VDSS sklep Pdp 810/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-11-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - hujša kršitev - znaki kaznivega dejanja - tatvina - prilastitveni namen

Tožnikova druga kršitev obveznosti iz delovnega razmerja (samovoljna zapustitev delovnega mesta) je v podjetniški kolektivni pogodbi opredeljena kot lažja kršitev delovne obveznosti (tako da ne more predstavljati kršitve, zaradi katere bi se podala izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi).

Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sodbe se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožniku dne 28. 7. 2010 nezakonita in se razveljavi; da se ugotovi, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki na podlagi te izredne odpovedi ni prenehalo, temveč še vedno traja in je tožena stranka tožniku dolžna vzpostaviti delovno razmerje po odpovedani pogodbi o zaposlitvi in ga prijaviti v obvezno zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, ga pozvati nazaj na delo in mu obračunati bruto plačo od dneva prenehanja delovnega razmerja do ponovnega nastopa dela pri toženi stranki, kot jo določa zadnja sklenjena pogodba o zaposlitvi, od tega zneska odvesti pripadajoče davke in prispevke, nato pa tožniku izplačati ustrezne neto zneske skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti posameznega mesečnega zneska v plačilo dalje do plačila ter mu priznati in izplačati vse druge prejemke iz delovnega razmerja z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska dalje do plačila (I. tč. izreka). Odločilo je še, da stranki nosita vsaka svoje pravdne stroške (II. tč. izreka).

Zoper navedeno sodbo (razen glede odločitve, da tožena stranka nosi svoje stroške postopka) se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po 338. čl. ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi. Tožnik poudarja, da je sodišče prve stopnje nepravilno zaključilo, da je tožnik kršil pogodbene obveznosti in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja tatvine. Iz pogodbe o demontaži izhaja, da je predmet pogodbe demontaža, odvoz in reciklaža strojev in naprav v C. (strojev in že odmontirana oprema na lokaciji ter del opreme proizvodnja kemija). Predmet pogodbe je bila torej oprema, sestavljena iz strojev in naprav in ne cevi, za katere se tožniku očita, da si jih je protipravno prilastil. Sodišče prve stopnje je tudi napačno zaključilo, da je tožnik odpeljane cevi zakril s paletami. Tožnik, P.B., P.P. ter S.H. so cevi na lokaciji I. cesta 32a videli in so vsi potrdili, da sporne cevi niso bile zakrite s paletami. Tožnik ponovno pojasnjuje, da je bil s strani D.K. in I.M. obveščen, da se na lokaciji tožene stranke I. cesta 32 čisti in se zbira odpadni material, zato je odšel tja, kjer so A.Z., B.C., S.H. ter I.R. na voz še naložili 6 m cevi z namenom, da se te cevi odpelje v hrambo zato, da bi se uporabile za ograjo v prostoru laminati oz. okoli kovinskih jeder - torej za korist tožene stranke in se ne posest ne lastninska pravica na ceveh ne bi spreminjale. V kolikor bi sodišče zaslišalo predlagane priče, potem bi lahko pravilno ugotovilo dejansko stanje, tako pa teh prič ni zaslišalo in je storilo bistveno kršitev določb postopka, saj je tožniku kratilo pravico do izjave, kar je tožnik opozoril že na glavni obravnavi. Sporne cevi je tožnik zgolj prepeljal iz ene lokacije tožene stranke na drugo lokacijo tožene stranke, I. cesta 32a, ki se nahaja čez cesto. Posest na ceveh se ni spreminjala (niti začasno, saj niti za hip ni prešla na tožnika – ves čas so se namreč cevi nahajale na ograjeni in varovani lokaciji tožene stranke), tožnik pa tudi ni imel namena vzeti cevi v posest. Kaznivo dejanje tatvine je možno storiti zgolj naklepno. Naklep tožnika, da odtuji odpadni material tožene stranke (cevi niso bile predmet pogodbe) pa ni podan, niti ga sodišče prve stopnje ni ugotovilo in utemeljilo. Brez naklepa storiti kaznivo dejanje pa očitano ravnanje izgubi lastnost kaznivega dejanja. Tako S.H. kot D.K. sta izpovedala, da se je govorilo, da bi se sporni material uporabilo za ograjo, pojasnila pa sta tudi, da so se cevi ves čas nahajale na območju tožene stranke, ter da so dogajanje vsi videli in so zanj vedeli, sporne cevi pa tudi na tej lokaciji niso bile zakrite. Tožnik je cevi tudi nemudoma, ko so mu nadrejeni to odredili, pripeljal nazaj na prvotno lokacijo. Poleg tega, pa je bilo tudi vzdrževalcem tožene stranke rečeno, da naj pregledajo ali je še kaj uporabnega za toženo stranko. Res je sicer, da bi tožnik lahko o ceveh predhodno obvestil nadrejene, vendar pa je tožnik kot član sveta delavcev in član komisije za varstvo pri delu presodil, da v danih okoliščinah, ko so se pri kupu že nahajali ostali delavci, dejansko ravna v korist tožene stranke in da bo formalnosti lahko uredil kasneje. Četudi tožnik ni imel pooblastil za odločanje o spornih ceveh, pa slednje ne more kazati na prilastitveni namen, če le ta ni izkazan z drugimi dejstvi. Nobena druga dejstva pa na to ne kažejo. V zvezi z drugim očitkom, da je tožnik zapustil delovno mesto pri stroju še v času, ko se je delo še opravljalo, pa je potrebno ugotoviti, da je bilo delo tisti dan opravljeno, kasneje pa je tožnik nadaljeval z drugim delom in sicer s čiščenjem. Pri tem tožnik opozarja, da je po 50. čl. podjetniške kolektivne pogodbe očitana kršitev opredeljena kot lažja kršitev in tako ne more predstavljati razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Po stališču tožnika tudi niso podane okoliščine iz 1. odst. 110. čl. ZDR, ki bi onemogočale nadaljevanje delovnega razmerja. Tožnik je bil dober in marljiv delavec celih 32 let dela pri toženi stranki. Pri toženi stranki je bil trend zmanjševanja števila delavcev (v letu 2009 je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana 64 delavcem, v letu 2010 pa 40 delavcem). Tožena stranka je ta dogodek izkoristila za to, da se je tožnika znebila na najcenejši način. Priglaša pritožbene stroške.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP, odločitev sodišča prve stopnje pa je tudi preuranjena, saj zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja še ni možno preveriti, ali je bilo materialno pravo pravilno uporabljeno.

Pritožbeno sodišče je v tej zadevi že odločalo in sicer je sklepom opr. št. Pdp 178/2011 z dne 31. 3. 2011 sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo v novo sojenje. Pritožbeno sodišče je opozorilo, da sodišče prve stopnje ni navedlo, katero kršitev pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja je tožnik storil, niti ni pojasnilo katere znake kaznivega dejanja naj bi kršitev imela.

Sodišče prve stopnje  je po ponovljenem dokaznem postopku ugotovilo sledeča dejstva:

Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen na delovnem mestu „operater rezalnega stroja“. Tožena stranka je tožniku dne 28. 7. 2010 to pogodbo izredno odpovedala po 1. in 2. alineji 1. odst. 111. čl. ZDR  Tožniku je očitala, da je dne 1. 7. 2010 samovoljno zapustil delovno mesto in na lokaciji I. cesti 32 odtujil odpadni material večjih dimenzij (cevi različnih profilov, dolžine cca 6 m). Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik s svojim sodelavcem vzel tujo premično stvar (300 do 400 kg), ki jo je pogodbena družba tožene stranke S. pripravila za odvoz. Tožnik je s tem, ko je prepeljal cevi na drugo lokacijo, lastniku onemogočil uporabo stvari. Tožniku je dokazan prilastitveni namen, saj tožnik ni imel nobenih pooblastil odločati o tem, da se iz tega materiala zgradi ograja, v kolikor pa tega namena ne bi bilo, pa tudi ne bi bilo nobene potrebe, da zakrije odpeljani material s paletami. Tožnikovo dejanje ima tako vse znake kaznivega dejanja tatvine. V zvezi z drugo očitano kršitvijo, to je zapustitvijo delovnega mesta brez dovoljenja, pa je zaključilo, da je takšno ravnanje prav gotovo del kaznivega dejanja, saj je tožnik svoj delovni čas uporabil za izvršitev kaznivega dejanja. To dejanje je zato opredelilo za hujšo kršitev delovne obveznosti, kot izhaja iz 37. tč. 51. čl. podjetniške kolektivne pogodbe. Ker naj bi bili podan tudi drug pogoj za zakonitost izredne odpovedi (nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja do poteka odpovednega roka), je sodišče prve stopnje zaključilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita.

Pritožbeno sodišče soglaša s pritožbenimi navedbami, da izpodbijana sodba tudi po dopolnjenem dokaznem postopku nima razlogov o vseh odločilnih dejstvih, da je sodišče prve stopnje napravilo zaključke, za katere ni navedlo razlogov oz. ni napravilo dokazne ocene, ki bi omogočila njihovo preverljivost,  zaradi česar sodbe ni mogoče preizkusiti, kar pomeni, da je podana absolutna bistvena kršitev določb postopka po 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP. Sodišče prve stopnje sicer obširno prepisuje navedbe pravdnih strank in izpovedbe zaslišanih prič, pri čemer pa se ne sooči z analizo posameznih izpovedb in iskanjem morebitnih nasprotij v njih. Sodišče prve stopnje napravi dokazni zaključek, pri tem pa ne navede razlogov zanj. Sodišče tako ne pove, kateri izvedeni dokazi narekujejo zaključek, kot ga je napravilo, in zakaj npr. določeni priči verjame, drugi pa ne. Pritožbeno sodišče opozarja, da prepisovanje navedb strank in vsebine izvedenih dokazov ne pomeni dokazne ocene. Formalni okviri proste dokazne ocene v 8. členu ZPP zahtevajo, da je le-ta vestna, skrbna (preverljivo obrazložena) ter analitično sintetična. Po presoji pritožbenega sodišča, sodišče prve stopnje tega  ni upoštevalo. Sodišče prve stopnje bi zaradi zahtevane skrbnosti moralo navesti argumente dokazne vrednosti za vsak posamezni dokaz in jih šele potem primerjati med seboj, vendar tega ni storilo, zato ima sodba sodišča prve stopnje tudi iz navedenega razloga pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti.

Sodišče prve stopnje zaključi, da so v tožnikovem dejanju podani vsi znaki kaznivega dejanja tatvine. Kaznivo dejanje tatvine po 204. čl. Kazenskega zakonika (KZ-1, Ur. l. RS, št. 55/2008) stori, kdor vzame komu tujo premično stvar, da bi si jo protipravno prilastil. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik vzel „tujo premično stvar“. Zaključek, da so bile sporne cevi last pogodbenika tožene stranke družbe S., izvede iz pogodbe o demontaži opreme z dne 9. 12. 2008  (B9). Pri tem se sicer sodišče sklicuje na 4. čl. pogodbe, iz katere izhaja, da je izvajalec v celoti lastnik demontirane opreme. Tožnik v pritožbi pravilno izpostavlja, da iz tega člena pogodbe ni mogoče razbrati, da so bile tudi sporne cevi že predmet te pogodbe in so torej spornega dne že bile last podjetja S.. Iz navedene pogodbe namreč izhaja, da je predmet pogodbe demontaža, odvoz in reciklaža (taksativno naštetih) strojev in naprav, že odmontirana oprema na lokaciji (kar očitno pomeni na dan sklenitve pogodbe - 9. 12. 2008) ter ostala oprema, ki je zaenkrat ni mogoče definirati.  Vprašljivo je torej ali pod pojem „demontirana oprema“ oz. „že odmontirana oprema na lokaciji (4. alinea 1. čl.) spadajo tudi sporne cevi, ker so bile na dan sklenitve te pogodbe (torej celo leto in pol pred spornim dogodkom) že odmontirane na lokaciji, ali pa te cevi spadajo pod „opremo, ki je zaenkrat ni mogoče definirati“ (2. odst. 1. čl. pogodbe). Če gre za slednji primer pritožbeno sodišča opozarja, da v tej zadnji alinei 1. čl. citirane pogodbe, predmet obveznosti ni bil določen, niti določljiv, iz pogodbe pa tudi ne izhaja, da sta stranki prepustili nekomu tretjemu, da ga določi (tožena stranka takega dogovora tudi ni zatrjevala). Ker predmet obveznosti v tej alinei ni določen niti določljiv, je ta pogodbena alinea nična (38. čl. OZ). Glede na navedeno ni mogoče zaključiti, da so bile sporne cevi že na podlagi te pogodbe last podjetja S., razen če bi sodišče ugotovilo, da so  bile sporne cevi že na dan sklenitve pogodbe odmontirane na lokaciji, česar pa ni ugotovilo in tožena stranka kaj takega tudi ni zatrjevala.

Tožnik nadalje pravilno opozarja, da se sodišče prve stopnje tudi ni opredelilo do bistvenih navedb, ki jih je potrdila celo sama tožena stranka v odgovoru na tožbo. Tožnik je namreč ves čas postopka na prvi stopnji trdil, ponavlja pa tudi v pritožbi, da je bila sporna oprema, ki je bila navedenega dne naložena na dvorišču tožene stranke, tudi last tožene stranke, saj je tožena stranka vzdrževalcem naročila, da pred odvozom materiala slednjega pregledajo, in če je material uporaben za toženo stranko, le tega tudi odpeljejo. Navedeno dejstvo je bistveno za odločitev v tem postopku, saj kaže na to, da je tožena stranka z opremo še vedno prosto razpolagala, razpolagalno upravičenje pa je upravičenje lastnika stvari. Sodišče prve stopnje do teh bistvenih navedb ni zavzelo nobenega stališča, zato  njegovega zaključka v tem delu ni mogoče preizkusiti.

Nadalje sodišče prve stopnje zaključi, da je tožnik cevi prepeljal na drugo lokacijo, da je torej cevi protipravno „vzel“, si jih prilastil, pri čemer je imel tudi takšen namen (da si jih protipravno prilasti). Sodišče prve stopnje pri tem ne pove, kje je bila ta lokacija, saj očitno spregleda navedbe obeh pravdnih strank, da je tožnik cevi prepeljal iz ene lokacije tožene stranke, na drugo lokacijo tožene stranke. Sodišče se pri tem ne opredeli do bistvene tožnikove navedbe o tem, da se posest nad cevmi ni spreminjala in so bile cevi ves čas v posesti tožene stranke, ki je z njimi lahko prosto razpolagala. Sodišče prve stopnje bo torej moralo odgovoriti na vprašanje, ali je šteti, da je tožnik s tem, ko je cevi prepeljal na drugo lokacijo tožene stranke (in ne npr. na lokacijo, kjer tožena stranka ni izvajala in ni mogla izvajati posesti), cevi odnesel z območja  tožene stranke in si jih je torej prisvojil? Ali so cevi dejansko prešle v tožnikovo posest in je torej šteti, da si jih je protipravno prilastil?

Sodišče prve stopnje ugotovi tudi prilastitveni namen. Zaključi, da je slednji dokazan, ker tožnik ni imel nobenih pooblastil odločati o tem, da bi iz tega materiala zgradil ograjo za toženo stranko, dokazan pa je tudi s tem, da je odpeljani material zakril s paletami. Tožnik v pritožbi utemeljeno opozarja, da dejstvo, da ni bil vzdrževalec, ki bi lahko odločal o tem, kaj storiti s spornim materialom, ne dokazuje prilastitvenega namena. Tudi pritožbeno sodišče ne vidi pravnorelevantne povezave med upravičenostjo do odločanja o porabi materiala in  namenom, da ta material protipravno odsvojiš. Tožnik je zatrjeval, da je bil član sveta delavcev in zato seznanjen z aktivnostmi tožene stranke, da je bil tudi član komisije za varstvo pri delu in je tudi v zvezi s takšnimi zadevami sodeloval z varnostnim inženirjem in mu predlagal rešitve. Tožnik je izpovedal, da je ves oddelek laminata vedel, zakaj bi se ta material lahko uporabil, izpovedal je tudi, da so se o tem pogovarjali. Priča S.H. je tožnikovo izpovedbo potrdil, izpovedal je tudi, da bi se za postavitev ograje lahko odločil varnostni inženir. Tudi D.K. je izpovedal, da so se pogovarjali o neki ograji, da je bil tožnik član sveta delavcev in bi lahko na svetu odločili o postavitvi ograje, da so bile cevi primerne za ograjo in se takšne cevi za ograjo tudi uporabljajo. Sodišče prve stopnje se do tovrstnih tožnikovih navedb, ki sta jih ti dve priči potrdili, ni opredelilo, čeprav so bistvene za odločitev, medtem ko je ugotovilo, da se o ograji pri toženi stranki nikoli ni govorilo, pri tem pa ni pojasnilo od kje sodišču tak zaključek. Kljub temu, da je tožena stranka trdila, da glede na delovno mesto, ki ga je tožnik zasedal, tožnik ni imel pooblastil za odločanje o tem, kaj storiti z materialom, pa bi morda imel upravičenje, da o tem odloči (ali vsaj predlaga), glede na druge funkcije, ki jih je opravljal pri toženi stranki. Navedeno je potrdila tudi priča R.S., ki je pojasnila, da je tožnik lahko postavljal predloge za varno delo, kamor bi lahko šteli tudi predlog za postavitev ograje (list. št. 96). Če pa že ni imel pravice odločati, pa je potrebno upoštevati oz. se opredeliti do tožnikovih trditev, da so imeli namen cevi uporabiti za ograjo tožene stranke in ne za lastne potrebe. Odločitev o tem in upravičenost do odločitve o tem, kaj se bo za toženo stranko s tem materialom napravilo, je popolnoma druga zadeva od odločitve o tem, da bo tožnik material protipravno odsvojil. Če tožnik ni bil upravičen odločati o spornem materialu, bi to kvečjemu lahko pomenilo, da je s tem, ko je prepeljal material na drugo lokacijo tožene stranke, kršil delovne obveznosti, ker je posegel na delovno področje, ki ne obsega del in nalog po njegovi pogodbi o zaposlitvi, ne more pa biti to razlog, da se tožniku očita prilastitveni namen v okviru kaznivega dejanja tatvine, če niso izkazani tudi drugi indici glede navedenega.

Sodišče prve stopnje sicer ugotovi, da je prilastitveni namen dokazan tudi s tem, da je tožnik odpeljani material  zakril s paletami. Na podlagi česa je sodišče to zaključilo iz sodbe ni razbrati. Tožnik je navedeno zanikal, tožena stranka pa je trdila, da bo to dejstvo dokazala z izpovedbo prič P.B., P.P., T.B. in Ž.P.. P.B. je izpovedal, da ne more reči, da je bil material posebej zakrit s paletami. V kolikor bi bil zakrit, se ga niti ne bi našlo. Slednji torej navedb tožene stranke ni potrdil. P.P. je izpovedal, da material ni bil zakrit s paletami. Tudi ta priča torej trditev tožene stranke ni potrdila. Priča S.H. je izpovedal, da so bile cevi le delno zakrite in sicer zato, ker je on palete prestavljal po tistem, ko so bile cevi pripeljane, pred tem pa cevi niso bile zakrite. Da bi tožnik zakril odpeljani material s paletami, ni izpovedala niti ena priča, s tem da je o tem, da so bile cevi zakrite s paletami (ker so jih delavci- in ne izrecno tožnik spravili pod nadstrešek in jih zakrili s paletami -list. 43), izpovedal le Ž.P., pri čemer pa sodišče ne pojasni, zakaj tej priči verjame, drugim pa ne, čeprav jih je večino predlagala celo tožena stranka. Tudi v tem delu sodbe ni moč preizkusiti.

Tudi do drugih bistvenih okoliščin sodišče prve stopnje ni zavzelo nobenega stališča. Tožnik je izpostavljal, da ni imel namena, da si cevi prilasti. Navajal je, da je prišel v službo in je bil s strani ostalih delavcev obveščen, da se zbira odpadni material, da se ta material ne odpelje na deponijo, temveč se ga porabi za toženo stranko. Da se je zbiral material, ki bi bil za toženo stranko še uporaben, je potrdila tudi tožena stranka, saj je navajala, da so imeli to nalogo vzdrževalci. Izpovedal je, da so sodelavci, ki so bili že pri kupu  in so imeli material že na vozičku, predlagali, da se cevi uporabijo za ograjo v oddelku laminata. Ker je imel izpit za viličarja je te cevi odpeljal na drugo lokacijo tožene stranke, oddaljeno 30 - 40 m. Navedeno so videli vsi delavci, pa tudi vratar. Sodišče se ni opredelilo do tega, kaj navedene navedbe in izvedeni dokazi z zaslišanjem prič pomenijo v relaciji do prilastitvenega namena. Ali je torej možno (izkustveno) zaključiti, da je imel tožnik prilastitveni namen, kljub temu, da je prevoz z viličarjem opravil sredi belega dne, ob prisotnosti sodelavcev, vratarja tožene stranke in priče P.P., ki naj bi bil s strani tožene stranke pooblaščen sodelovati s pogodbenim partnerjem pri demontaži. Tožnik je v zvezi  s potekom dogodkov predlagal zaslišanje več prič. Sodišče je zaslišalo le tri, medtem ko je zaslišalo šest prič, ki jih je predlagala tožena stranka, s tem da priče A.S., B.Ž. in R.K. niti niso bile priče dogodka.

Tožena stranka je trdila, da sta bila tožnik in njegov sodelavec opozorjena, naj materiala ne odnašata. P.P., ki je bil po lastni izpovedbi zadolžen, da delavci S. niso odpeljali kakšnih delov strojev, ki so bili še predvideni, da jih bo tožena stranka zadržala, je sicer potrdil, da je tožniku in njegovemu sodelavcu rekel, naj cevi ne odnašata, pri čemer pa ni znal pojasniti, zakaj je to rekel (list. št. 31). Priča P.B. je izpovedal, da so tudi vzdrževalcu odpeljali nekaj cevi, za katere so rekli, da jih rabijo in so jih  tudi oni kasneje vrnili. Kaj se je torej dogajalo spornega dne pri toženi strani, nikakor ni razjasnjeno in navedeno tožnik v pritožbi utemeljeno izpostavlja. Vzdrževalci so očitno imeli nalogo, da uporaben material shranijo za toženo stranko, odpeljali so tudi cevi, pa so jih ravno tako kot tožnik kasneje pripeljali nazaj. Nerazjasnjene so ostale tudi okoliščine v zvezi s tem, kdo je pravzaprav sploh odločil, da se cevi uporabijo (tožnik je trdil, da jih je le prepeljal, sicer pa so bile cevi že pripravljene na kupu, ko je prišel v službo). Sodišče prve stopnje se z ugotovitvijo dejanskega stanja v tem delu neupravičeno ni ukvarjalo in je tudi neutemeljeno zavrnilo dokaz z zaslišanjem ostalih tožnikovih sodelavcev, ki so bili priča dogodku. Ne drži namreč ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnik ni natančno pojasnil, o čem bi navedene priče vedele izpovedovati. Tožnik je to v tožbenih navedbah natančno pojasnil. S tem, ko je sodišče zaslišalo šest prič tožene stranke in le tri priče tožnika, pa je tudi kršilo načelo kontradiktornosti postopka. Takšno postopanje  po presoji pritožbenega sodišča pomeni neenako obravnavanje strank v postopku in s tem kršitev načela kontradiktornosti, ki je neposreden izraz ustavno zagotovljene pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave).

Glede druge tožniku očitane kršitve (samovoljna zapustitev delovnega mesta) pa pritožbeno sodišče opozarja, da je slednja v podjetniški kolektivni pogodbi določena kot lažja kršitev delovne obveznosti. V 37. alinei 51. čl. podjetniške kolektivne pogodbe pa je določeno, da je kršitev hujša, če je kršitev delovne obveznosti hkrati kaznivo dejanje (in ne znak ali del kaznivega dejanja kot to zmotno zaključi sodišče prve stopnje). Kaznivo dejanje je človekovo protipravno dejanje, ki ga zakon zaradi nujnega varstva pravnih vrednot določa kot kaznivo dejanje in hkrati določa njegove znake ter kazen za krivega storilca (16. čl. KZ-1). Samovoljna zapustitev delovnega mesta v Kazenskem zakoniku ni opredeljena kot kaznivo dejanje, zato tega dejanja ni mogoče subsumirati pod dejanski stan, kot ga opredeljuje 37. alinea 51. čl. podjetniške kolektivne pogodbe.

Ker sodišče prve stopnje ni navedlo razlogov o odločilnih dejstvih, je pritožbeno sodišče ugodilo utemeljeni pritožbi, izpodbijani del sodbe razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP), saj je ugotovilo, da glede na naravo stvari, samo navedenih pomanjkljivosti ne more odpraviti. V ponovljenem postopku bo tako moralo sodišče prve stopnje dokazni postopek dopolniti v smeri napotkov pritožbenega sodišča. Po potrebi bo izvedlo tudi druge predlagane dokaze, pri tem pa bo upoštevalo tudi preiskovalno načelo, v skladu s katerim lahko sodišče izvede dokaze tudi po uradni dolžnosti, če po izvedbi vseh dokazov, ki so jih predlagale stranke, ne more ugotoviti dejstev, ki so pomembna za odločitev (34. člen Zakona o delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS-1, Ur. l. RS št. 2/2004). Šele po tako izvedenem dokaznem postopku, bo mogoče zaključiti, ali je tožena stranka uspela dokazati, da so razlogi, ki jih sama navaja v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi dokazani, da so tudi resni in utemeljeni in so tako onemogočali nadaljevanje delovnega razmerja do izteka odpovednega roka.

ZDR člen 110, 110/1, 111, 111/1, 111/1-1, 111/1-2. KZ-1 člen 204.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.