VDSS sodba in sklep Pdp 1243/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-03-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tožnica je tako z razporeditvijo na delo v invalidsko delavnico kot z občasnim opravljanjem drugih del, za katerega je prejemala sicer plačilo po pogodbi o zaposlitvi, soglašala in temu ni ugovarjala. Ker niti iz njene izpovedi ne izhaja nestrinjanje z dejanskim opravljanjem drugih del ali da bi bila zaradi opravljanja drugih del kakorkoli prizadeta, ravnanje tožene stranke nima znakov nadlegovanja na delu, tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine pa ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdita sodba in 2. točka izreka sklepa sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati odškodnino v znesku 40.000,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 18. 5. 2005 dalje, v 8 dneh (1.1. točka izreka sodbe). Prav tako je zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici za čas od 18. 5. 2005 dalje obračunati mesečno razliko med neto plačo v višini 650,00 EUR, do katere bi bila tožnica upravičena, če bi delala in se ne bi s 18. 5. 2005 invalidsko upokojila, ter invalidsko pokojnino v znesku 290,49 EUR, ki jo tožnica prejema, ter tako dobljeno razliko plačati na osebni račun tožnice, skupaj s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posameznega plačila do plačila, in sicer v zneskih, razvidnih iz 1.2. točke izreka sodbe. S sklepom je zavrglo tožbo v delu, kjer tožnica zahteva, da ji je tožena stranka dolžna za čas od datuma izpolnitve pogojev za starostno upokojitev dalje, t.j. od 19. 5. 2005 dalje, plačevati mesečno razliko med višino starostne pokojnine, ki bi jo tožnica prejemala, če bi se prvič upokojila ob izpolnitvi pogojev za starostno upokojitev, in invalidsko pokojnino, ki jo prejema (1. točka izreka sklepa). Odločilo je še, da tožnica sama krije svoje stroške postopka in da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti njene stroške postopka v znesku 3.670,04 EUR, v 8 dneh, po tem roku pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila (2. točka izreka sklepa).

Zoper navedeno sodbo in 2. točko izreka sklepa (odločitev o stroških postopka) se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po določilih prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo in izpodbijani del sklepa razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, ali pa ju spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi in toženi stranki naloži povrnitev njenih stroškov. Navaja, da ima izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti ter ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih, sodišče prve stopnje pa je sodbo oprlo tudi na nedovoljena razpolaganja strank. S tem, ko je dopustilo dokaz tožene stranke po vpogledu v fotografije, tožnici pa ni dovolilo vpogleda v listine, ki jih je predložila na naroku dne 3. 7. 2009, je sodišče prve stopnje toženo stranko postavilo v privilegiran položaj, tožnici pa odvzelo možnost dokazovanja njenih navedb. Listine, ki jih je predložila tožnica na naroku dne 3. 7. 2009, so bile v zvezi z zaslišanjem priče L. in nujno potrebne za popolno razjasnitev dejanskega stanja. Navedbe direktorja na zaslišanju dne 3. 7. 2009 so bile nedovoljene novote, sodišče pa je dopustilo dokaze (fotografije), kar je po mnenju tožnice prepozno, s čimer je podana kršitev določb postopka. Meni, da je bilo za ugotovitev dejanskega stanja ter za potrditev verodostojnosti izpovedi prič potrebno soočiti tožnico in pričo P.. Z zavrnitvijo dokaza z izvedencem je bilo tožnici onemogočeno dokazovanje vzročne zveze. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnica ni dokazala, da ji je tožena stranka namerno dodeljevala neprimerne naloge, ki so bile pod ravnijo njene sposobnosti in kvalifikacij in s tem nad njo izvajala psihično nasilje, je nepravilna in v nasprotju z dejanskim stanjem, zlasti z izpovedjo L. in J.. Prav tako ne drži, da naj tožnica ne bi dokazala neprimernega obnašanja nadrejenih in drugih sodelavcev do nje. Neutemeljeno je sodišče sledilo neverodostojnim in neresničnim izpovedim prič P., S. ter direktorja K., niti ni obrazložilo, zakaj je dalo večjo težo njihovim izpovedim. Sodišče je ignoriralo dejstvo, da je pri odškodninskih sporih dokazno breme za ekskulpacijo krivde na strani tožene stranke. Tožnica je šele kasneje ugotovila, da je v darilu tudi steklenica v obliki falusa. V času, ko so bile posnete fotografije, jo še ni nihče zbadal z neprimernimi opazkami. Imen ostalih delavcev se tožnica v vlogah in na zaslišanju ni spomnila, zato z navajanjem imen na naroku dne 7. 10. 2009 ni šlo za nove navedbe, temveč za konkretizacijo že podanih navedb. Ne strinja se z ugotovitvijo, da je tožena stranka ni nadlegovala s tem, ko je v času bolniškega staleža pogosto zasledovala in kontrolirala na domu. Sodišče prve stopnje je svoje zaključke glede neobstoja vzročne zveze oprlo na mnenje psihologa z dne 14. 10. 2004, kar je nedopustno, ker nima potrebnega strokovnega znanja. Meni, da je iz mnenja invalidske komisije razvidno, da je do delovne nezmožnosti prišlo zaradi ravnanj tožene stranke. To naj bi bilo razvidno iz mnenja psihiatrinje A.P. z dne 9. 4. 2003 in iz kasnejšega izvida psihiatra L.Z. iz leta 2007. Uveljavlja povrnitev pritožbenih stroškov.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 - 45/2008) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Uvodoma pritožba uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, vendar ne zatrjuje, v čem naj bi obstajalo nasprotje med listinami v spisu in tem, kar se v razlogih sodbe navaja o vsebini teh listin in tega očitka ne konkretizira. Pritožbeno sodišče pri preizkusu takšnega nasprotja ni ugotovilo. Ni podana niti zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Za tako kršitev bi šlo, če bi imela sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. Po presoji pritožbenega sodišča izpodbijana sodba takih pomanjkljivosti nima, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi o tistih, ki jih tožnica navaja v pritožbi. Po opravljenem pritožbenem preizkusu pritožbeno sodišče ne ugotavlja, da bi sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na nedopustna razpolaganja tožene stranke, zato ni podana zatrjevana kršitev iz 6. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Pritožba nadalje očita, da je sodišče prve stopnje s tem, ko je dopustilo dokaz tožene stranke po vpogledu v fotografije, tožnici pa ni dovolilo vpogleda v listine, ki jih je predložila na naroku dne 3. 7. 2009, toženo stranko postavilo v privilegiran položaj, tožnici pa odvzelo možnost dokazovanja njenih navedb. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je sodišče prve stopnje na naroku dne 3. 7. 2009 poleg dokaznih predlogov tožnice zavrnilo tudi dokazne predloge tožene stranke (list. št. 126 in 127). Poleg tega, da je bilo predloženo dokazno gradivo tožnice podvrženo prekluziji v smislu določb 286. člena ZPP, je sodišče prve stopnje tudi pravilno pojasnilo, da se dokazi (priloga A/42) ne nanašajo na predmet zadeve oziroma se nanašajo na drugo delavko in tako niso bili potrebni za odločitev v tem sporu. S pritožbenim navedbami, da so bile listine, ki jih je predložila tožnica na naroku dne 3. 7. 2009 v zvezi z zaslišanjem priče L., nujno potrebne za popolno razjasnitev dejanskega stanja v obravnavani zadevi, se pritožbeno sodišče zato ne strinja. Ne držijo niti pritožbene navedbe, da so navedbe direktorja o počutju tožnice na praznovanju njenega 50. letnega rojstnega dne nedopustne novote. Pritožba očitno prezre, da je bila priča L. (sodelavka tožnice) tista, ki je v svoji izpovedi na naroku dne 20. 5. 2009 prvič omenila dogodek v zvezi s praznovanjem tožničinega 50. rojstnega dne, čeprav takrat s tožnico ni delala, na naroku dne 3. 7. 2009 pa je dogajanje na praznovanju rojstnega dne opisala tudi tožnica. Istega dne se je direktor tožene stranke K. v svoji izpovedi branil pred očitki tožnice o nadlegovanju, zaradi česar njegovih navedb ni mogoče šteti za nedovoljene pritožbene novote. Takrat je v pojasnilo svoje izpovedi in za potrebe razjasnitve dejanskega stanja v zadevi predlagal vpogled v fotografije s tožničinega rojstnega dneva. Po dostavi fotografij v dveh izvodih je sodišče prve stopnje predlagani dokaz z vpogledom fotografije na naslednjem naroku 7. 10. 2009 tudi dopustilo. Pri tem ni kršilo določbe 286. člena ZPP, temveč je postopalo v skladu z načelom materialnega pravdnega vodstva iz 285. člena ZPP in izvedlo potrebne dokaze z namenom, da se razčistijo sporna dejanska vprašanja oziroma dopolni dejansko stanje, ki se nanaša na izpoved direktorja tožene stranke.

Pritožnica ima prav le v tem, da je predlagala soočenje nje in priče P.. Ta dokazni predlog je bil podan na zadnjem naroku za glavno obravnavo po zaslišanju nadrejenega delavca P.. Kot je razvidno iz zapisnika (list. št. 161) sta stranki po soočenju tožnice in priče S. najprej menili, da so bili izvedeni vsi potrebni predlagani dokazi, tožnica pa je naknadno predlagala še soočenje nje in priče P. v zvezi zatrjevanimi zasmehovanji s strani ostalih sodelavcev, katerih imen v svoji izpovedi sprva ni želela razkriti. Glede na navedeno je bil dokazni predlog s soočenjem po mnenju pritožbenega sodišča podan zaradi zavlačevanja postopka, saj ob že predlaganih in izvedenih dokazih ni bilo potrebe po soočenju, ki je po določilu 3. odstavka 239. člena ZPP predvideno le kot ena od možnosti zaslišanja priče in stranke.

Tožnica je v tem sporu uveljavljala plačilo odškodnine zaradi dalj časa trajajočega psihičnega nasilja na delovnem mestu in zaradi dveh nezakonitih odpovedi pogodb o zaposlitvi s strani  tožene stranke (11. 2. 2003 in 8. 10. 2004). Delovno in socialno sodišče  v Ljubljani je s sodbo v zadevi I Pd 280/2003 z dne 5. 6. 2003 v zvezi s sodbo Višjega delovno in socialnega sodišča Pdp 1224/2003 z dne 18. 12. 2003 in sodbo Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 87/2004 z dne 4. 5. 2004 ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 2. 2003 ter ugodilo reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku tožnice. S sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani v zadevi I Pd 1123/2004 z dne 4. 7. 2006 je bila ugotovljena tudi nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 10. 2004 ter ugodeno reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku za čas od 7. 11. 2004 do 18. 5. 2005, ko se je tožnica invalidsko upokojila. V tem sporu je tožnica zahtevala plačilo premoženjske škode od dneva upokojitve dalje, tj. od 18. 5. 2005 dalje. S pripravljalno vlogo z dne 12. 5. 2009 je  tožnica opredelila premoženjske škodo, tako da je zahtevala izplačilo mesečnih razlik med plačo v višini 650 EUR, ki bi jo prejemala, če se ne bi upokojila, in izplačano invalidsko pokojnino v višini 290,49 EUR mesečno ter izplačila razlik med invalidsko pokojnino, ki jo prejema, in starostno pokojnino, ki bi jo prejemala, če bi se ob izpolnitvi pogojev dne 18. 9. 2015 starostno upokojila, skupno 17.059,33 EUR. Zahtevala je tudi povrnitev nepremoženjske škode v skupni višini 40.000,00 EUR, in sicer iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti v času zdravljenja znesek 10.000,00 EUR, iz naslova pretrpljenega primarnega in sekundarnega strahu 5.000,00 EUR, iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 20.000,00 EUR in iz naslova mobbinga znesek 5.000,00 EUR. Sodišče prve stopnje je v tem postopku zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine v višini 40.000,00 EUR (1./1. točka izreka) ter zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo mesečno 650,00 EUR od 18. 5. 2005 dalje kot razliko v plači, ki bi jo prejemala, če bi delala in invalidsko pokojnino (1./2. točka izreka).

V spornem obdobju veljavni Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) je v 45. členu zagotavljal varstvo pred spolnim nadlegovanjem. Ni pa določal zaščite pred drugimi oblikami nadlegovanja, predvsem pred mobbingom oziroma trpinčenjem na delovnem mestu. Šele novelirani ZDR (ZDR-A, Ur. l. RS, št. 103/2007; veljavnost od 28. 11. 2007) je tudi določil, da je v primeru nezagotavljanja varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem, delodajalec delavcu odškodninsko odgovoren za nastalo škodo po splošnih pravilih civilnega prava. Pravni temelj za presojo odškodninske odgovornosti delodajalca v obravnavani zadevi tako predstavlja 184. člen ZDR, ki v primeru delavcu nastale škode pri delu ali v zvezi z delom ter škode, nastale delavcu s kršenjem pravic iz delovnega razmerja, predvideva uporabo splošnih pravil civilnega prava. Za obstoj odškodninske odgovornosti je potreben hkraten obstoj naslednjih predpostavk: nedopustno (protipravno) ravnanje, škoda, vzročna zveza in odgovornost povzročitelja škode.

Glede očitkov trpinčenja na delovnem mestu (dodeljevanje neprimernih nalog pod sposobnostjo tožnice, neprimernega obnašanja nadrejenih in drugih sodelavcev in kontrolo prisotnosti na domu v času tožničine odsotnosti iz zdravstvenih razlogov) sodišče prve stopnje ni ugotovilo elementa protipravnosti. Na podlagi zaslišanj prič in strank je sodišče ugotovilo, da tožnica ni dejansko opravljala dela po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi z dne 30. 8. 1999, temveč delo v invalidski delavnici, občasno pa tudi druga dela. Tožnica je tako z razporeditvijo na delo v invalidsko delavnico, kot tudi z občasnim opravljanjem drugih del, za katerega je prejemala sicer plačilo po pogodbi o zaposlitvi soglašala in temu ni ugovarjala. Iz njene izpovedi ne izhaja nestrinjanje z dejanskim opravljanjem drugih del ali da bi bila zaradi opravljanja kakorkoli prizadeta, zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da ravnanje tožene stranke zaradi tega očitka nima znakov nadlegovanja na delu.

Tako glede očitka neprimernega dodeljevanja nalog pod sposobnostjo tožnice kot tudi nadaljnjih dveh očitkov neprimernega obnašanja nadrejenih delavcev in drugih sodelavcev in kontrole prisotnosti na domu v času tožničine odsotnosti iz zdravstvenih razlogov pritožba očita nepravilne dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje. Pritožnica z navedbami, da iz njene izpovedi in prič L. in J. izhaja drugačno dejansko stanje, izraža nestrinjanje s sprejeto dokazno oceno sodišča prve stopnje. Skladno z načelom proste presoje dokazov (8. člen ZPP) o tem, katera dejstva šteje za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi celotnega dokaznega postopka. Svoje prepričanje o očitkih tožnice in dokazne teže posameznih dokazov je sodišče argumentiralo z jasnimi in razumljivimi razlogi, ki so sposobni pritožbenega preizkusa, metodološki napotek iz navedene določbe je sodišče pravilno upoštevalo, ocena izvedenih dokazov pa je tudi vsebinsko prepričljiva.

Pritožbeno sodišče vsebinsko sprejema oceno izvedenega dokaznega postopka o nedokazanosti navedenih očitkov, ki jo je sodišče podalo na 10. do 13. strani izpodbijane sodbe. Ne drži pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje pri nasprotujočih si izjavah med pričami in strankami ni navedlo, zakaj je dalo večjo težo posameznim dokazom. Odločilne razloge, zaradi katerih sodišče ni sledilo izpovedim prič, ki jih je predlagala tožnica, oziroma ju je štelo za neverodostojni, je sodišče prve stopnje izčrpno pojasnilo. Priči J. ni sledilo zato, ker razen pavšalnih in splošnih o neprimernem in žaljivem odnosu sodelavcev ni znal povedati, kdo konkretno naj bi izvajal mobbing nad tožnico, niti ni njegova izpoved  rezultat lastnega opažanja, izpovedi priče L. pa ni verjelo, ker v času tožničinega rojstnega dne še ni pričela z delom v invalidski delavnici, ker so njene navedbe v nasprotju s priloženimi slikami, ker se je po njeni izpovedi nadlegovanje tožnice dogajalo v obdobju od oktobra 2002 do maja 2003, čeprav je tožnica bila nazadnje pri delu 14. 1. 2003, poleg tega pa nobena od prič, niti tožnica v svoji izpovedi ni znala našteti imen sodelavcev, ki naj bi tožnico nadlegovali. Na bolj ali manj golo vztrajanje pritožbe, da se imen sodelavcev po šestih letih ni mogoče spomniti, pritožbeno sodišče izpostavlja, da je tožnica nekatera imena navajala celo na zadnjem naroku, medtem ko gre pri pritožbenem zatrjevanju, da vsebine darila v času fotografiranja še ni videla, za navajanje novih dejstev v pritožbenem postopku, kar ob neizpolnjevanju pogojev iz 286. v povezavi s 337. člena ZPP ni dovoljeno. Pritožbeno sodišče zato dokazno oceno o nedokazanosti očitkov tožnice o trpinčenju na delovnem mestu (mobbingu) sprejema.

Prav tako sprejema dokazno oceno glede nedokazane vzročne zveze med nezakonitima odpovedima pogodb o zaposlitvi in tožničinimi psihičnimi težavami. Pri svoji odločitvi se sodišče prve stopnje sklicuje na mnenje Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje z dne 18. 5. 2005. Navedeno mnenje predstavlja javno listino, torej po določbi 1. odstavka 224. člena ZPP listino, ki so jo izdali izvedenski organi pri izvrševanju pooblastila, ki jim je bilo poverjeno po 261. členu Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 s spremembami). Za dejstva, ugotovljena z javno listino, pa se domneva, da so resnična, če ni dokazano nasprotno. V izvedenskem organu je glede na tožničino zdravstveno stanje sodeloval specialist psihiatrične stroke. Iz navedene listine izhaja, da je bila tožnica vodena zaradi reaktivnega depresivnega stanja. Povzema mnenje psihologa z dne 14. 10. 2004, da gre pri tožnici za slabšo osnovno čustveno zrelost, zaradi česar stopajo v ospredje hujši regresivni mehanizmi v smislu hipohondrične preokupiranosti in prekomerne utrudljivosti in splošnega odpovedovanja in površinskim depresivnim reagiranjem. Ugotovitve o tem, da je depresivna motnja pri tožnici, kot glavni razlog za njeno invalidsko upokojitev, posledica podanih nezakonitih odpovedi, iz tega mnenja ne izhajajo. Neobstoj vzročne povezanosti med nezakonitima odpovedima pogodbe o zaposlitvi in tožničinimi psihičnimi težavami potrjujejo tudi ugotovitve izvedenke psihiatrinje sodišča v socialnem sporu, v katerem je tožnica sodelovala, in je bil pravnomočno končan s sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani opr. št. Ps 2507/2004 z dne 3. 3. 2006 (B/2). Z izvedenskim mnenjem psihiatrinje, s katerim tožnica utemeljuje izvenpravdni odškodninski zahtevek (A/8), je bilo ugotovljeno, da je tožničina zdravstvena problematika kompleksna, ker je v preteklih letih prebolevala objektivno težka somatska stanja, ki so bila v interakciji z njenim osebnostnim potencialom, kar je privedlo do njene psihične spremenjenosti. Zaradi te interakcije je pri tožnici prišlo do simptomov disfunkcionalnosti, osebnostne neprilagojenosti in anksioznosti, kar se je razvijalo več let. Pritožbeno sodišče nadalje ugotavlja, da izvid lečeče specialistke z dne 9. 4. 2003 ni v neskladju z mnenjem invalidske komisije, saj le navaja, da je tožnica izgubila službo v času bolniškega staleža, nima pa zaključka o vzročni povezavi med nezakonitimi odpovedima pogodbe o zaposlitvi in tožničinimi psihičnimi težavami. Glede na vse navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni bilo nobene potrebe po izvedbi dokaza z izvedencem medicinske stroke, za katerega je tožnica v pripravljalni vlogi (list. št. 47) pavšalno in splošno navajala, da se bo o vzrokih za invalidsko upokojitev in razlogih za nastanek tožničinih psihičnih težav prepričalo s pridobitvijo izvedenskega mnenja, na zadnjem naroku za glavno obravnavo, pa sta stranki soglašali, da so bili z izjemo naknadnega predloga po soočenju priče P. in tožnice, izvedeni vsi potrebni dokazi.

Ko je po presoji pritožbenega sodišča pravilno odločeno o tem, da pri prvih treh očitkih ni elementa protipravnosti, pri zadnjem očitku pa ni pravno relevantne vzročne zveze, odsotnost navedenih elementov onemogoča ugotovitev odškodninske odgovornosti tožene stranke in narekuje zavrnitev tožbenega zahtevka. Zato ni potrebno obravnavanje ostalih predpostavk odškodninskega delikta, zaradi česar se sodišče prve stopnje ni ukvarjalo z vprašanjem krivde. Pritožbeni očitek, da bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati, da se mora krivde po načelu obrnjenega dokaznega bremena razbremeniti tožena stranka, je zato neutemeljen. Na ostale pritožbene navedbe tožnice pa pritožbeno sodišče ne odgovarja, ker za odločitev v zadevi niso odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP).

Pritožbeno sodišče je, ko je ugotovilo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija, in tudi ne tisti, na obstoj katerih mora sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo in v skladu s 353. in 365. členom ZPP potrdilo izpodbijano sodbo, posledično pa tudi stroškovno odločitev v 2. točki izreka sklepa sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 1. odstavku 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, je pritožbeno sodišče odločilo, da sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.