VDSS sklep Pdp 1114/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-03-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tožnica bi tožbo morala vložiti v roku 30 dni po izteku roka, ki ga je imela na voljo tožena stranka, da odloči o njeni zahtevi za varstvo pravic za ugotovitev nezakonitosti aneksa k pogodbi o zaposlitvi v zvezi s prevedbo in določitvijo plačnega razreda. Ker tega roka ni spoštovala, ampak je tožbo vložila po tem, ko je tožena stranka (po izteku roka) odločila o zahtevi za varstvo pravic, tožba ni dopustna. Rok za sodno varstvo iz 204. čl. ZDR je prekluzivni materialni rok, zato kasnejša odločitev delodajalca o ugovoru delavca, sprejeta po preteku 30 dnevnega roka iz 2. odst. 204. čl. ZDR, delavcu ne more odpreti novega roka za sodno varstvo.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje tožbo zavrglo.

Zoper takšen sklep se tožnica pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku. Navaja, da je dne 26. 1. 2009 prejela odgovor tožene stranke, s katerim je ta odločila o ugovoru tožnice iz avgusta 2008. Tožnica je tožbo vložila v skladu s pravnim poukom o pravici tožnice, da zahteva sodno varstvo. Tožnica nadalje navaja, da gre za denarno terjatev, saj se uveljavitev novega plačnega sistema nanaša zgolj na novo določitev plač javnim uslužbencem. To izhaja tudi iz predhodnih in končnih določb Zakona o sistemu plač v javnem sektorju o tem, da se javni uslužbenci funkcionarji po uveljavitvi predpisov in kolektivnih pogodb, usklajenih s tem zakonom, uvrstijo v plačilne razrede v skladu s temi predpisi in kolektivnimi pogodbami. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) v zvezi s 366. členom ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo določbe ZPP o zavrženju tožbe (prvi odstavek 274. člena ZPP), saj je ugotovilo, da je bila vložena prepozno.

Izpodbijani aneks k pogodbi o zaposlitvi je bil izdan na podlagi Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS - Ur. l. RS, št. 56/2002 in nadaljnji), zato je tožnica ravnala v skladu s četrtim odstavkom 3. a člena tega zakona, ko je od tožene stranke pisno zahtevala, da ugotovi domnevno nezakonitost pri določitvi njene plače. V skladu s citirano določbo lahko javni uslužbenec ali funkcionar, ki ugotovi, da mu je bila plača določena in izplačana v nasprotju s tretjim odstavkom 3. člena ZSPJS, od delodajalca pisno zahteva, da ugotovi to nezakonitost in ravna v skladu z zakonom. Če delodajalec v roku osmih delovnih dni od vložitve pisne zahteve ne izda obvestila o ugotovitvi neskladnosti določb o plači v pogodbi o zaposlitvi javnega uslužbenca, lahko javni uslužbenec s tožbo zahteva od pristojnega sodišča ugotovitev te nezakonitosti ter izplačilo razlike med izplačano in zakonito določeno plačo.

Rok za sodno varstvo v ZSPJS ni določen, zato je glede tega vprašanja potrebno uporabiti določbo drugega odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji). Ta določa, da če delodajalec v zakonsko določenem roku po vročeni pisni zahtevi delavca ne izpolni svoje obveznosti iz delovnega razmerja oziroma ne odpravi kršitve, lahko delavec v roku 30 dni od poteka roka za izpolnitev obveznosti oziroma odpravo kršitev s strani delodajalca, zahteva sodno varstvo pred pristojnim delovnim sodiščem.

Glede na navedeno bi tožnica tožbo morala vložiti v roku 30 dni po izteku 8 dni, v katerih tožena stranka ni odgovorila na njeno „zavrnitev in ugovor podpisa aneksa k pogodbi o zaposlitvi“. Sodišče prve stopnje tako pravilno ugotavlja, da je tožena stranka zavrnitev in ugovor podpisa aneksa k pogodbi o zaposlitvi prejela 25. 8. 2008, kar pomeni, da se je 8-dnevni rok za odločitev tožene stranke (pri čemer se računajo le delovni dnevi) iztekel 4. 9. 2008 in da je z naslednjim dnem pričel teči 30-dnevni prekluzivni zakonski rok za vložitev tožbe, ki se je iztekel 6. 10. 2008. Ob ugotovitvi, da je tožnica tožbo vložila šele 20. 2. 2009, je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da zavrže tožbo.

S tem, da je tožena stranka po izteku roka 8 dni odločila o ugovoru tožnice, tožnici ni bil odprt nov rok za sodno varstvo, temveč bi tožnica tožbo morala vložiti v prekluzivnem materialnem roku iz drugega odstavka 204. člena ZDR. Res je sicer, da sta prej veljavni Zakon o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90) in Zakon o delovnih razmerjih iz leta 1990 (ZDR/90 - Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93) sodno varstvo vezala na dokončno odločitev delodajalca, vendar je ureditev v ZDR sedaj drugačna. Ob stališču, da gre pri rokih za sodno varstvo iz 204. člena ZDR za prekluzivne materialne roke, kasnejša odločitev delodajalca o ugovoru delavcu ne more odpreti novega roka za vložitev tožbe.

Zmotno je pritožbeno stališče, da naj bi v tem sporu šlo za denarno terjatev, zaradi česar bi tožnica v skladu s četrtim odstavkom 204. člena ZDR terjatev lahko uveljavljala neposredno pred sodiščem, ne glede na rok iz drugega odstavka istega člena. Vendar pa v tej zadevi ne gre za denarno terjatev v smislu določbe četrtega odstavka 204. člena ZDR, saj tožnica s tožbo ne zahteva po višini opredeljenega denarnega zneska, ki bi bil po temelju nesporen, temveč zahteva ugotovitev nezakonitosti ponujenega aneksa k pogodbi o zaposlitvi, izstavitev drugačnega aneksa, ki bo vseboval drugačne zneske ter izplačilo razlik v plači, ob upoštevanju tako spremenjenega aneksa k pogodbi o zaposlitvi. Celo v primeru, če bi na podlagi takšnega pravnega naslova tožnica zahtevala plačilo po višini opredeljenega zneska, bi takšnega zahtevka ne mogli šteti za denarni zahtevek, s katerim se delavec lahko obrne neposredno na sodišče. Sicer pa je citirana določba četrtega odstavka 3. a člena ZSPJS za javne uslužbence in funkcionarje uvedla procesno predpostavko predsodnega varstva pravic tudi za denarne terjatve.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 2. točke 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZSPJS člen 3, 3/3, 3.a. ZDR člen 204, 204/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.