rednih delovnih nalog, kar velja za delavki S.P. in M.M., kar je potrdila tudi priča M.Č.. Tožnica tudi v letu 2008 ni dala nobenega predloga za izboljšavo, čeprav je za to imela vse možnosti. Jasno je, da ni bila uvrščena med presežne delavce zaradi porodniškega dopusta, krajšega delovnega časa ali zaradi domnevno diskriminatornega obnašanja njene vodje, ampak zato, ker je v primerjavi s primerljivima delavkama dobila najslabšo oceno.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev pravil postopka, na katere se sklicuje pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Zavrnitev dokaznih predlogov v nobenem primeru ne predstavlja bistvene kršitve določb postopka, saj sodišče v skladu z določbo 213. člena ZPP odloča o tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev. Lahko pa ima zavrnitev dokaznih predlogov za posledico zmotno oz. nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, če se zavrnejo dokazni predlogi oz. se ne izvedejo dokazi, ki so pomembni za ugotovitev odločilnih dejstev, vendar pa v obravnavanem primeru tudi ta pritožbeni razlog ni podan. Dejansko stanje glede vseh odločilnih dejstev je bilo namreč pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna.

Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje oz. z razlogi sodbe, ki je ustrezno in natančno obrazložena, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa v skladu s 1. odstavkom 360. člena ZPP še dodaja:

V obravnavani zadevi je bila tožnici redno odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnih razlogov v skladu s programom reševanja presežnih delavcev, ker je bila tožena stranka ob dejstvu, da je prenehala potreba po delu večjega števila delavcev, dolžna upoštevati določbe 96. do 102. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami in dopolnitvami - ZDR), ki določajo odpoved večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so za redno odpoved obstajali utemeljeni poslovni razlogi, ki so natančneje opredeljeni v programu razreševanja presežnih delavcev, ter da je tožena stranka v skladu s citiranimi določbami ZDR v programu določila kriterije za določitev presežnih delavcev ter merila za ocenjevanje po posameznih kriterijih. Program je bil sprejet 22. 6. 2009, ob sodelovanju delavcev in sindikata in posredovan Zavodu RS za zaposlovanje 23. 6. 2009. Prvostopenjsko sodišče je pravilno presodilo, da je bil postopek kolektivnih odpustov pri toženi stranki izveden pravilno in v skladu z določbami ZDR.

Sodišče prve stopnje je presodilo tudi pravilnost ocenjevanja tožnice, ki je delala na delovnem mestu referent zunanje logistike in ugotovilo, da je bila na osnovi ocenjevanja pravilno določena kot presežna delavka, pri čemer je bila primerjana s sodelavkama S.P. in M.M.. Tožeča stranka v pritožbi neutemeljeno zatrjuje, da je bila ocenjevana za delo v letu 2005, ker je bila v letu 2007 na porodniškem dopustu, ostale sodelavke pa so bile ocenjene za kasnejše obdobje. To ne izhaja niti iz podatkov v spisu niti iz ugotovitev sodišča prve stopnje, ki je natančno obrazložilo oceno tožnice po vseh kriterijih. Ni mogoče pritrditi pritožbi, da je bila tožnica diskriminirana zaradi porodniškega dopusta oziroma koriščenja skrajšanega delovnega časa, ker naj bi prav ta okoliščina vplivala na njeno oceno. Prvostopenjsko sodišče je presodilo, da je bila ocena iz naslova znanja in usposobljenosti pravilna, ker je bila tožnica manj usposobljena za delo in je imela manj znanj od sodelavk in sicer zaradi značaja samega dela (fakturiranje reklamacijskih stroškov, knjiženje uvoznih in izvoznih EUL) v primerjavi z deli, ki sta jih opravljali sodelavki, ter zaradi daljše odsotnosti z dela v obdobju, ko se je vsebina nalog razširjala zaradi vodenja poslovanja s hčerinsko firmo v BiH, kar pa ne pomeni, da je bila zaradi porodniškega dopusta ocenjena slabše od sodelavke S.P., ki je bila višje ocenjena zato, ker je opravljala vsebinsko bolj zahtevna oz. kakovostna dela. Tožnica je prejela enako oceno kot sodelavka M.M. po tem kriteriju. Pritožbeno sodišče tudi nima nobenih pomislekov glede ocene po kriteriju doseganja ciljev, ki jo je sodišče prve stopnje prav tako zelo natančno obrazložilo. Pri tem je izpostavilo nesprejemljivost tožničinih trditev, da so se stimulacije dodeljevale po prijateljskih in osebnih poznanstvih z vodjo, zlasti glede na izpoved priče M.Č., ki je pojasnila, da so se stimulacije dodeljevale zaradi dodatnega angažiranja pri delu izven nalog po opisu delovnega mesta. To pa ne pomeni, da bi se stimulacije dodeljevale le za delo preko rednega delovnega časa, ki ga tožnica zaradi družinskih obveznosti ni mogla opravljati, kot tožnica neutemeljeno trdi v pritožbi. Zato so tudi pritožbene navedbe s tem v zvezi neutemeljene.

Prvostopenjsko sodišče je, upoštevajoč vse navedeno, zlasti dejstvo, da je bila ocena tožnice pravilna, ter da je bil postopek kolektivnih odpustov kot celota izpeljan v skladu z ZDR, pravilno presodilo, da je bila tožnici zakonito redno odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, zato je utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, s tem v zvezi pa tudi reintegracijski in reparacijski zahtevek.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v določbi 353. člena ZPP.

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške postopka. Stroške odgovora na pritožbo pa sama krije tudi tožena stranka, ker gre za spor o prenehanju delovnega razmerja. Po določbi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in naslednji) namreč delodajalec v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VDSS sodba Pdp 1292/2010, enako sodba Pdp 1400/2010