VDSS sodba Pdp 897/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-02-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - večje število delavcev - program razreševanja presežnih delavcev

Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ni zakonita, ker tožena stranka predhodno ni  izdelala programa za razreševanje presežnih delavcev. Program bi morala izdelati, saj je od 140 delavcev postalo nepotrebno delo 15 delavcev, pri čemer je treba poleg delavcev, ki jim je delovno razmerje dejansko prenehalo zaradi odpovedi, upoštevati še tiste delavce, katerim je tožena stranka podala odpoved s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi oziroma je na drug način rešila njihov status.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene stranke tožniku št. ... z dne 11. 11. 2009 nezakonita in da na podlagi nje delovno razmerje med strankama ni prenehalo ter še traja (1. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in mu za ves čas, ko ni delal, priznati vse pravice iz delovnega razmerja, vključno s plačo, ki bi jo prejemal, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakomesečnega zneska v plačilo, t.j. od 15. dne v mesecu za pretekli mesec in mu povrniti njegove stroške postopka v višini 1.301,64 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku 8 dnevnega izpolnitvenega roka, vse v 8 dneh pod izvršbo (2. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo sodišča prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje oziroma da sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne, v obeh primerih pa tožeči stranki naložilo plačilo stroškov pritožbenega postopka skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izteka paricijskega roka določenega v odločbi o njegovi odmeri dalje do plačila. V pritožbi navaja, da iz obrazložitve izpodbijane sodbe ne izhaja, da je sodišče, v naslovni zadevi, odločalo o treh pravno pomembnih dejstvih in sicer obstoju poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi, vplivu zatrjevanega slabšega ekonomskega položaja toženke na potrebnost tožnikovega dela in obstoju toženke na obveznosti postopati po pravilih ZDR, ki veljajo za kolektivne odpuste. Sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da je toženka uspela dokazati tako poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi ter v okviru le tega tudi izpolnitev dolžnosti, ki jo ji nalaga tretji odstavek 88. člena ZDR. V konkretnem primeru je dokazano, da delo tožnika pri toženi stranki, pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, ni več potrebno. Sodišče je ugotovilo, da toženka ni izdelala programa razreševanja presežnih delavcev, zaradi česar je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Tekom postopka naj bi namreč bilo ugotovljeno, da je toženka nameravala odpovedati pogodbo o zaposlitvi 15 delavcem.

Sodišče tudi ni upoštevalo, da je toženka tožniku že izplačala odpravnino zaradi prenehanja delovnega razmerja. Glede na ugotovljeno nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi seveda tožnik do odpravnine ni upravičen, kar bi moralo sodišče tudi upoštevati pri izdaji sodbe.

Sodišče je napačno oziroma zmotno uporabilo materialno pravo, da je potrebno uporabiti določbe ZDR o kolektivnih odpustih ob ugotovitvi, da bo postalo nepotrebno delo delavcev, ne pa šele, ko jim je odpovedana pogodba o zaposlitvi. Tožena stranka meni, da je skladno z ustaljeno sodno prakso delodajalec dolžan pisno obvestiti delavce o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi le v primeru individualne redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in ne v primeru kolektivnih odpustov. Tudi za primer individualne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov pa ni mogoče zavzeti stališča, da je delodajalec v primeru izdanega obvestila o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi, delavcu le to dolžan tudi podati. Zaključek sodišča, da je bila tožena stranka glede na izdano obvestilo o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne glede na dejstvo, da odpovedi kasneje niso bile realizirale, dolžna izdelati program razreševanja presežnih delavcev, je zmoten. Tožena stranka bi bila dolžna izdelati zakonsko predviden program razreševanja presežnih delavcev in izvesti ostale aktivnosti, ki jih ZDR predvideva le v primeru kolektivnih odpustov. Le če bi bilo dejansko odpuščeno večje število delavcev je predviden program in če ga tožena stranka ne bi izdelala, bi bile odpovedi nezakonite. Glede na dejstvo, da v konkretnem primeru, do odpuščanja večjega števila delavcev pri toženi stranki ni prišlo, toženka teh aktivnosti ni bila dolžna izvesti.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS; št. 26/99 in naslednji) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, in da je sodišče prve stopnje pravilno ter popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo. Tožena stranka v pritožbi sicer navaja, da pritožbo vlaga zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, pri tem pa ne pove, katere določbe ZPP je sodišče kršilo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je izrek izpodbijane sodbe jasen in razumljiv, ne nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, izpodbijana sodba vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki med seboj niso v nasprotju, jasni pa so tudi razlogi sodbe.

Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da je toženka dne 11. 11. 2009 odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožniku za opravljanje dela skrbnika strank, iz poslovnih razlogov. Sodišče prve stopnje je štelo, da je toženka dokazala ekonomski razlog za zmanjšanje števila zaposlenih, s predložitvijo Poročila o poslovanju za obdobje od januar do november 2009, ki dokazuje, da je toženka beležila velik upad prihodkov v tem obdobju in je zaradi tega sprejela več varčevalnih ukrepov, tudi na področju zmanjšanja števila zaposlenih. Gospodarska kriza je prizadela tudi toženko, ki jo je prizadel dodatno še položaj njenega večinskega lastnika I.. Toženka je izgubila veliko poslov in bila prisiljena znižati cene svojih storitev. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je toženka izkazala, da je poslovala negativno konec leta 2009 in da je s tem toženka dokazala ekonomske razloge, zaradi katerih je, v izboljšanje svojega gospodarskega položaja, bila prisiljena zmanjšati število zaposlenih delavcev.

Neutemeljena je pritožbena trditev, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je odločilo, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku nezakonita, ker toženka ni izdelala programa razreševanja presežnih delavcev po prvem odstavku 96. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji). Sodišče prve stopnje je pravilno obrazložilo, da je delodajalec, na podlagi 2. alinee prvega odstavka 96. člena ZDR, ko ugotovi, da bo v roku 30 dni postalo nepotrebno delo najmanj 10 % delavcev, dolžan izdelati program reševanja presežnih delavcev. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka zaposlovala 140 delavcev, zato bi morala postopati v skladu z navedenim členom, če bi postalo nepotrebno delo 14 delavcev. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da je toženka nameravala odpovedati pogodbo o zaposlitvi 15 delavcem in zato je bila dolžna ravnati v skladu z 2. alineo prvega odstavka 96. člena ZDR in ker ni izdelala programa za razreševanje presežnih delavcev, je odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku nezakonita.

Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka morala sprejeti program razreševanja presežnih delavcev, kot to določa 96. člen ZDR, saj je potrebno upoštevati tako delavce, katerim je dejansko prenehalo delovno razmerje zaradi odpovedi iz poslovnega razloga, kot tudi tiste delavce, katerim je tožena stranka podala odpoved s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi oziroma je na drug način rešila njihov status. ZDR v 96. členu namreč kot kriterij za določitev „nepotrebnega dela večjega števila delavcev iz poslovnega razloga“ ne določa, da se upošteva le tiste delavce, katerim bo dejansko prenehalo delovno razmerje. ZDR ureja situacijo nepotrebnega dela večjega števila delavcev iz poslovnih razlogov in ne situacije dejanskega prenehanja delovnega razmerja delavcev, kot to zmotno meni tožena stranka v pritožbi. Upoštevaje navedeno je tožena stranka skupaj odpovedala pogodbo o zaposlitvi 15 delavcem, in sicer je toženka predložila seznam 13 delavcev, katerim je odpovedala pogodbo o zaposlitvi, sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, da je odpovedala pogodbo o zaposlitvi tudi delavcu G.Đ., za katerega je tožeča stranka predložila obvestilo o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 11. 2009 in odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 10. 11. 2009. Prav tako pa je tožena stranka obvestilo o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi poslala tudi D.G., ki pa je kasneje s toženo stranko sklenil sporazumno razveljavitev pogodbe o zaposlitvi. Tako je dejansko bilo nepotrebno delo 15 delavcev, glede na to, da je pri toženi stranki bilo zaposlenih 140 delavcev, predstavlja predvidenih 15 trajno presežnih delavcev, situacijo iz 2. alinee prvega odstavka 96. člena ZDR in bi bila tožena stranka dolžna izdelati program razreševanja presežnih delavcev in ob tem upoštevati tudi določila ZDR glede obveznosti obveščanja in posvetovanja s sindikatom (97. člen ZDR), obveznost obveščanja Zavoda RS za zaposlovanje (98. člen ZDR) ter določbe o tem, katere sestavine mora vsebovati program razreševanja presežnih delavcev, kot to določa 99. člen ZDR. Ker tožena stranka ni upoštevala določil ZDR, ki urejajo odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov, je bila podana odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov tožniku, nezakonita.

Neutemeljena pa je tudi pritožbena trditev tožene stranke, da bi sodišče glede na ugotovljeno nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi moralo upoštevati, da je toženka tožniku že izplačala odpravnino zaradi prenehanja delovnega razmerja. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka zahtevka za pobot terjatev ni opredelila v smislu 180. člena ZPP, zato neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da ni odločilo o pobotu.

Sicer pa bo šele s pravnomočnostjo sodne odločbe o nezakonitem prenehanju delovnega razmerja odpadla pravna podala za odpravnino, ki jo je tožena stranka izplačala tožniku. Če nekdo nekaj prejme glede na podlago, ki je kasneje odpadla, gre za neupravičeno pridobitev (tretji odstavek 190. člena OZ) in na tej pravni podlagi bo lahko tožena stranka uveljavljala povračilo zneska izplačane odpravnine, ki jo je tožnik neupravičeno pridobil.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavani pravdni zadevi niso pomembne (360. člen ZPP) in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1, 88/2, 96, 96/1, 96/1-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.