VDSS  sklep Pdp 680/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-09-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

obstoj delovnega razmerja - rok za vložitev tožbe

V kolikor delavec nima veljavno sklenjenega delovnega razmerja oz. pogodbe o zaposlitvi (in za ugotovitev obstoja delovnega razmerja zamudi rok za uveljavljanje sodnega varstva - v roku 30 dni od prenehanja delovnega razmerja), ne more uspešno uveljavljati zahtevkov iz naslova delovnega razmerja (plača, nadomestilo za neizkoriščen letni dopust, povračilo stroškov za prevoz na delo in z dela, povračilo stroškov prehrane med delom, regres za letni dopust).

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje razveljavi in se zadeva vrne v nov postopek.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je izdalo sklep, s katerim je zavrglo tožbo s tožbenim zahtevkom za plačilo razlike v plači za obdobje od februarja 2009 do avgusta 2009 ter plačila nadomestila plače za neizrabljeni letni dopust za leto 2009, regresa za letni dopust za leto 2009, plačila stroškov prevoza na delo ter plačila stroškov prehrane med delom, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti dalje do plačila (I. točka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (II. točka).

Tožnik vlaga pravočasno pritožbo ter pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Navaja, da je izpodbijana odločitev nezakonita in ni izdana skladno z določili Zakona o delovnih razmerjih in upoštevaje ob tem sodno prakso v takšnih razmerjih. Obstoj delovnega razmerja ne more biti predhodno vprašanje, saj se predpostavlja, da je bil tožnik v delovnem razmerju, saj je na podlagi ustnega dogovora opravljal svoje delo pri toženi stranki. Dejstvo namreč je, da je tožnik zahteval od tožene stranke pogodbo o zaposlitvi, vendar mu je tožena stranka ni hotela predložiti v podpis. Tako so na podlagi ZDR podani vsi elementi delovnega razmerja. Nepravilno ravnanje je le na toženi stranki, ki bi morala biti v takšnem primeru sankcionirana. Navaja, da v kolikor je tožnik pričel opravljati delo, pa ni prejel pisne pogodbe o zaposlitvi, so dejansko podani vsi pogoji oziroma domneva, da je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena za nedoločen čas. Tožnik je šibkejša stranka, kar bi moralo upoštevati tudi sodišče pri svoji odločitvi. Uveljavljanje obstoja delovnega razmerja je le zgolj neka formalnopravna pravica, ki je tožnik ni uveljavljal izključno iz razloga, ki so na strani tožene stranke.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in tožniku naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka. Pritožbene navedbe tožnika glede „kaznovanja“ tožnika so popolnoma irelevantne, saj je potrebno skladno z ZDR od delodajalca pisno zahtevati, da kakršnokoli domnevno kršitev odpravi oziroma, da svojo obveznost izpolni. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je tožnik delal zastonj in ni mogoče govoriti o kakršnikoli domnevnih kršitvah delovnopravni in ustavnih pravic tožnika. Trditve tožnika so zavajajoče in nekonsistentne. Tožena stranka je tožniku ponujala sklenitev pogodbe o zaposlitvi, vendar jo je tožnik sam prostovoljno zavrnil, saj se iz špekulativnih in ekonomskih razlogov ni želel odpovedati nadomestilu, ki ga je prejemal na podlagi statusa brezposelne osebe. Ko preneha delovno razmerje, mora delavec uveljavljati v skladu s sodno prakso obstoj delovnega razmerja pred sodiščem v roku 30 dni. Omenjeni rok je materialni prekluzivni rok in bi ga tožnik moral upoštevati. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z 2. odstavkom 350. člena v povezavi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje zmotno uporabilo  materialno pravo.

Iz predloženega spisa izhaja, da je sodišče zavrglo tožbo, ker je štelo, da tožba ni dopustna, pri čemer pa iz tožbenega zahtevka izhaja, da je tožnik uveljavljal denarne zahtevke in sicer razliko v plači, nadomestilo za neizkoriščen letni dopust, regres za letni dopust, povračilo stroškov prevoza na delo in povračilo stroškov prehrane med delom. Tožnik je v tožbi navajal, da je bil zaposlen pri toženi stranki od 5. 2. 2009 do 10. 8. 2009, pri čemer s pogodbo o zaposlitvi ne razpolaga. V nadaljevanju je v pripravljalni vlogi navedel, da pogodbe o zaposlitvi res ni nikoli podpisal ter da je bil nazadnje pri toženi stranki na delu dne 10. 8. 2009. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožnik v roku 30 dni od prenehanja delovnega razmerja ni zahteval sodnega varstva za ugotovitev obstoja delovnega razmerja oziroma pogodbe o zaposlitvi za čas od 5. 2. 2009 do 10. 8. 2009, kar bi sicer moral po določilih 3. odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s sprem. - ZDR). Tožnik v času trajanja delovnega razmerja tudi ni zahteval odpravo kršitev v smislu določb 1. in 2. odstavka 204. člena ZDR. Sodišče sicer tudi pravilno navede, da v kolikor delavec nima veljavno sklenjenega delovnega razmerja oziroma pogodbe o zaposlitvi, mu tudi denarni zahtevi iz naslova delovnega razmerja (plače, nadomestilo za neizkoriščen letni dopust, povračilo stroškov za prevoz na delo, regres za prehrano med delom in regres) ne pripadajo, ker so povezani z obstojem delovnega razmerja.

V nadaljevanju pa je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo in navedlo, da je o obstoju delovnega razmerja odločalo kot o predhodnem vprašanju v smislu določb 21. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih in 13. člena ZPP. Tako je tožbo zavrglo, ker le-ta ni dopustna. Navedeno pravno stališče pa je materialnopravno zmotno, kajti obstoj delovnega razmerja, v kolikor je med delavcem in delodajalcem sporen, se v skladu z določili 204. člena ZDR uveljavlja v posebnem postopku, po prenehanju delovnega razmerja pa v sodnem postopku. Gre za poseben postopek, tako sodišče prve stopnje o obstoju delovnega razmerja ne more odločati le kot o predhodnem vprašanju kot je to storilo sodišče prve stopnje. Zahtevek za plačilo plače in drugih prejemkov iz delovnega razmerja (denarne terjatve) pa je sicer na podlagi določil 4. odstavka 204. člena ZDR mogoče uveljavljati neposredno pred  sodiščem, vendar delavcu navedene pravice iz delovnega razmerja pripadajo le v primeru, če obstoj delovnega razmerja ni (več) sporen. V ponovljenem postopku bo tako moralo sodišče odločati o denarnih zahtevkih iz delovnega razmerja po vsebini, ker se sicer lahko pred sodiščem uveljavljajo direktno, pri tem pa bo moralo upoštevati, da delavcu pripadajo denarne terjatve iz delovnega razmerja samo v primeru, če ima delavec sklenjeno delovno razmerje, oziroma je v sodnem postopku uspel to dokazati.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče sklep razveljavilo in zadevo vrnilo v nov postopek, za kar je imelo pravno podlago v določilih 3. točke 365. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.