VDSS sodba Pdp 1051/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-01-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

obnova postopka - nova dejstva in dokazi - nadomestitveni postopek - delovno razmerje

Tožnik ne more imeti delovnega razmerja za poln delovni čas za isto obdobje pri dveh delodajalcih. Zato je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da se za obdobje, ko ima tožnik delovno razmerje priznano od drugega delodajalca, zavrne zahtevek za priznanje delovnega razmerja oziroma za plačilo denarnih zneskov, izhajajočih iz delovnega razmerja, od tožene stranke.

Pritožba se zavrne in se potrdi v izpodbijanem delu sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da se ugotovi, da je bilo delovno razmerje med tožnikom in toženo stranko brez pisne pogodbe o zaposlitvi sklenjeno za čas od 5. 2. 2004 do 21. 4. 2004 ter da je tožena stranka dolžna tožniku v delovno knjižico vpisati delovno dobo za čas od 5. 2. 2004 do 21. 4. 2004 in ji za vse obdobje priznati vse pravice iz dela in po delu (I. točka). V nadaljevanju je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati stroške prevoza na delo in z dela za mesec februar 2004 v višini 38,53 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 3. 2004 dalje do plačila, za mesec marec 2004 v višini 38,53 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2004 dalje do plačila ter za mesec april 2004 v višini 15,16 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 5. 2004 dalje do plačila (II. točka). Prav tako je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek za obračun in izplačilo regresa za prehrano za mesec februar 2004 v višini 51,50 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 3. 2004 dalje do plačila, za mesec marec 2004 v višini 69,67 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2004 dalje do plačila ter za mesec april 2004 v višini 48,47 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 5. 2004 dalje do plačila (III. točka). Prav tako je zavrnilo zahtevek za obračun in izplačilo dodatka za dežurstvo za čas od 5. 2. 2004 do 1. 5. 2004 in sicer za mesec februar 2004 v višini 1.847,73 SIT oziroma 7,71 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 3. 2004 dalje do plačila, za mesec marec 2004 2.499,87 SIT oziroma 10,43 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2000 dalje do plačila ter za mesec april 2004 v višini 2.391,18 SIT oziroma 9,98 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2004 dalje do plačila (IV. točka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku obračunati in izplačati pripadajoče plače za čas od oktobra 2004, in sicer za mesec oktober 2004 v višini 42,36 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 11. 2004 dalje do plačila, za mesec november 2004 v višini 469,00 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 12. 2004 dalje do plačila, za mesec december 2004 v višini 490,32 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 1. 2005 dalje do plačila, za mesec januar v višini 447,68 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 2. 2005 dalje do plačila, za mesec februar 2005 v višini 426,36 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 3. 2005 dalje do plačila, za mesec marec 2005 v višini 490,32 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2004 dalje do plačila, za mesec marec v višini 319,77 EUR neto skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 5. 2005 dalje do plačila, vse po predhodnem odvodu prispevkov in davkov od bruto pripadajočih plač. Zavrnilo je tudi zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku v delovno knjižico kot delovno dobo vpisati obdobje od 18. 10. 2004 do 21. 4. 2005 in mu z isto obdobje priznati vse preostale pravice iz dela in po delu (V. točka). Zavrnilo je zahtevek za plačilo regresa za letni dopust za leto 2005 v sorazmerni višini 171,23 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 6. 2005 dalje do plačila po predhodnem odvodu davkov od bruto zneska 197,89 EUR (VI. točka). Toženi stranki je naložilo v plačilo za regres za leto 2004 od zneska 497,76 EUR plačilo zakonskih  zamudnih obresti od 22. 10. 2004 do plačila, v roku osem dni pod izvršbo. Kar je zahteval tožnik več (zakonske zamudne obresti od 30. 6. 2004 do 21. 10. 2004, je zavrnilo (VII. točka). Odločilo je, da tožena stranka krije svoje stroške postopka (VIII. točka).

Tožnik vlaga laično pritožbo in v njej navaja, da v celoti zavrača sodbo sodišča, ker je ta sodba brez pravne podlage, zavajajoča, enostranska, nepravična in ne temelji na pravni podlagi ter je izkazana brez vsakršnih dokaznih listin ter ne temelji na izreku sodbe višjega sodišča z dne 27. 1. 2010. Ne strinja se s tem, kako je lahko tožena stranka dala šele po 10 mesecih predlog za obnovo postopka na podlagi ene listine (ZPIZ) in je brez vsakih drugih dokazov sodišče prve stopnje ugodilo toženi stranki ter dovolilo obnovo postopka, brez tega da bi upoštevalo njegovo pritožbo, v kateri je delovno sodišče obvestil o svojih zahtevkih in pobudah, kar pa absolutno ni upoštevano v izreku sodbe. Po njegovi oceni so bili zamujeni vsi pritožbeni roki tožene stranke ter je sodišče naredilo tukaj veliko napako, saj je tožena stranka imela čas šestih let, da bi pridobila vso dokumentacijo, ki jo je želela. Ne strinja se tudi z obnovo postopka, ki jo je vodila ista sodnica, ki je prej vodila ta postopek, kajti ta je bila že tedaj pristranska ter je postopek vodila vseskozi v prid toženi stranki. Navaja, da je bil v firmi V. d.o.o. v delovnem razmerju v času od 10. 5. 1997 do 31. 12. 1997, ko mu je prenehalo delovno razmerje. Ocenjuje, da je delavec v delovnem razmerju, kjer hodi v službo in prejema plačo. Zato zahteva in predlaga višjemu sodišču, da pridobi od tožene stranke dokumente, kdaj so bili plačani prispevki in kdaj mu je bilo v delovno knjižico vpisano, kar je odločilo sodišče, kajti rok je bil osem dni za izpolnitev pravnomočne sodbe. Zakon velja za vse udeležence v postopku enako in tako je tožena stranka zamudila vse pritožbene roke. Čudi ga, kako je lahko Delovno sodišče v Mariboru storniralo sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, saj to ni v njegovi pristojnosti. Navaja, da je laž, da je prišlo do prekrivanja podatkov, pri vsej zadevi ni on nič kriv, kajti kljub vsem tožbam ter pozitivnim rešitvam nikoli ni dosegel svoje pravice. Že v prvem primeru V. d.o.o. je čakal na pravico sedem let, da se je zadeva zaključila v tem obdobju in je bil ves čas brez dohodka za preživljanje. Tudi v firmi T. d.o.o. je bil izigran in postavljen na cesto. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pridobi vse dokaze, za katere je predlagal, da jih pridobi Delovno sodišče v Mariboru, ki pa sicer ni storilo nič, pri čemer on ni naredil nič nepoštenega in ni nikogar ogoljufal. Navaja, da je psihično bolan od vseh dolgotrajnih tožarjenj brez uspeha.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v izpodbijanem delu v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

Obnova postopka je na podlagi 394. člena ZPP izredno pravno sredstvo. Po določilih 3. odstavka 86. člena ZPP v postopku z izrednimi pravni sredstvi lahko stranka opravlja pravdna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik, pri čemer določba prejšnjega odstavka ne velja v primerih, če ima stranka ali njen zakoniti zastopnik opravljen pravniški državni izpit, kot to določa 4. odstavek 86. člena ZPP. Obnovitveni postopek se sicer deli v tri stadije in sicer v pripravljalni postopek, namenjen preizkusu, ali je obnovitveni postopek pravočasen, popoln in dopusten, razveljavitveni postopek (iudicatum rescidendens), ki je namenjen razveljavitvi pravnomočne sodne odločbe, ter nadomestitveni postopek (iudicium restitutori), ki je namenjen izdaji nove odločbe. V predmetni zadevi je šlo za postopek v fazi nadomestitvenega postopka. Tožnik je vložil laično pritožbo in ga v postopku obnove postopka kot izrednega pravnega sredstva ni zastopal odvetnik in tudi ni zatrjeval, da ima pravniški državni izpit. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo obravnavalo meritorno, pri čemer se sklicuje na stališče dr. Aleša Galiča iz Komentarja ZPP k 86. členu (stran 369) in sicer, da se je v postopku obnove postopka sporno, ali se zahteva po obveznem odvetniškem zastopanju nanaša le na postopek razveljavitve ali tudi na postopek (ponovnega) odločanja o glavni stvari, torej potem, ko sodišče izreče, da je obnova postopka dopustna. Ko se o zahtevku odloča ločeno, je smiselna razlaga, da mora biti obvezno odvetniško zastopanje podano le v prvi fazi postopka – torej do pravnomočnosti odločbe o dovolitvi obnove. V drugi fazi se namreč postopek prav v ničemer ne razlikuje od prvotnega postopka pred sodiščem, za katerega pa ni predpisano obvezno odvetniško zastopanje. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika obravnavalo meritorno.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v zadevi opr. št. Pd 544/2007-82 z dne 12. 1. 2001 izdalo sklep, s katerim je odločilo, da se dovoli obnova postopka pravnomočno končanega s sodbo Delovnega sodišča v Mariboru opr. št. Pd 544/2007 z dne 28. 10. 2010 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani z dne 13. 1. 2010 opr. št. Pdp 159/2009 ter se sodbi razveljavita, razen glede zahtevka, s katerim je bilo ugotovljeno, da je delovno razmerje tožniku nezakonito prenehalo 24. 10. 2004. Ugotoviti je, da je tožena stranka podala predlog za obnovo postopka iz razloga po 10. točki 394. člena ZPP, ki sicer določa, da se postopek, ki je s sodno odločbo pravnomočno končan, lahko na predlog stranke obnovi, če stranka zve za nova dejstva, ali pa najde ali pridobi možnosti uporabiti nove dokaze, na podlagi katerih bi lahko bila izdana zanjo ugodnejša odločba, če bi bila ta dejstva oziroma če bi bili ti dokazi uporabljeni v prejšnjem postopku. Skladno z določili 395. člena ZPP pa sodišče dovoli obnovo postopka samo, če jih stranka brez svoje krivde ni mogla uveljavljati, preden je bil prejšnji postopek končan s pravnomočno sodno odločbo, pri čemer 396. člen ZPP določa, da v primeru iz 10. točke 394. člena ZPP rok teče od dneva, ko je stranka mogla navesti sodišču nova dejstva oziroma nova dokazila. Ob navedenem obnove ni mogoče dovoliti, če preteče pet let od dneva, ko je postala odločba pravnomočna.

Glede na podane pritožbene ugovore tožnika, da so bili „zamujeni pritožbeni roki (15 dni)“, pritožbeno sodišče tožniku pojasnjuje, da ni šlo za postopek pritožbe, pač pa, kot že navedeno, postopek obnove postopka skladno z določili 394. člena ZPP. Tožena stranka je predlagala obnovo postopka, ker je dne 27. 10. 2010 prejela odločbo Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije opr. št. ... z dne 19. 10. 2010, iz katere izhaja, da tožnik nima lastnosti zavarovanca pokojninskega in invalidskega zavarovanja iz naslova delovnega razmerja na podlagi 13. člena ZPIZ-1 pri toženi stranki od 5. 2. 2004 do 21. 4. 2004 in od 28. 10. 2004 do 24. 4. 2005, pri čemer iz obrazložitve izhaja, da je bila tožniku na podlagi sodbe Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 758/99-3 z dne 14. 9. 2000 za obdobje od 16. 6. 1998 do 21. 4. 2004 in od 28. 10. 2004 do 6. 7. 2005 že izdana odločba o lastnosti zavarovanca pri zavezancu za prispevek V. d.o.o., ... iz naslova delovnega razmerja. Zanj so bili tudi poravnani davki in prispevki za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Glede na to, da je postal sklep o dovolitvi obnove z dne 12. 1. 2011 pravnomočen, je sodišče utemeljeno obravnavalo zadevo po vsebini in tako ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da sodišče prve stopnje ne more odločati o pravnomočnih zadevah, o katerih je odločalo višje sodišče.

Prav tako je neupošteven in tudi nekorekten pritožbeni ugovor tožene stranke, da je ista sodnica vodila postopek obnove postopka in je bila že v prejšnjem postopku pristranska in je vseskozi vodila postopek v korist tožene stranke. Navedeno nikakor ne drži, saj iz predloženega spisa izhaja, da je tožnik v predhodnem postopku uspel, torej zagotovo sodnica ni vodila postopka pristransko. Prav tako pritožbeno sodišče tožniku pojasnjuje, da po določilih Sodnega reda v primeru obnove postopka vodi postopek isti sodnik, ki je odločal že v prejšnjem rednem postopku.

Sodišče prve stopnje v obrazložitvi pravilno navede, da ima delavec lahko sklenjeno delovno razmerje za polni delovni čas le pri enem delodajalcu, izjemoma je dovoljeno dopolnilno delo pri drugem delodajalcu, vendar največ za osem ur tedensko (146. člen ZDR). Tako tožnik ne more imeti dvakratno delovno razmerje za poln delovni čas za isto obdobje pri dveh delodajalcih in zato je sodišče pravilno odločilo, da tožnik ne more imeti za obdobje, ki ima že priznano od delodajalca V. d.o.o., delovno razmerje pri toženi stranki in posledično je utemeljeno zavrnilo tudi denarne zneske izhajajoče iz delovnega razmerja za to sporno obdobje. Tako je sodišče tožniku utemeljeno zavrnilo tožbene zahtevke, razen v točki VII, ko je odločilo, da tožniku zakonite zamudne obresti od regresa za leto 2004 od zneska 497,96 EUR pripadajo od 22. 10. 2004 do plačila (VIII. točka).

Prav tako ni mogoče slediti pritožbeni zahtevi, da naj višje sodišče pridobi od tožene stranke dokumente, kdaj so bili plačani prispevki in kdaj mu je bilo v delovno knjižico vpisano, kar je odločilo sodišče, saj je bil rok osem dni. Pritožbeno sodišče tožniku pojasnjuje, da navedeno ni v njegovi pristojnosti, pač pa je bil tožnik tisti, ki bi lahko predlagal toženi stranki prostovoljno izvršitev sodne odločbe, v kolikor pa to tožena stranka ne bi realizirala, pa bi lahko zahteval izvršitev pravnomočne sodne odločbe pred pristojnim rednim sodiščem.

V kolikor je tožena stranka prejela odločbo ZPIZ po 10-ih mesecih, ko je sama želela realizirati tožnikove pravice iz pravnomočne sodbe odločbe, ni zamudila nikakršnega roka za vložitev predloga za obnovo postopka, saj ne gre za pritožbo, kot to zmotno meni tožnik, saj ZPP določa subjektivni rok za vložitev predloga za obnovo postopka, ki ga tožena stranka ni zamudila, saj je vložila predloga za obnovo postopka v roku 30 dni, ko je prejela odločbo ZPIZ, s katero se je seznanila, da ima tožnik za sporno obdobje že priznano delovno razmerje in tudi plačane prispevke. Tožena stranka tudi ni zamudila objektivnega roka 5 let, ki še ni potekel, saj je šlo za odločitev sodišča pred 10 meseci. Sicer pa je sklep o dovolitvi obnove pravnomočen.

Dejstvo, da je tožnik čakal na rešitev spora pri firmi V. d.o.o. kar sedem let, da je bil v tem času brez dohodkov in tudi psihično zlomljen, na rešitev postopka v tej zadevi ne more vplivati.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zoper ugodilni del sodbe zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v določilih 353. člena ZPP.

ZPP člen 194, 194/1, 194/1-10. ZDR člen 146. ZPIZ-1 člen 13, 15.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.