VDSS sodba Pdp 386/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-09-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plača - obstoj delovnega razmerja - odškodnina za neizrabljen letni dopust - regres za letni dopust

Za obdobje, za katero tožnica ni zahtevala ugotovitve obstoja delovnega razmerja, tožbeni zahtevek za priznanje pravic iz delovnega razmerja (plačilo plače) ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama nosi stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka tožnici dolžna izplačati plače za mesece februar, marec, april, maj, junij in julij 2010 v višini 2.202,45 EUR bruto za vsak mesec, od navedenih zneskov obračunati vse davke in prispevke iz naslova socialnega varstva, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti plačila posameznega zneska plače, to je od 19. dne v mesecu; da ji je dolžna izplačati regres za leto 2009 in leto 2010 in sicer v znesku 572,30 EUR neto za vsako leto, od katerih je tožena stranka dolžna obračunati in poravnati vse davke in obvezne prispevke iz naslova socialnega varstva, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posameznega zneska regresa do plačila; ter da ji je dolžna plačati za opravljene nadure za obdobje od 1. 8. 2008 do vključno 31. 1. 2010 v višini 250,00 EUR neto za vsak posamezni mesec, od teh zneskov obračunati in plačati vse obvezne davščine in prispevke, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila, vse v roku 15 dni in pod izvršbo (I. tč. izreka). Sodišče prve stopnje pa je naložilo toženi stranki, da tožnici izplača znesek 1.034,24 EUR bruto ter ji po odvodu davkov in prispevkov pristojnemu davčnemu organu izplača neto znesek v roku 15 dni, pod izvršbo. V presežku pa je zahtevek iz naslova nadomestila za neizkoriščen letni dopust v višini 6.981,12 EUR zavrnilo. Tožnici je še naložilo, da toženi stranki povrne pravdne stroške v znesku 1.281,39 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po preteku tega roka do plačila (II. tč. izreka).

Zoper zavrnilni del sodbe sodišča prve stopnje in stroške postopka se pritožuje tožnica z laično pritožbo in sicer smiselno iz razlogov nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Tožnica ponavlja, da ji je delodajalec dne 31. 1. 2010 enostransko odpovedal delovno razmerje in to kljub dejstvu, da je imela tožnica veljavno sklenjeno pogodbo o zaposlitvi do 31. 7. 2010. Zadnje dovoljenje za delo je bilo v postopku pridobitve, tožnica pa ga je pridobila dne 15. 5. 2010. Poudarja, da razlogov za nepravočasno pridobitev delovnega dovoljenja zaradi nepridobljene licence Zdravstvene zbornice ni povzročila sama, temveč Zdravstvena zbornica, ki tožnici neutemeljeno ni pravočasno izdala licence. Tako sodišče prve stopnje ni zadosti upoštevalo dejstva, da je razlog za odpoved, to je, da tožnica ni specialist, neutemeljen. Tožena stranka je ravnala nezakonito, ko je tožnici ustno prepovedala prihod v delovne prostore. Glede neplačanih nadur je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo dejansko stanje in je tožnici kršilo z ustavo zagotovljeno pravico do enotne obravnave. Sodišče je namreč upoštevalo le izpovedbo priče tožene stranke C.A., medtem ko izpovedbe tožnice niti ne omenja. Tudi sicer je izpovedbo te priče interpretiralo po svoje, kar je dokazljivo s posnetkom v delu, v katerem je priča pojasnila, da se v T. uničuje zakonsko predpisana dokumentacija o evidenci prisotnosti na delu z lastnoročnim podpisom delavca in sicer takoj naslednji dan, ko se evidentira v računalnik. Na ta način je delodajalec onemogočil, da se dejansko opravljene ure pravilno evidentirajo in ovrednotijo. Sodišče pri odločitvi o nadurah tako ni upoštevalo, da je tožnica poleg dela po pogodbi o zaposlitvi (zdravnik- specialist) za vse opravljene preglede opravljala tudi dela administratorke. Sodišče tudi ni upoštevalo dejstva, da se tožnica ni podpisala na delovne liste, temveč je to storila glavna sestra, s to trditvijo pa je tožnica želela dokazati, da se je pritožila na izplačilo za opravljeno delo. Tudi glede zahtevka iz naslova izplačila nadomestila za neizkoriščen letni dopust je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo. Tožnica je dokazala, da je imela v letu 2008 nepretrgano delovno razmerje, zato je pridobila pravico do celotnega letnega dopusta za leto 2008 in ne le do sorazmernega dela, kot to napačno zaključi sodišče.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče v celoti sprejema dejanske in pravne razloge iz izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena pa dodaja naslednje:

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnica ni postavila tožbenega zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za obdobje od 31. 1. 2010 do 31. 7. 2010. In ker je bilo v postopku pred sodiščem nesporno ugotovljeno, da tožnica v tem času ni delala, je že zaradi navedenega njen tožbeni zahtevek za priznanje pravic, ki se nanašajo na to obdobje (plače) nesklepčen oz. neutemeljen, saj brez predhodnega zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri toženi stranki ni pravne podlage, da bi se za to obdobje priznale pravice iz delovnega razmerja. Četudi bi torej tožnica že 31. 1. 2010 razpolagala tako s veljavno pogodbo o zaposlitvi, kot z veljavnim dovoljenjem za delo, njenemu zahtevku iz zgoraj navedenega razloga ne bi bilo mogoče ugoditi.

Sodišče prve stopnje tožnici ni kršilo nobene ustavne pravice. Tožnica je imela možnost, da se izjavi, ter da svoje trditve dokazuje z ustreznimi dokazili. Tožnica z navedbami, da iz njene izpovedi in izpovedi priče C.A. izhaja drugačno dejansko stanje, izraža nestrinjanje s sprejeto dokazno oceno sodišča prve stopnje. Skladno z načelom proste presoje dokazov (8. člen ZPP) o tem, katera dejstva šteje za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi celotnega dokaznega postopka. Svoje prepričanje o očitkih tožnice in dokazni teži posameznih dokazov je sodišče argumentiralo z jasnimi in razumljivimi razlogi, ki so sposobni pritožbenega preizkusa, metodološki napotek iz navedene določbe je sodišče pravilno upoštevalo, ocena izvedenih dokazov pa je tudi vsebinsko prepričljiva, zato pritožbeno sodišče pritožbene navedbe v tej smeri zavrača kot neutemeljene. Tožnica namreč razen svojega zaslišanja, ni ponudila nobenega dokaza, iz katerega bi bilo razvidno, da je dejansko opravljala delo preko polnega delovnega časa. Če je tožnica že v času delovnega razmerja opazila, da ji delodajalec ur ne izplačuje pravilno, bi lahko vodila lastno evidenco ur, ki bi jo kasneje v dokazne namene lahko predložila sodišču. Tožnica tega ni storila, niti ni uspela kako drugače (npr. s pričami) dokazati, da bi nadure dejansko opravila, ter da bi delodajalca o nepravilnem izplačilu kdaj opozorila. Sodišče prve stopnje je zato svojo dokazno oceno pravilno oprlo na zaslišanje priče C.A. ter evidenco delovnega časa, ki jo je predložila tožena stranka.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo tudi glede zahtevka iz naslova izplačila nadomestila za neizkoriščen letni dopust in regresa za letni dopust za leti 2009 in 2010. Glede slednjega tožnica niti ne poda substanciranih pritožbenih navedb, zato je pritožbeno sodišče odločitev sodišča prve stopnje v tem delu preizkusilo le glede bistvenih kršitev določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je odločitev sodišča prve stopnje tako procesno kot materialnopravno pravilna, zato je tudi v tem delu pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno. Glede zahtevka po izplačilu neizkoriščenega letnega dopusta pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje upoštevalo dejstvo, da je imela tožnica v letu 2008 nepretrgano delovno razmerje in je zato dejansko pridobila pravico do celotnega letnega dopusta za leto 2008 in ne le do sorazmernega dela. Vendar pa je pri tem pravilno upoštevalo tudi določbo 2. odst. 162. čl. ZDR, po kateri je bil tožnici vsak delodajalec dolžan zagotoviti izrabo sorazmernega dela dopusta glede na trajanje zaposlitve pri posameznem delodajalcu, razen če se delavec in delodajalec ne dogovorita drugače. Glede na to, da se pravdni stranki ob sklenitvi delovnega razmerja (niti kasneje) nista dogovorili, da bo tožena stranka tožnici zagotovila izrabo celotnega letnega dopusta, tožena stranka tožnici ni bila dolžna zagotoviti izrabe tistega sorazmernega dela dopusta, ki bi ga tožnici moral zagotoviti drugi delodajalec. Tudi v tem delu je zato odločitev sodišča prve stopnje pravilna.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso odločilnega pomena (1. odst. 360. čl. ZPP), prav tako tožnica ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijani del sodbe in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. čl. ZPP).

Tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora (1. odst. 165.čl. ZPP v zvezi s 155. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.