VDSS sodba Pdp 3/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-09-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina - osnova za odpravnino - invalid - delna invalidska pokojnina - vzorčni postopek

Delna invalidska pokojnina, ki jo prejme delavec - invalid, ne predstavlja dela plače niti nadomestila plače, ki bi se vštelo v osnovo za odmero odpravnine ob redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da obstaja prednostna terjatev tožeče stranke do tožene stranke iz naslova glavnice v višini 3.114,83 EUR in navadna terjatev iz naslova kapitaliziranih obresti do začetka stečaja v znesku 1.262,24 EUR in pravdnih stroškov v znesku 632,04 EUR z nadaljnjimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od začetka stečaja, to je od 12. 10. 2009 dalje do plačila. Tožeči stranki je naložilo, da je dolžna toženi stranki povrniti pravdne stroške v višini 472,12 EUR v roku 15 dni od vročitve sodbe, po izteku tega roka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila, pod izvršbo.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožeča stranka iz razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Navaja, da je bila pri toženi stranki in njenih pravdnih prednikih zaposlena 33 let, ko ji je delovno razmerje prenehalo zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti. V času trajanja delovnega razmerja je postala invalid III. kategorije invalidnosti in pridobila pravico opravljati lažje delo s polovičnim delovnim časom od 24. 2. 2004 dalje. Med strankama je nesporen čas trajanja delovnega razmerja, to je od 21. 9. 1972 do 30. 6. 2006 in dejstvo, da je tožnica 7. 6. 2004 pridobila status invalida III. kategorije, zaradi česar je tudi sklenila novo pogodbo o zaposlitvi, na podlagi katere je prejemala sorazmerno plačo, istočasno pa od Zavoda za invalidsko in pokojninsko zavarovanje delno invalidsko pokojnino. Sodišče prve stopnje je odločilo, da pripada tožnici odpravnina glede na višino dejansko prejete plače pri toženi stranki v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ni pa priznalo pravice, da bi se skladno s 1. odstavkom 109. člena ZDR osnova za odmero odpravnine preračunala na polni delovni čas, kot če bi tožnica delala osem ur na dan. Pri tem se je oprlo na določbo 64. člena ZDR, ki predstavlja pravno podlago za sklenitev pogodbe s krajšim delovnim časom od polnega, prezrlo pa bistveno okoliščino, da tožnica kot invalid III. kategorije druge možnosti ni imela. Zatrjuje, da ob enakovrednem in sočasnem upoštevanju objektivnih razlogov za sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi za delo s krajšim delovnim časom od polnega in 66. členom ZDR, v sodni odločbi podana razlaga pravnih posledic ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi za krajši čas od polnega, ni pravno pravilna. 64. člen ZDR namreč določa primere, ko se delavec in delodajalec po njuni volji in potrebah dogovorita o opravljanju dela, ki traja krajši delovni čas od polnega. To pa ne velja za tiste primere, ko se nova pogodba o zaposlitvi za delo s krajšim delovnim časom od polnega sklepa z invalidom II. ali III. kategorije skladno z Zakonom o pokojninskem in invalidskem zavarovanju in Zakonom o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov. V tem primeru ni mogoče govoriti o prosti volji delavca po delu s krajšim delovnim časom, temveč je potrebno upoštevati dejstvo, da delavec nalog, za katere je sklenil pogodbo, o zaposlitvi iz objektivnih razlogov ne more več opravljati v polnem delovnem času. Tako je potrebno tudi pravilno uporabiti določbo 66. člena ZDR, ki med ostalim določa, da imajo delavci, ki delajo krajši delovni čas v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, pravico do plačila za delo po dejanski delovni obveznosti ter druge pravice in obveznosti iz delovnega razmerja, kot delavec, ki dela polni delovni čas. Sodišče je prezrlo namen zakonodajalca kot izhaja iz drugega odstavka 66. člena ZDR. Upoštevati je potrebno tudi dejstvo, da je bil 66. člen ZDR sprejet v času, ko je veljala ustaljena sodna praksa Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, po kateri se je v osnovo za odmero odpravnine trajno presežnim delavcem vštevalo nadomestilo ali delna invalidska pokojnina, ki so jo prejeli skladno z Zakonom o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Dejstvo je, da se osnova za odmero pokojnine ni v ničemer spremenila glede na določbe ZDR/90, kakor tudi ne način obračunavanja in izplačevanja navedenih pravic iz Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. V takšnem kontekstu pa je treba drugi stavek prvega odstavka 109. člena ZDR razumeti, razlagati in uporabiti bistveno drugače kot je to storilo sodišče prve stopnje in Vrhovno sodišče Republike Slovenije v zadevah opr. št. VIII Ips 301/2009 in opr. št. VIII Ips 227/2009. Opozarja na vsebinsko primerljivo zadevo opr. št. Pdp 1574/2009, kjer je sodišče zavzelo stališče, da je pri odmeri odpravnine potrebno upoštevati dvojni znesek mesečne plače, ker bi drugačno razlikovanje pripeljalo do situacije, ko bi bili invalidi neupravičeno prikrajšani za odpravnino. Pritožnica tudi poudarja, da je z vložitvijo tožbe iz naslova premalo izplačane odpravnine sodišču naložila, da preizkusi pravilnost ravnanja delodajalca oziroma tožene stranke in da je sodišče dolžno tekom postopka poskrbeti, da stranke navedejo vsa odločilna dejstva in da se dopolnijo vse nepopolne navedbe strank. Pri presoji utemeljenosti tožbenega zahtevka sodišče ni vezano na pravni temelj, zato bi moralo sodišče po uradni dolžnosti paziti na okoliščino, da je Ustavno sodišče Republike Slovenije v zadevi opr. št. U-I-214/2009, opr. št. Up-2988/08 z dne 8. 7. 2010 odločilo, da je ureditev, ki se glede obveznosti plačila prispevkov delodajalcev razlikuje med upravičenci do odpravnine zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti in upravičenci do odpravnine zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v neskladju z načelom enakosti pred zakonom in drugim odstavkom 14. člena Ustave Republike Slovenije. Tega dejstva sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni upoštevalo, zato je odločitev nepravilna.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem prereka pritožbene navedbe in predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in glede pravilne uporabe materialnega prava in absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, kot mu to nalaga določba drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje popolno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev določa postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Izpodbijana sodba je bila izdana po izvedenem vzročnem postopku po 40. členu Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Ur. l. RS, št. 2/2004 in naslednji). V obravnavanem individualnem delovnem sporu je sodišče prve stopnje s sklepom z dne 2. 4. 2008 postopek prekinilo zaradi vodenja vzročnega postopka v sodni pravdni zadevi tožnice N.Š. (v sklepu je sicer navedeno, da se je ta postopek vodil pod opr. št. Pd 195/2007, vendar je pravilna opr. št. Pd 152/2007). V zadevah, povezanih z vzorčno zadevo, o katerih se odloča po t.i. vzorčnem postopku, prekinitev postopka (glede na določbo 40. člena ZDSS-1) traja do pravnomočnosti odločbe izdane v vzorčnem postopku. Izpodbijana sodba je bila izdana dne 24. 10. 2010, to je po pravnomočnosti odločbe izdane v vzorčnem postopku. V vzorčni zadevi opr. št. Pd 152/2007 je sodišče prve stopnje s sodbo z dne 18. 10. 2007 tožbeni zahtevek zavrnilo, Višje delovno in socialno sodišče je s sodbo in sklepom opr. št. Pd 1574/2007 z dne 21. 10. 2008 pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je v pretežnem delu tožbenemu zahtevku ugodilo in ob uporabi določbe tretjega odstavka 64. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji) odločilo, da je pri odmeri odpravnine potrebno upoštevati dvoji znesek mesečne plače pri invalidu III. kategorije invalidnosti. Višje sodišče revizije ni dopustilo. Na pritožbo tožene stranke je Vrhovno sodišče Republike Slovenije s sklepom opr. št. Dsp 8/2009 z dne 12. 5. 2009 dopustilo revizijo. Tožena stranka je vložila revizijo in na podlagi le-te je Vrhovno sodišče Republike Slovenije s sodbo opr. št. VIII Ips 301/2009 z dne 3. 11. 2009 reviziji ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo (odločitev o stroških ne povzemamo, ker v tej zadevi ni pomembna). Tožeča stranka je zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. VIII Ips 301/2009 z dne 3. 11. 2009 vložila ustavno pritožbo, ki je bila s sklepom Up-43/2010 z dne 7. 4. 2011 zavržena.

V izpodbijani sodbi sodišče prve stopnje ni navedlo, da je le-ta izdana po pravnomočno končanem vzorčnem postopku, je pa sodbi v celoti povzelo obrazložitev sodbe opr. št. VIII Ips 301/2009 od točk 14 do vključno 17. Glede na to, da je v tem individualnem delovnem sporu obravnavan zahtevek, ki se nanaša na podobno dejansko stanje in isto pravno podlago kot zahtevek, o katerem je odločilo že Vrhovno sodišče Republike Slovenije, se je sodišče prve stopnje utemeljeno sklicevalo na to odločitev.

Zato je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da se v osnovo za odmero odpravnine šteje samo plača za dejansko opravljeno delo in ne dvojni znesek plače in tudi ne morda invalidska pokojnina, ki jo prejema invalid III. kategorije invalidnosti poleg plačila za delo. Invalidska pokojnina ne predstavlja plačila za opravljanje dela po pogodbi o delu in ima značaj dajatve iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ki jo izplačuje Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije. Ker ne predstavlja plačila za osebno opravljanje dela, ga ni mogoče šteti kot sestavni del plače. Prvi odstavek 109. člena ZDR kot osnovo za odmero odpravnine določa povprečno mesečno plačo, ki jo je delavec prejel, ali bi jo prejel, če bi delal v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo. Jedro spora je vsebina pojma „povprečna mesečna plača“, s tem tudi osnova za odmero odpravnine tožeče stranke, ki je invalid in je poleg plače prejemala invalidsko pokojnino. Iz sodbe opr. št. VIII Ips 301/2009 izhaja, da se v teh primerih v osnovo šteje le plačilo za delo, ker je plača protidajatev za osebno opravljanje dela, za katero sta stranki sklenili pogodbo o zaposlitvi, kar izhaja iz pogodbenega principa delovnega razmerja. Iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije tudi izhaja, da je taka uredite skladna s Konvencijo o pravicah invalidov (Ur. l. RS, št. 37/2008) in Direktivo sveta 97/81/ES o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom ter Konvencijo MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca.

Pritožbena trditev, da bi moralo sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti odločiti, da pripada tožnici del vtoževanega zneska iz naslova odvedenih davkov in prispevkov od odpravnine, je neutemeljena. Iz njene pripravljalne vloge z dne 19. 10. 2007, ki jo je sodišče prejelo 22. 10. 2007 (list. št. 11 – 17), namreč izhaja, da tožeča stranka izrecno navaja, da ne vtožuje vračila prispevkov za socialno zavarovanje. Zato je sedaj neutemeljena pritožbena navedba, da bi sodišče moralo odločati o vračilu teh prispevkov, ki jih tožeča stranka izrecno ni zahtevala vse do zaključka glavne obravnave. Sodišče je namreč tudi v delovnih sporih vezano na tožbeni zahtevek, kot to izhaja iz 2. člena ZPP in trditveno podlago, kot določa 7. člen ZPP.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnjo, za kar je imelo podlago v določbi 353. člena ZPP.

Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker odgovor ni bistveno prispeval k rešitvi zadeve (155. člen in 165. člen ZPP).

ZDR člen 1, 11, 42, 66, 109, 109/1, 126, 126/2, 137. ZDSS-1 člen 40.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.