VDSS sodba Pdp 1292/2010, enako sodba Pdp 1400/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-03-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov - program razreševanja presežnih delavcev

Prvotožena stranka je ravnala zakonito, saj je ob ugotovitvi, da je postalo nepotrebno delo večjega števila delavcev, izdelala program razreševanja presežnih delavcev, v katerem je med ostalim opredelila ukrepe in kriterije za omilitev škodljivih posledic prenehanja delovnega razmerja. Program je tudi finančno ovrednotila, tako da je vsakemu odpuščenemu delavcu pripadala ustrezna odpravnina ter nadomestilo za čas odpovednega roka. Prvotožena stranka je v celoti sodelovala s sindikatom in o izvedenem postopku obvestila tudi zavod za zaposlovanje.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo primarni tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podala prvo tožena stranka tožeči stranki dne 24. 11. 2009, nezakonita, da tožeči stranki delovno razmerje pri prvotoženi stranki ni prenehalo in na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 4. 7. 2005 in aneksa z dne 10. 11. 2005 še traja tako, da jo je prvotožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, da je prvotožena stranka dolžna tožeči stranki za čas od 25. 12. 2009 do vrnitve na delo plačati nadomestilo plače v mesečnem bruto znesku 930,00 EUR (po odvodu prispevkov in davkov) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu od zneska za pretekli mesec, in da je prvotožena stranka dolžna tožeči stranki plačati odškodnino v višini 4.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tudi podredni tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podala prvotožena stranka tožeči stranki dne 24. 11. 2009, nezakonita, da je tožeča stranka od vključno 25. 12. 2009 na podlagi 73. čl. ZDR v delovnem razmerju pri drugotoženi stranki, da sta prvotožena in drugotožena stranka dolžni tožeči stranki za čas od 9. 1. 2009 do vrnitve na delo solidarno plačati nadomestilo plače v mesečnem bruto znesku 930,00 EUR (po odvodu prispevkov in davkov) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu od zneska za pretekli mesec, in zavrnilo zahtevek, da sta prvotožena in drugotožena stranka dolžni tožeči stranki solidarno plačati odškodnino v višini 4.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila. Sodišče prve stopnje je odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka.

Tožnik se je pravočasno pritožil zoper sodbo po svoji pooblaščenki iz vseh pritožbenih razlogov po določbi 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in spremembe), ki se v skladu z določbo 19. čl. Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) uporablja tudi v sporih pred delovnim sodiščem. Navaja, da bi moralo sodišče zavrniti naknadno popravljeni tožbeni zahtevek, poleg tega je v 3. toč. podrednega zahtevka napačno citiralo datum 9. 1. 2009, saj se pravilno glasi 25. 12. 2009. Sodišče ni navedlo vseh dokaznih listin, ki jih je upoštevalo pri odločanju, temveč je zgolj zapisalo ostale listine po prilogah od A1 – A27 in od B 1 do B56. Še več, sodišče je oprlo na dokaz, označen z B59, kar ni sprejemljivo. Prvotožena stranka mu je prepozno podala odpoved pogodbe. V odpovedi dne 24. 11. 2009 so v celoti vsebovani razlogi iz odpovedi z dne 30. 4. 2009, glede katere je pripoznala tožbeni zahtevek. Zgolj dejstvo, da je po prvi odpovedi še naprej opravljal delo, ne pomeni, da takratni poslovni razlog ni bil enak razlogu v izpodbijani odpovedi. Prvotožena stranka se je očitno odločila za pripoznavo zahtevka, ker je spoznala svoje napake glede utemeljenosti odpovedi oz. je ocenila za verjetno, da v sporu ne bo uspela. Prvotožena stranka je že v času prve odpovedi začela prenašati izvajanja del na drugotoženo stranko, takšno sklepanje pa izhaja tudi iz podatkov preglednice obremenitev strojev za leti 2008 in 2009. Poleg tega je šlo za fiktivno slabenje firme, saj ni bilo nobene potrebe za prenos poslovanja med strankama. Odločitev prvo tožene stranke o prenehanju opravljanja knjigoveštva je bila dejansko sprejeta že 19. 3. 2009 in ne šele 25. 11. 2009. V danem primeru je šlo za prenos podjetja po določbi 73. čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in spremembe). Ves čas postopka je vztrajal, da toženi stranki dokažeta s pogodbami, kdo izdeluje revije in kataloge, še zlasti pa to, kdo jih veže in od kdaj dalje. V tej zvezi je izpovedal, da sta tisk in vezava neposredno povezana, kar je potrdila tudi priča V.K.. Pogodba o poslovnem sodelovanju, sklenjena v obliki notarskega zapisa dne 20. 6. 2008, že mogoče navaja, da je izvajalec tiska drugotožena stranka, vendar se ta pogodba nanaša le na del revij, glede katerih je zahteval predložitev ustreznih listin. Navaja družbe, glede katerih niso bile predložene pogodbe, čeprav je na predložitev le teh toženi stranki ves čas pozival. Sodišče je vodilo postopek nepristransko, saj ni želelo izvajati dokazov, ki bi šli njemu v prid. Opozarja na izpoved priče V.K., da se vse revije, ki so se prej tiskale in vezale pri prvotoženi stranki, po odpovedi pogodbe vežejo pri drugotoženi stranki. Sodišče bi na podlagi predloženih pogodb lahko ocenilo, da se je vsa dejavnost knjigoveštva prenesla na drugotoženo stranko. V zadevi so tako izkazani vsi elementi  prevzema podjetja. Ne strinja se s statističnimi podatki, da je prišlo v letu 2009 do bistvenega upada opravljenih ur pri prvotoženi stranki. Obseg dela ni upadel, saj stranke niso umaknile naročil. To pomeni, da se je količina dela iz prvotožene stranke v celoti prenesla na drugotoženo stranko. Sklicuje se na sodbo Evropskega sodišča in na primer Christel – Schmidt. Po izpovedbi zastopnika drugotožene stranke je ta zamenjala linijo vezave, ker je stara linija delovala samo 10 postaj in ni omogočala dovolj velike proizvodnje. Poleg tega je drugotožena stranka prevzela od prvotožene še eno revijalko. Tako je drugotožena stranka zaradi prevzema dela, strank in prenosa strojev spremenila svojo identiteto ter začela producirati nove izdelke. Sodišče teh dejstev v sporu sploh ni presojalo. Poleg tega se ne strinja tudi z odločitvijo o zavrnitvi zahtevka za plačilo odškodnine. Ni na njemu, da bi moral dokazovati obstoj mobinga, temveč na prvotoženi stranki, ki bi morala dokazati, da temu ni tako. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni izpodbijano sodbo tako, da njegovim zahtevkom v celoti ugodi oz. podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Toženi stranki v odgovoru na pritožbo navajata, da bistvene kršitve v izpodbijani sodbi niso izkazane. Utemeljen razlog za odpoved pogodbe ni nastal zaradi zmanjšanja naročil, temveč z odločitvijo prvotožene stranke, da ni več potreb za opravljanje tožnikovega dela. Prvotožena stranka je pri odločitvi o ukinitvi oddelka knjigoveznice ravnala kot dober gospodar in je v medijih objavila sklep o prodaji nepotrebnega premoženja najugodnejšemu ponudniku. Drugotožena stranka je bila edina, ki je ponudbo oddala, zaradi česar je bila med strankama sklenjena prodajna pogodba. Drugotožena stranka s kupljenimi stroji ni povečala svoje proizvodnje, temveč je zgolj zamenjala svoje dotrajane stroje. Poleg tega se tožnik na neizvedbo določenih dokazov, ki se nanašajo na predložitev pogodb o sklenjenih poslih, ne more sklicevati šele v pritožbi. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče zavrne pritožbo in v celoti potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (2. odst. 350. čl. ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da vsebuje izpodbijana sodba pravilne dejanske in pravne razloge. Sodišče prve stopnje je v odločilnih dejstvih na ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Poleg tega tako v zvezi z izvedenim postopkom kot z izdano sodbo ni storilo nobene bistvene postopkovne kršitve, na katere opozarja pritožba in na katere je moralo pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato pritožbeno sodišče na preostale pritožbene navedbe še odgovarja.

Neutemeljena je pritožba, da sodišče prve stopnje pri odločitvi o zavrnitvi zahtevkov v izreku sodbe ni upoštevalo njihove delne spremembe. Iz podatkov v spisu (list. št. 58) je razvidno, da je tožnik spremenil 3. točko tako primarnega kot podrednega tožbenega zahtevka za plačilo plače iz zneska 800,00 na 930,00 EUR ter v nadaljevanju spremenil 2. točko podrednega zahtevka, da se ugotovi, da je bil od vključno 25. 12. 2009 na podlagi 73. čl. ZDR v delovnem razmerju pri drugotoženi stranki. Sodišče prve stopnje je povzelo takšno delno spremembo zahtevkov v izrek sodbe v celoti, razen glede datuma, namesto 9. 1. 2009, ko bi moralo zapisati pravilno 25. 12. 2009. Vendar je po izvedenih dokazih zavrnilo tako primarni kot podredni tožbeni zahtevek v celoti, kar po ugotovitvi pritožbenega sodišča pomeni, da zmotno navajanje navedenega datuma, ki predstavlja zgolj pisno napako v številkah, v ničemer ne vpliva na pravilnost vsebinske odločitve o zavrnitvi zahtevkov, kot se to neutemeljeno zavzema pritožba.

Nadalje ne more biti utemeljen pritožbeni očitek, ki se nanaša na izvedbo dokaza iz priloge B 59, čeprav je sodišče prve stopnje v dokaznem sklepu navedlo, da je med ostalimi prebralo listine v prilogah od B1 do B56. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča gre tudi pri navajanju dokaza iz priloge B 59 (list. št. 107) zgolj za pisno pomoto, saj v spisu ni nobene takšne priloge, temveč zgolj tiste, ki se končajo z označbo B 56. Seveda pa je sodišče prve stopnje za dokazovanje dejstva o pogodbenem delu med drugotoženo stranko in družbo M. pravilno citiralo dokaz iz priloge B 49, vendar pa poleg tega dokaza še zmotno prilogo B 59, kar v ničemer ne vpliva na sprejeto sodbo.

Pritožbeno sodišče po vsebini odpovedi sprejema razloge v izpodbijani sodbi, da je imela prvotožena stranka v skladu z določbo 96. čl. ZDR vso podlago za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnika na delovnem mestu knjigoveški delavec iz poslovnega razloga. Sodišče prve stopnje je v sporu na podlagi predloženih listin in izpovedb prič štelo za dokazano, da je prvotožena stranka s sklepom uprave družbe dne 7. 9. 2009 v celoti prenehala z opravljanjem dejavnosti knjigoveštva z dnem 25. 11. 2009. Pred tem je zaposlovala skupaj 25 delavcev, od tega 20 v knjigoveznici, v tej zvezi jih je bilo 16 predvidenih za presežek, 4 delavci so uživali posebno varstvo pred odpovedjo pogodbe, 1 delavec pa je bil hišnik – skrbnik, ki je po odpovedi pogodb ostal edini zaposlen pri prvotoženi stranki. Ta je predhodno izdelala program razreševanja presežnih delavcev, v katerem je med ostalim opredelila ukrepe in kriterije za omilitev škodljivih posledic prenehanja delovnega razmerja. Program je tudi finančno ovrednotila tako, da je vsakemu odpuščenemu delavcu pripadala ustrezna odpravnina ter nadomestilo za čas odpovednega roka. Prvotožena stranka je v celoti sodelovala s sindikatom in o izvedenem postopku obvestila tudi zavod za zaposlovanje.

Prvotožena stranka je z listinskimi podatki in izpovedbo direktorja B.G. dokazala, da so takšnim razlogom botrovale izredno negativne gospodarske razmere in padec cen v dejavnosti knjigoveštva, saj je poslovno leto 2008 končala z izgubo 900.000,00 EUR, pri čemer je v drugi polovici leta 2009 ugotovila še slabše poslovanje, saj se je za več kot 50 % zmanjšala proizvodnja v knjigoveznici. Če bi nadaljevala z dejavnostjo, bi končala v stečajnem postopku. Zato je uprava družbe dne 18. 11. 2009 sprejela sklep o prodaji nepotrebnega premoženja, to je konkretnih strojev, glede katerih je bila na podlagi javnega razpisa zainteresirana za njihov odkup le drugotožena stranka, ki je med ostalim poslovanjem registrirana tudi za dejavnost knjigoveštva. Tako izkazani razlogi, ki predstavljajo dejansko podlago za odpoved pogodb o zaposlitvi presežnim delavcem, pa so v konkretnem primeru za presojo tožnikovih zahtevkov odločilnega pomena. Poleg tega pritožbeno sodišče soglaša z obrazložitvijo v izpodbijani sodbi, da v zadevi ni šlo za prenos knjigoveške dejavnosti med prvo in drugotoženo stranko, ki sta sicer povezani s skupino K., vendar gre pri obeh za samostojni gospodarski družbi, brez medsebojnega vpliva na zaposlene delavce. Ne glede na navedeno ima drugotožena stranka status invalidskega podjetja, ki je v spornem času zaposlovala okoli 270 delavcev, pretežno invalidov. V tej zvezi je drugotožena stranka dokazala, da je takrat zaposlovala zgolj delavce s statusom invalida in za določen čas, vse z namenom, da bi obdržala predpisano kvoto zaposlenih invalidov in s tem status takšnega podjetja.

Neutemeljena je pritožba, da bi moral tožnik in delavci, ki jim je bila odpovedana pogodba na enak način, obdržati delovno razmerje pod pogoji prenosa dejavnosti iz 73. čl. ZDR. Pritožbeno sodišče soglaša z obrazloženimi razlogi v izpodbijani sodbi, da v spornem primeru ni šlo za spremembo delodajalca v skladu z navedeno zakonsko določbo, temveč za situacijo odpovedi pogodb večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov na podlagi programa razrešitve presežnih delavcev pri prvotoženi stranki. Drugotožena stranka ni v ničemer nadaljevala ali prevzela dejavnost knjigoveštva od prvotožene stranke, saj je sama že od prej izvajala to dejavnost, v kolikor pa je od nje kupila določeno premoženje, predvsem stroje za linijo mehke vezave, pa je s takšnim ravnanjem zamenjala zgolj tiste stroje, ki zaradi dotrajanosti niso bili več uporabni. Tožnik se sicer v pritožbi zavzema, da bi morala drugotožena stranka predložiti pogodbe o poslovnem sodelovanju z družbami (navaja jih konkretno) glede knjigoveštva in tiskanja, vendar po ugotovitvi pritožbenega sodišča predstavlja takšen predlog pritožbeno novoto, ki se ne more več upoštevati (337. čl. v zvezi z 286. čl. ZPP).

Ostali pritožbeni razlogi pa za drugačno odločitev niso pomembni oz. v ničemer ne vplivajo na sprejeto sodno presojo (1. odst. 360. čl. ZPP). Gre predvsem za navajanje pritožbe, da je prvotožena stranka pri izpodbijani odpovedi v vsebinskem smislu izhajala iz enakih razlogov kot pri odpovedi z dne 30. 4. 2009, in da je tožnika po odpravi takšne odpovedi šikanirala, ker je moral opravljati druga dela v neprimernih prostorih. Vendar je v sporu glede glede tega dokazala, da temu ni bilo tako. V tej zvezi je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je zavrnilo takšno tožnikovo uveljavljanje.

Zato je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo izpodbijano sodbo (353. čl. ZPP).

Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam krije svoje pritožbene stroške (1. odst. 165. čl. v zvezi s 1. odst. 155. čl. ZPP).

Opr. št: Pdp 1400/2010, ECLI:SI:VDSS:2010:PDP.1400.2010

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.