VDSS sodba in sklep Pdp 846/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-09-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sporazum o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi - izpodbojnost - grožnja - nedopustna grožnja

Grožnja s kazensko prijavo ni nedopustna grožnja, ki bi povzročila razveljavitev sporazuma o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožba se zavrne in se potrdita izpodbijana sodba in sklep sodišča prve stopnje.

Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku izplačati odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja v skladu z VIII. členom Pogodbe o zaposlitvi z dne 10. 11. 1994 v višini 22.700,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti 17. 7. 2006 dalje do plačila in da se ugotovi, da je tožnik s toženo stranko sopodpisal sporazum z dne 23. 6. 2006 in izjavo dne 23. 6. 2006 pod vplivom mobbinga, vsled česar je bila pri njem podana napaka volje in ta sporazum in izjava nimata pravnega učinka, v 15 dneh, da ne bo izvršbe (I./1. tč. izreka) ter da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka z 20% DDV-jem in z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka dneva izpolnitve dalje do plačila, v 15 dneh, da ne bo izvršbe (I./2.tč. izreka). Glede pravdnih stroškov je sklenilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti znesek 2.307,33 EUR, v roku 15 dni, po tem roku z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila, pod izvršbo (II. tč. izreka).

Zoper izpodbijano sodbo se iz razloga po 1. in 2. točki prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) pritožuje tožnik. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožnikovemu tožbenemu zahtevku ugodi, s stroškovno posledico, oziroma podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje ugotavljalo preobširno oziroma vsebinsko preširoko, saj določene ugotovitve niso imele povezave z vsebino tega individualnega delovnega spora. Dokazovanje se je usmerilo na tožnikovo poslovodenje v času pred nastankom spornega razmerja. Kljub navedenemu sodišče prve stopnje dejanskega stanja ni ugotovilo pravilno. Tožnik v pritožbi ponavlja svoje navedbe, ki jih je podal v izpovedbi na zaslišanju. Njegove navedbe sta smiselno v celoti potrdili kot priči zaslišani V.M. in A.S.. Njuni izpovedbi dajeta podlago za zaključek, da so ti pritiski, ki so se vršili nad tožnikom, bili kontinuirani in vsakodnevni. Izpostavlja tudi izpovedbe K., S. ter takratnega predsednika nadzornega sveta v delu, kjer so navedli, da zoper tožnika glede domnevnih nepravilnosti pri poslovodenju ni bil uveden noben sodni postopek. Tožniku za te domnevne nepravilnosti ni mogoče pripisati nobene odgovornosti. Ko mu je pooblaščenec tožene stranke ponujal v podpis sporni sporazum oziroma izjavo, je tožnik imel svojega pooblaščenca, slednji pa ni bil ob njem dne 23. 6. 2006, ko je tožnik, ki je klonil pod pritiski, oba dokumenta tudi podpisal. V skladu z določili Zakona o odvetništvu in Kodeksa ravnanja bi moral pooblaščenec tožene stranke navedenega dne sočasno s tožnikom vabiti tudi njegovega pooblaščenca, česar pa ni storil, s čimer je tožnika postavil v neenakopraven položaj. V zvezi z očitanimi bistvenimi kršitvami določb pravdnega postopka navaja, da sodišče prve stopnje ni posvetilo zadostne pozornosti odločilnim dejstvom, oziroma o njih ni ustrezno razlogovalo. Po oceni tožnika so odločilna dejstva vsekakor ravnanja zaposlenih pri toženi stranki z elementi mobbinga (časovno kontinuirani in dalj časa trajajoči pritiski in grožnje) na tožnika, zaradi katerih je prišlo do zatrjevane napake volje pri podpisu sporazuma in izjave ter obstoj vzročne zveze med temi ravnanji zaposlenih in končno odločitvijo tožnika, da v lastno škodo podpiše nekaj, česar ni želel. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila. Predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške v zvezi z odgovorom na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo in sklep v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in na katere se sklicuje tožnik, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo in da je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

V tem individualnem delovnem sporu je tožnik od tožene stranke kot svojega bivšega delodajalca v skladu z VIII. členom pogodbe o zaposlitvi z dne 10. 11. 1994, sklenjene med pravdnima strankama, zahteval plačilo odpravnine v znesku 22.700,00 EUR. Pravica do te odpravnine ni spadala med pravice do odpravnine po 109. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), kateri se delavec glede na odločbo Ustavnega sodišča RS opr. št. Up – 63/03-19 z dne 27. 1. 2005 (Ur. l. RS, št. 14/2005, popr. Ur. l. RS, št. 11/2006) ne bi mogel odpovedati. Hkrati je zaradi napake volje pri sklepanju sporazuma in izjave z dne 23. 6. 2006 uveljavljal ugotovitev, da slednja nimata pravnega učinka.

Iz določb Obligacijskega zakonika (OZ – Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.), ki to ureja v členih od 45 do 50, izhaja, kaj so napake volje v civilnem pravu. Ena od njih bi lahko bila grožnja, ki jo smiselno uveljavlja tožnik. Zaradi grožnje lahko pogodbena stranka zahteva razveljavitev pogodbe, če je bil zaradi grožnje pri njej povzročen utemeljen strah, zaradi katerega je bila sklenjena pogodba. Strah pa je utemeljen, če je iz okoliščin razvidno, da je grozila resna nevarnost življenju ali pa telesni ali drugi pomembni dobrini pogodbene stranke.

Sodišče prve stopnje je zahtevek tožnika za plačilo odpravnine zavrnilo. Ugotovilo je, da bi bil glede na vsebino sporazuma in izjave z dne 23. 6. 2006 tožnikov tožbeni zahtevek utemeljen le v primeru, če bi prišlo do njune razveljavitve. S tem v zvezi pa je zaključilo, da so tožnikove izjave o mobbingu (trpinčenju), grožnjah, pritiskih neresnične. Prav tako pa je upoštevalo, da „grožnja“ s kazensko prijavo ni nedopustna grožnja v smislu 45. člena OZ. Glede na navedeno je štelo, da razlogi, zaradi katerih je tožnik izpodbijal podpisani sporazum in izjavo, niso podani.

Pritožbeno sodišče se z dejanskimi ugotovitvami sodišča prve stopnje strinja. Ob upoštevanju trditvene podlage in izvedenih dokazov ni bilo mogoče ugotoviti drugačnega dejanskega stanja. Nasprotne pritožbene navedbe tega stališča ne uspejo izpodbiti in so v celoti neutemeljene. Sodišče prve stopnje je v svoji dokazni oceni vzelo v obzir vse relevantne dokaze, tudi tožnikovo izpovedbo in izpovedbi zaslišanih prič V.M. in A.S., ki jih pritožba izpostavlja in jih tudi pravilno dokazno ocenilo, zato se pritožbeno sodišče na obrazložitev sodišča prve stopnje, v izogib nepotrebnemu ponavljanju, le sklicuje (stran 3 do 6 obrazložitve izpodbijane sodbe in sklepa). V zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodatno navaja, da tožnik pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja utemeljuje tako, da ponovno poudarja del svoje izpovedbe in izpovedb zaslišanih prič V.M. in A.S., ki bi po njegovem prepričanju morale imeti za posledico drugačen dokazni zaključek od zaključka, kot ga je sprejelo sodišče prve stopnje. Vse okoliščine, ki so pravno odločilne v tem sporu, je sodišče prve stopnje natančno in izčrpno ugotovilo in jih je v svojem dokaznem zaključku pravilno upoštevalo. Tožnikove pritožbene navedbe, ki jemljejo iz konteksta posamezne izjave navedenih prič, te dokazne ocene ne uspejo izpodbiti. Dokazni postopek torej tudi po oceni pritožbenega sodišča ne daje podlage za zaključek, da je bil tožnik žrtev mobbinga, v posledici česar naj bi podpisal sporna dokumenta. Glede na vse ugotovljene nepravilnosti s strani notranje revizorke, ki so nastale v času, ko je bil tožnik  direktor tožene stranke (finančne težave, neplačila davčne obveznosti, plačevanje iz sredstev tožene stranke za osebne namene tožnikove žene za apartma na otoku), je tudi po oceni pritožbenega sodišča logično, da je revizorka od tožnika želela dobiti podatke, ki so bili potrebni za razjasnitev in ugotavljanje dejansko izvršenih plačil, kar pa ne zadostuje za zaključek, da je bil tožnik žrtev mobbinga.

„Grožnja“ s kazensko prijavo (tožena stranka je tožniku „predočila“, da bo predlagala uvedbo kazenskega postopka ipd.) ni nedopustna grožnja v smislu 45. člena OZ, kot je to pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje. Po uveljavljeni sodni praksi Vrhovnega sodišča RS grožnja z disciplinskim postopkom, odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ali ovadbo zaradi storjenega kaznivega dejanja ali pregovarjanje ali nagovarjanje k odpovedi ni razlog, ki bi pomenil nedopustno grožnjo (in bi bil z njo povzročen utemeljen strah), bistveno zmoto ali prevaro, ki bi lahko povzročila razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi ali sporazuma o prenehanju pogodbe o zaposlitvi (samo primeroma sodbe VS RS, opr. št. VIII Ips 2/97 z dne 13. 5. 1997, opr. št. VIII Ips 188/2001 z dne 18. 6. 2002, opr. št. VIII Ips 269/2003 z dne 8. 6. 2006, opr. št. VIII Ips 279/2006 z dne 21. 11. 2006). To niso pravno relevantna dejstva, ki bi lahko vplivala na presojo svobodne volje strank in zato tožnikovemu tožbenemu zahtevku utemeljeno ni bilo mogoče ugoditi. Za drugačen zaključek torej sodišče prve stopnje ni imelo podlage.

Na pritožbene navedbe, da v zvezi s tožniku očitanimi nepravilnosti in kršitvami pri vodenju tožene stranke zoper njega ni bil uveden noben postopek pred pristojnimi organi, pritožbeno sodišče zaključuje, da za samo razjasnitev dejanskega stanja obravnavane zadeve v zvezi z zatrjevano napako volje pri sklepanju sporazuma z dne 23. 6. 2006 (A6) oziroma podajanju izjave z istega dne (A7) zadostuje ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bilo ugotovljenih več nepravilnosti pri poslovanju tožene stranke v času, ko je bil tožnik njen direktor. Ugotavljanje tožnikovega prispevka in krivde za takšno stanje pa bi preseglo namen tega individualnega delovnega spora, v katerem se odloča o zahtevani odpravnini.

Tožnik sam je navedel, da je v času, ko mu je tožena stranka ponujala v podpis sporni listini, imel pooblaščenca, kar pomeni, da je imel pravno pomoč, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje. Samo dejstvo, ali je bil njegov pooblaščenec poleg njega ob samem podpisu, pa za obravnavani spor niti ni pomembno, saj se tudi sicer za samo veljavnost podpisane listine ne zahteva, da bi imel podpisnik ob sebi pravno pomoč. Če tožnik ob podpisu listine ni imel svojega pooblaščenca, to samo po sebi ni zadosten razlog za ugotovitev njene neveljavnosti. Glede na navedeno so vse v tej smeri podane pritožbene navedbe neutemeljene. Navedba, da bi moral pooblaščenec tožene stranke na sestanek vabiti tudi tožnikovega pooblaščenca, pa predstavlja tudi nedovoljeno pritožbeno novoto, saj tožnik v pritožbi s tem v zvezi ni navedel razlogov za odstop od dokazne prekluzije (337. člen ZPP).

Razlogi, iz katerih je tožnik izpodbijal podpisani sporazum in izjavo tudi po oceni pritožbenega sodišča torej niso podani. V skladu z navedenim se je tožnik izplačilu odpravnine odpovedal, zato je odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožnikovega tožbenega zahtevka tudi materialnopravno pravilna.

Tožnik se v uvodu pritožbe sklicuje na bistvene kršitve določb postopka po drugem odstavku 339. člena ZPP, vendar kasneje teh kršitev ne konkretizira, razen na koncu pritožbe, ko očitno  uveljavlja bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev ni podana, saj glede na navedeno izpodbijana sodba vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih, ki so tudi ustrezno obrazložena. Odsotnost ugotovitev sodišča prve stopnje v smeri vseh elementov mobbinga pa je posledica dejstva, da je sodišče ugotovilo, da so tožnikove trditve o mobbingu, grožnjah, pritiskih neutemeljene.

V pritožbi zoper odločitev o glavni stvari je zajeta tudi pritožba zoper odločitev o stroških postopka. V tem delu tožnik v pritožbi ne navaja razlogov, zato je ta del odločitve pritožbeno sodišče preizkusilo zgolj v okviru pooblastil iz drugega odstavka 350. člena v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, ni storilo in da je tudi v tem delu materialno pravo pravilno uporabilo. V izogib ponavljanju se pritožbeno sodišče na pravilno obrazložitev sodišča prve stopnje v zvezi s to odločitvijo le sklicuje (stran 6 in 7 obrazložitve izpodbijane sodbe in sklepa).

Ker s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani in tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišča po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo in sklep sodišča prve stopnje (353. člen ZPP, 2. točka 365. člena ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Svoje stroške pritožbenega postopka pa krije tudi tožena stranka, ker njen odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k reševanju pritožbe (1. odstavek 155. člena ZPP). Navedbe tožene stranke, da je bil njen odgovor na pritožbo potreben zaradi odgovora na tožnikove navedbe, ki jih je prvič podal šele v pritožbi, so neutemeljene, saj pritožbeno sodišče nobene pritožbene novote ni sprejelo kot podlago za svojo odločitev.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.