VDSS sodba in sklep Pdp 712/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-10-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved pogodbe o zaposlitvi - pisna oblika

Ustna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni zakonita, četudi je podana, ker delavec sam preneha z delom.

Pritožbi se zavrneta in se potrdita izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje.

Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženki naložilo, da je dolžna tožniku izročiti pisno pogodbo o zaposlitvi za določen čas od 5. 4. 2009 do 3. 4. 2010 in ga prijaviti v zavarovanje pri matični evidenci ZPIZ za čas od 19. 6. 2009 do 3. 4. 2010, v roku 8 dni pod izvršbo (prvi odstavek I./1. tč. izreka), v presežku zaposlitve za čas od 3. 4. 2009 do 5. 4. 2009 je zahtevek zavrnilo (drugi odstavek I./1. tč. izreka). Nadalje je ugotovilo, da je ustna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 6. 2009 nezakonita (I./2. tč. izreka). Hkrati je toženki naložilo, da je dolžna tožniku priznati delovno razmerje za čas od 19. 6. 2009 do 3. 4. 2010 ter mu za ta čas priznati in izplačati plačo za delovno mesto voznik tovornega vozila, ki se uvršča v V. tarifni razred, kot če bi delal ter od tega zneska odvesti vse prispevke in davščine pristojnim organizacijam ter nato dobljene zneske izplačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec, vse v roku 8 dni pod izvršbo (prvi odstavek I./4. tč. izreka). V presežku v višini 1.900,00 EUR z vsemi dodatki je tožbeni zahtevek zavrnilo (drugi odstavek I./4. tč. izreka). Tožbo v delu, da se ugotovi, da tožniku ni prenehala pogodba o zaposlitvi, sklenjena z dne 3. 4. 2009 za delovno mesto voznik tovornega vozila in je še vedno v veljavi je zavrglo (II. tč. izreka). Glede pravdnih stroškov je odločilo, da toženka krije svoje stroške sama (drugi odstavek III. tč. izreka), tožniku pa je dolžna plačati znesek 429,00 EUR na transakcijski račun Delovnega sodišča v Celju, pri UJP, Urad ..., v roku 8 dni, po poteku tega roka pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (prvi odstavek III. tč. izreka).

Zoper del odločitve o pravdnih stroških (prvi odstavek III. tč. izreka) se iz vseh pritožbenih razlogov, naštetih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.), pritožuje tožnik. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sklepa spremeni tako, da je toženka dolžna tožniku v 8 dneh povrniti pravdne stroške v višini 817,80 EUR, s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, oziroma podrejeno, da izpodbijani del sklepa razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. Navaja, da je sodišče prve stopnje napačno izračunalo višino pravdnih stroškov, ker je tožniku priznalo stroške zgolj za en narok, v obravnavani zadevi pa so bili opravljeni trije naroki. Zakon o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS, št. 67/2008) v tarifnem delu št. 3102 določa, da se s količnikom 1,2, glede na vrednost spora, odvetniku prizna “nagrada za narok”. Zakonodajalec je s takšno zakonsko opredelitvijo zagotovo imel namen, da se nagrada odvetniku prizna za vsak posamezni narok. Navedena določba je jasna in nedvoumna in ne dopušča nikakršne interpretacije. Zaradi navedenega tožnik meni, da je podana pravna podlaga za priznanje nagrade odvetniku za vsak posamezni narok. Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo materialno pravo in kršilo določbe pravdnega postopka, ki se nanašajo na povrnitev pravdnih stroškov. Priglaša pritožbene stroške.

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe in zoper odločitev o pravdnih stroških se iz vseh pritožbenih razlogov, naštetih v prvem odstavku 338. člena ZPP pritožuje toženka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe spremeni tako, da se tožnikovo tožbo v tem delu zavrže, oziroma, da se tožnikov tožbeni zahtevek tudi v tem delu zavrne, podrejeno pa, da se izpodbijani del sodbe razveljavi ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je tožnikova tožba nesklepčna, ker ni podal določenega zahtevka na ugotovitev obstoja delovnega razmerja, zato je treba njegovo tožbo zavreči. Tožnik vtožuje pravice, ki so vezane na ugotovitev obstoja delovnega razmerja, slednjega pa tožnik ne uveljavlja. Sodišče prve stopnje je pri ugotavljanju, ali so med pravdnima strankama obstajali vsi elementi delovnega razmerja, izhajalo iz napačne predpostavke, da ni bilo sporno, da je tožnik delal pri toženki do 18. 6. 2009 na delovnem mestu voznik tovornega vozila. Temu dejstvu je toženka izrecno nasprotovala. V razlogih izpodbijane sodbe ni navedlo podlage za zaključek, da je med pravdnima strankama obstajalo delovno razmerje. Obrazložiti bi moralo, katere so tiste okoliščine, na podlagi katerih je štelo, da je bilo med pravdnima strankama delovno razmerje sklenjeno. Glede na navedeno je podano nasprotje med tem, kar se glede navedb navaja v razlogih izpodbijane sodbe in med dejanskimi navedbami, s čimer je podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Prav tako je podano nasprotje med vsebino zapisnikov in razlogovanjem sodišča prve stopnje, saj dejstvo na katero je oprlo svojo odločitev nima podlage v izvedenih dokazih niti v listinah, ki se nahajajo v predmetnem spisu, s čimer je podana bistvena kršitev določb postopka iz 15. tč. drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je spregledalo, da je toženka vložila tudi pobotni ugovor eventualnega pobota. Kljub temu, da je tožnikovemu tožbenemu zahtevku delno ugodilo, ni odločilo o pobotnem ugovoru, s čimer je toženki odvzelo možnost obravnavanja njenega pobotnega ugovora, saj toženka ni imela možnosti uveljavljati varstva svojih pravic, s čimer je podana bistvena kršitev določb postopka iz 6., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Posledično je sodišče prve stopnje zmotno in nepopolno ugotovilo tudi dejansko stanje in zmotno uporabilo tudi materialno pravo. Tožnik je sam, brez da bi mu bila podana odpoved pogodbe o zaposlitvi, zapustil tovorno vozilo na nezavarovanem prostoru. Ne drži, da je tožnik ključe oddal vozniku M.M., saj slednji ni bil pri tovornem vozilu do prihoda tožnice in B.B.. Glede te ključne okoliščine, je toženka predlagala zaslišanje številnih prič, ki bi potrdile njene navedbe. Sodišče prve stopnje je njene dokazne predloge pavšalno zavrnilo, s čimer je toženki onemogočilo možnost obravnavanja pred sodiščem in s tem kršilo določbe postopka iz 6., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, posledično je sodišče prve stopnje v tem delu zmotno oziroma nepopolno ugotovilo tudi dejansko stanje. Zgolj na podlagi tožnikove izpovedbe ni mogoče izpeljati kontradiktornega postopka. Sodišče prve stopnje je dvakrat odločalo o enem in istem zahtevku, in sicer glede plače in davkov ter prispevkov za mesec junij 2009. Glede na navedeno je napačna tudi odločitev o pravdnih stroških, ki tudi sicer ni skladna z uspehom pravdnih strank v tem sporu, saj ni mogoče trditi, da je tožnik v celoti uspel s tožbenim zahtevkom. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena v povezavi s prvim odstavkom 366. člena ZPP, po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in na katere se sklicujeta pravdni stranki, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo in da je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik v času od 5. 4. 2009 do 18. 6. 2009 zaposlen pri toženki na delovnem mestu voznik tovornega vozila; da je bil dogovor glede zaposlitve pravdnih strank za eno leto; da pisna pogodba o zaposlitvi med pravdnima strankama ni bila podpisana in da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je za toženko podal njen zakoniti zastopnik T.B., nezakonita že iz razloga, ker ni bila izražena v pisni obliki. Posledično je na podlagi določil 9., 15., 16. in 86. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) delno ugodilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku, in sicer v obsegu, da mu je toženka dolžna izročiti pisno pogodbo o zaposlitvi za določen čas od 5. 4. 2009 do 3. 4. 2010 in ga prijaviti pri matični evidenci ZPIZ za čas od    19. 6. 2009 do 3. 4. 2010; ugotovilo, da je ustna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 6. 2009 nezakonita in toženki naložilo, da je dolžna tožniku priznati delovno razmerje za čas od 19. 6. 2009 do 3. 4. 2010 ter mu za ta čas priznati in izplačati plačo za delovno mesto voznik tovornega vozila, ki se uvršča v V. tarifni razred, kot če bi delal in od tega zneska odvesti vse prispevke in davščine pristojnim organizacijam ter nato dobljene zneske izplačati tožniku s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je izpodbijana odločitev materialnopravno pravilna, oprta na dovolj zanesljivo dejansko podlago, brez zagrešitve procesnih kršitev, ki bi vodile v njeno razveljavitev, pritožbene navedbe toženke, ki to odločitev grajajo, pa so v celoti neutemeljene.

Toženka v pritožbi zmotno navaja, da tožnikova tožba ni sklepčna, ker slednji v svojem tožbenem zahtevku ni postavil zahtevka na ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Tožnik je namreč pod tč 4. tožbenega zahtevka med drugim zahteval tudi, da mu je toženka dolžna priznati delovno razmerje za čas od 19. 6. 2009 do 3. 4. 2010 in na to obdobje se nanaša tudi njegov uveljavljani reparacijski zahtevek. Tudi sicer je tožnikova tožba sklepčna, ker iz trditev, ki so v njej navedena izhaja utemeljenost postavljenega tožbenega zahtevka.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bil tožnik v času od 5. 4. 2009 do 18. 6. 2009 zaposlen pri toženki na delovnem mestu voznik tovornega vozila. Pritožbena graja tega dokaznega zaključka, ni utemeljena. Toženka je v odgovoru na tožbo najprej trdila, da je tožnik delovno razmerje nastopil s 3. 4. 2009, kasneje pa je svoje navedbe spreminjala in trdila, da je tudi to dejstvo med pravdnima strankama sporno. Na zaslišanju pa je izpovedala, da je tožnik od 5. 4. 2009 do 18. 6. 2009 delal pri njej kot voznik tovornega vozila in da je bil med njima sklenjen ustni dogovor za zaposlitev tožnika na navedenem delovnem mestu za čas enega leta. Glede na navedeno ter ob dejstvu, da toženka ni nikoli trdila, da tožnik v tem obdobju zanjo ni vozil tovornega vozila, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da samo dejstvo, da je tožnik od 5. 4. 2009 do 18. 6. 2009 delal pri toženki kot voznik tovornega vozila niti ni bilo sporno, sicer pa je sodišče prve stopnje to dejstvo na podlagi ocene izvedenih dokazov, štelo tudi za dokazano, za kar je imelo, tudi po oceni pritožbenega sodišča, zadostno podlago v izvedenih dokazih. Poleg izpovedb pravdnih strank, ki sta skladno navedli, da je tožnik v tem obdobju za toženko vozil tovorno vozilo, navedeno dejstvo potrjuje zlasti tudi  predloženo potrdilo z dne 5. 4. 2009 (priloga A1) iz katerega to jasno izhaja in pooblastilo ter zadolžitve (priloge A2, do A4) iz katerih je razvidno, da je bil tožnik zadolžen za tovorno vozilo last toženke. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje na podlagi 9. člena ZDR pravilno štelo, da je bil tožnik v delovnem razmerju pri toženki od dne 5. 4. 2009. Tudi v tem delu je svojo odločitev ustrezno obrazložilo (stran 5 do 7 obrazložitve izpodbijane sodbe). Razlogi sodišča prve stopnje so jasni, logični in prepričljivi. Prav tako ni  podanih očitanih nasprotij med tem kar se navaja v razlogih izpodbijane sodbe in med dejanskimi navedbami ter med vsebino zapisnikov in ugotovitvami sodišča prve stopnje. Glede na navedeno toženka v pritožbi sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da je kršilo pravila postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče nadalje ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni spregledalo, da se je toženka v obravnavani zadevi pred tožnikovim tožbenim zahtevkom branila s pobotnim ugovorom. Toženka v pritožbi ponavlja, da je uveljavljala eventualni pobotni ugovor za primer, če bi sodišče prve stopnje tožnikovemu zahtevku vsaj delno ugodilo. Sodišče prve stopnje je namreč v obrazložitvi izpodbijane sodbe (stran 4 obrazložitve) pojasnilo, da je s sklepom z dne 12. 4. 2010 izločilo denarni del zahtevka s pobotnim ugovorom in odločilo v tej zadevi le o zahtevkih glede odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Pritožbeno sodišče pa na pritožbene navedbe še dodatno navaja, da za prisojene vtoževane terjatve, tudi niso obstajali pogoji za pobotanje (311. člen Obligacijskega zakonika – OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.). Del zahtevka je namreč nedenarni (izročiti pisno pogodbo; prijava v zavarovanje; ugotovitev nezakonitosti odpovedi; priznanje delovnega razmerja) in torej ne gre za istovrstno terjatev, tožnikov reparacijski zahtevek v prisojenem obsegu, pa ni dovolj določno postavljen, zato ima v tem delu izpodbijana odločitev sodišča prve stopnje značaj vmesne sodbe, kar pomeni, da bo moral tožnik v tem delu, če tožena stranka ne bo prostovoljno izpolnila svojih obveznosti, vložiti novo tožbo, kjer bo moral določno opredeliti svoj zahtevek tudi po višini. Zaradi navedenega sodišče prve stopnje toženki ni onemogočilo uveljavljanje njenega eventualnega pobotnega ugovora in tudi ni kršilo pravil postopka iz 6., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Posledično pa tudi ni utemeljen pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje v tem delu zmotno oziroma nepopolno ugotovilo dejansko stanje in napačno uporabilo materialno pravo.

V zvezi z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je toženka tožniku nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi slednja v pritožbi navaja, da je tožnik sam, brez, da bi mu bila podana odpoved pogodbe o zaposlitvi, zapustil tovorno vozilo ter da ne drži, da je tožnik ključe svojega tovornega vozila oddal pri vozilu M.M.. Pritožbeno sodišče najprej ugotavlja, da je toženka tudi v zvezi s to zadnjo okoliščino spreminja svoje trditve, saj je v odgovoru na tožbo navedla, da je tožnik slednjemu oddal ključe, brez pojasnila. Ne glede na navedeno pa pritožbeno sodišče poudarja, da samo dejstvo, komu je tožnik kritičnega dne izročil ključ tovornega vozila, kakor tudi dejstvo, ali je tožnik res sam in brez podane odpovedi pogodbe o zaposlitvi zapustil tovorno vozilo toženke, v obravnavani zadevi niti nista pravnoodločilna. Če mu je tožena stranka ustno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, je le-ta nezakonita že iz razloga, ker ni bila podana v pisni obliki (86. člen ZDR). Tožnikov tožbeni zahtevek pa bi bil v tem delu utemeljen tudi v primeru, če mu tožena stranka pogodbe o zaposlitvi ne bi odpovedala, kot je to trdila toženka v obravnavani zadevi. Tudi, če je tožnik sam prenehal z delom, je bila namreč toženka kot njegov delodajalec dolžna tožniku izdati pisni akt. Tako bi lahko slednja v primeru, če je tožnik dejansko samovoljno zapustil tovorno vozilo, lahko izvedla postopke v skladu z določbami ZDR iz 7.1. poglavja, glede na zakonsko določene obveznosti delavca pri opravljanju dela in ker tega ni storila se v tem sporu ne more sklicevati na morebitne krivdne razloge na strani tožnika, saj je bilo nesporno ugotovljeno, da tožniku ni pisno odpovedala pogodbe o zaposlitvi, kot je vse to pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje (stran 7 in 8 obrazložitve). Glede na navedeno toženka v pritožbi neutemeljeno navaja, da sodišče prve stopnje ni izvedlo dokazov, ki jih je s tem v zvezi predlagala v potrditev svojih nasprotnih trditev, s čimer naj bi ji sodišče prve stopnje onemogočilo možnost obravnavanja in zato tudi niso podane očitane kršitve pravil postopka iz 6., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo ni dvakrat odločalo o enem in istem zahtevku tožnika, kot to zmotno navaja toženka v pritožbi. Slednje je namreč z izpodbijano odločitvijo odločilo zgolj o tožnikovem reparacijskem tožbenem zahtevku, medtem, ko je bil njegov denarni tožbeni zahtevek iz naslova premalo izplačanih plač za mesec za april, maj in junij 2009 (5. tč. tožbenega zahtevka) izločen in o tem delu tožnikovega tožbenega zahtevka teče druga pravda, ki se še ni zaključila, kar pomeni, da o tožnikovem denarnem tožbenem zahtevku iz naslova neizplačane plače za mesec junij 2009 v drugi pravdi še ni bilo odločeno. Tožnik bo tako imel možnost uveljavljati ta svoj očitek šele v drugem postopku, v katerem bo sodišče prve stopnje odločilo še o denarnem tožbenem zahtevku iz naslova plače za mesec junij 2009. Ne glede na navedeno pa pritožbeno sodišče še navaja, da je predmet izpodbijane odločitve reparacijski zahtevek za obdobje od 19. junija 2009 dalje, kar pomeni, da ta zahtevek ne vključuje obdobja do navedenega dne, ko je po ugotovitvah sodišča prve stopnje tožnik še delal pri toženi stranki, tudi sicer pa ima izpodbijana sodba v tem delu zgolj značaj vmesne sodbe z zgoraj navedenimi posledicami.

Glede na navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izvedlo vse dokaze, ki so bili predlagani v potrditev pravnoodločilnih dejstev, izvedbo ostalih predlaganih dokazov pa je utemeljeno zavrnilo. Na podlagi tako pravilno ugotovljene dejanske podlage, ki vključuje vse pravnoodločilne okoliščine, je napravilo tudi naveden pravilen materialnopravni zaključek o delni utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka, ki je bil predmet pritožbenega preizkusa. Očitane kršitve pravil postopka zato niso podane.

Predmet pritožbene graje je tudi stroškovna odločitev sodišča prve stopnje. Toženka v pritožbi navaja, da stroškovna odločitev sodišča prve stopnje ni skladna z ugotovljenim uspehom pravdnih strank v tem sporu, saj ni mogoče zaključiti, da je tožnik v celoti uspel s tožbenim zahtevkom. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi navedene sodbe in sklepa pojasnilo, da je tožnik v tem individualnem delovnem sporu s svojim tožbenim zahtevkom uspel skoraj v celoti, v posledici česar je na podlagi 154. člena ZPP toženki naložilo, da mu povrne njegove pravdne stroške, katerih višino je sodišče prve stopnje odmerilo v skladu z ZOdvT. Pritožbeno sodišče se strinja, da tožnik v tem sporu ni uspel samo v manjšem delu svojega zahtevka, glede katerega tudi niso nastali posebni stroški, zato odločitev sodišča prve stopnje, da je toženka dolžna tožniku povrniti njegove pravdne stroške, ocenjuje kot materialnopravno pravilno (tretji odstavek 154. člena ZPP).

Zoper stroškovno odločitev sodišča prve stopnje pa se pritožuje tudi tožnik. Navaja, da bi mu  moralo sodišče prve stopnje, glede na določilo Tar. št. 3102 ZOdvT, priznati nagrado za vsak posamezni narok in ne zgolj za en narok. Takšno materialnopravno tolmačenje tožnika je pravno zmotno. Pritožbeno sodišča pojasnjuje, da je Tarifo, ki je sestavni del ZOdvT treba razlagati v povezavi z normativnim delom zakona, ki v 14. členu določa obseg nagrade in uveljavlja načelo, da se v isti zadevi na vsaki stopnji določi ena nagrada za vse vloge in ena nagrada za vse naroke. Na pritožbene navedbe, da je bil zakonodajalec jasen, zaradi česar ni dopuščena nobena interpretacija sporne določbe, pritožbeno sodišče odgovarja, da ne gre za interpretacijo sporne določbe, ampak za pravilno razumevanje ZOdvT kot celoto, ki ne dopušča ločene interpretacije posameznih sestavnih delov.

Drugih razlogov tožena stranka v pritožbi ne navaja, prav tako pravdni stranki v pritožbi ne navajata drugih razlogov zoper stroškovno odločitev sodišča prve stopnje, zato je izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa pritožbeno sodišče preizkusilo le še glede bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti in glede pravilne uporabe materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje teh kršitev ni storilo. Na ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo. V izogib ponavljanju se pritožbeno sodišče na pravilno obrazložitev sodišča prve stopnje le sklicuje (stran 5 do 9 obrazložitve izpodbijane sodbe in  sklepa).

Ker s pritožbama uveljavljani razlogi niso podani in tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijani del sodbe in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje (353. člen ZPP, 2. točka 365. člena ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Pravdni stranki s pritožbama nista uspeli, zato sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.