VDSS sodba Pdp 444/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-10-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sporazum o prenehanju delovnega razmerja - izpodbojnost - bistvena zmota

Tožbeni zahtevek za razveljavitev sporazuma o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi je utemeljen, ker sporazum ne vsebuje določila o posledicah, ki nastanejo delavcu pri uveljavljanju pravic iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti in ker je tožnik dokazal, da se ne bi strinjal s sporazumnim prenehanjem veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, če bi vedel, da ne bo prejel nadomestila za čas brezposelnosti.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je razsodilo, da sta sporazum o prenehanju delovnega razmerja, datiran z dnem 20. 10. 2008, ki ga je tožniku izročila tožena stranka dne 28. 11. 2008 in prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, sklenjene 1. 6. 2008, z dnem 21. 11. 2008, nezakonita in se razveljavita (1. točka). Odločilo je, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 6. 2008 in ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, v osmih dneh, pod izvršbo (2. točka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku za čas od 21. 11. 2008 dalje do zaposlitve pri drugem delodajalcu priznati delovno dobo, mu v delovno knjižico vpisati delovno dobo od 21. 11. 2008 dalje, ga prijaviti v socialna zavarovanja in mu za čas od 21. 11. 2008 dalje plačati nadomestilo v mesečnem znesku 750,00 EUR, od nadomestila plače obračunati in plačati prispevke za socialno varnost ter pripadajoče davke, mu priznati in izplačati tudi vse druge pravice ter denarne zahtevke iz naslova pogodbe o zaposlitvi iz delovnega razmerja (regres za letni dopust), vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsake posamezne mesečne neto plače dalje do plačila, to je od vsakega 11. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, vse v roku 15 dni, pod izvršbo (3. točka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati stroške postopka v znesku 951,96 EUR, v roku 15 dni od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila, pod izvršbo (4. točka).

Tožena stranka vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP ter pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevek tožnika v celoti zavrne, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, tožniku pa naloži tudi plačilo stroškov postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje zavzelo stališče, da je sporazum z dne 20. 10. 2008 nezakonit, ker naj bi pri podpisu le-tega prišlo do napake volje, in sicer do bistvene zmote na strani tožnika, ki sporazuma ne bi podpisal, če bi poznal vse njegove posledice. Do tega je sodišče prišlo na podlagi izpovedbe tožnika, ki je povsem nekritično sledilo, na drugi strani pa povsem prezrlo izpovedbe prič in zakonitega zastopnika tožene stranke, oziroma je izpovedbe prič tolmačilo po svoje in v nasprotju z dejansko vsebino le-teh. Sodišče je štelo, da A.Č. še sama ni vedela glede uveljavljanja nadomestila za primer brezposelnih. Tako A.Č. in M.Č. sta povsem verodostojno izpovedali, kdaj in na kakšen način je potekal podpis sporazuma. Priča M.Č. in zakoniti zastopnik tožene stranke sta tudi pojasnila, da se je tožnik s sporazumnim načinom prenehanja strinjal, ker ni imel niti namena uveljavljati denarno nadomestilo, ker je imel tako ali tako že drugo delo, in sicer je bil voznik taksija in se je verjetno nameraval tam tudi zaposliti, saj je po njegovih besedah tam prejemal boljše plačilo. Upravičenost tožnika do denarnega nadomestila za primer brezposelnosti po prenehanju delovnega razmerja v konkretnem primeru tudi sicer ni mogoče šteti za okoliščino, od katere je bila odvisna odločitev tožnika, ali bo sporazum podpisal ali ne. Nekonsistentna je tudi razlaga sodišča glede okoliščin, ki kažejo na to, da tožnik na posledice sporazuma ni bil opozorjen, saj to, kar v tej zvezi navaja sodišče, na nezakonitost samega sporazuma nima nikakršnega vpliva, sodišče je namreč na podlagi dela izpovedbe zaključilo, da le-ta v času sklepanja sporazuma ni poznala določila 79. člena ZDR, prej veljavna zakonodaja (na podlagi katere naj bi bil pripravljen sporazum), pa ni vsebovala določbe, da mora pisni sporazum vsebovati tudi določilo o posledicah, ki nastanejo delavcu v takem primeru. ZDR določa, da je sporazum neveljaven le, v kolikor ni sklenjen v pisni obliki. Sodišče bi moralo tudi tožbo zavreči, saj je tožnik podpisal sporazum 20. 10. 2008, tožbo pa je vložil šele 17. 12. 2008, pri čemer bi moral vložiti tožbo v roku 30 dni po določilih 204. člena ZDR. Tožbeni zahtevek je nedoločen, saj ne izhaja, za katero obdobje naj bi tožniku pripadale pravice iz delovnega razmerja, zgolj stavek do zaposlitve pri drugem delodajalcu, pa ne zadostuje. Zato bi moralo sodišče točno – datumsko določeno opredeliti njegove pravice iz delovnega razmerja. Tožena stranka izpodbija tudi sodbo v stroškovnem delu. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Tožnik podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožene stranke ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi odločitev sodišča prve stopnje, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje jasno navedlo, da je tehtalo pričevanja vseh zaslišanih (razen Z.M.) in šele na podlagi tega razsodilo. Da trditve tožene stranke iz pritožbe ne držijo, izhaja že iz analize pričanja A.Č. z dne 13. 11. 2009, ki je izpovedala, da so obrazci o sporazumni odpovedi, ki so jih dajali delavcem v podpis, zastareli. Nadalje je izpovedala, da je obrazec izpolnjevala ona ter ga izpolnjevala hitro in je imela vmes telefonski dogovor, zaradi česar je dopustila možnost, da je prišlo v zapisu do napak (npr. v datumu). Očitno je, da se priča tistega dneva ni natančno spominjala. Prav tako je A.Č. izpovedala, da v zvezi z datumom podpisa izrecno dopušča možnost, da je na koledarju videla drug datum. A.Č. je na vprašanje, ali se s tožnikom pogovarja o posledicah sporazuma, odgovorila, da ga je seznanila „da na zavod ne more iti“, kar pa ne drži, kajti delavec se lahko prijavi na Zavodu RS za zaposlovanje, vendar brez pravice do denarnega nadomestila. Navedeno kaže, da priča dejansko ni vedela pravih posledic takega sporazuma, zato o tem tudi ni mogla seznaniti tožnika. Ravno A.Č. naj bi bila namreč tista, ki je po zatrjevanju tožene stranke poučila tožnika, zaradi česar naj ne bi prišlo do napake volje. Sodišče je tudi ugotovilo, da datum na sporazum ni tisti datum, ko je bil tožniku vročen sporazum, to pa je ocenilo na podlagi tehtanja vseh pričanj in izpovedbi delavca. Da je bil sporazum tožniku vročen 28. 11. 2008, je potrdila tudi priča Z.M.. Sodišče je upoštevalo, da je tožnik 1. 12. 2008 odšel na Zavod RS za zaposlovanje in dne 3. 12. 2008 na Inšpektorat za delo Republike Slovenije, kjer so ga seznanili, da je sporazum nezakonit in ga poučili o sodnem varstvu. Antidatiran sporazum je tožnik prejel 28. 11. 2008 in je tožba v vsakem primeru pravočasna ter pritožbena navedba tožene stranke glede tega neutemeljena. Tožnik nasprotuje tudi navedbi glede nedoločnosti 3. točke izreka. Tožbeni zahtevek je dovolj konkretiziran, da ne pušča dvoma glede načina izvršitve le-tega. Obdobje, za katero delavcu pripadajo pravice iz delovnega razmerja, pa je kljub temu, da ni datumsko določen, še vedno povsem ustrezno opredeljeno in z vpogledom v ZPIZ in ZZZS brez težav določljivo. Tožnik priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 69/2005, 90/2005, 52/2007, 73/2007, 45/2008  - ZPP,) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo pavšalno zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in je na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana smiselno zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je lahko presodilo miselno pot sodišča, zakaj je presodilo tako, kot to izhaja iz izreka in obrazložitve sodbe, prav tako pa razlogi iz obrazložitve sodbe ne nasprotujejo sami sebi in tudi niso nejasni in ni podano nasprotje med razlogi in izrekom sodbe.

Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, glede na podane pritožbene ugovore pa navaja:

Iz izvedenih dokazov, ki jih je izvedlo sodišče prve stopnje z vpogledom v listinsko dokumentacijo obeh strank ter po zaslišanju priče A.Č., Z.M., M.Č. ter zakonitega zastopnika T.Č. in tožnika, je sodišče ugotovilo, da je tožbeni zahtevek tožnika za razveljavitev sporazuma o prenehanju delovnega razmerja, datiran z dnem 20. 10. 2008 utemeljen in posledično tožniku priznalo reintegracijo in reparacijo. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen od 9. 3. 2008 do 21. 11. 2008 za nedoločen čas na delovnem mestu voznika vlačilca in priklopnika v mednarodni špediciji, in sicer od 1. 6. 2008 dalje za nedoločen čas. Sodišče je v predmetnem sporu presojalo sporazum o prenehanju delovnega razmerja, ki je datiran z dnem 20. 10. 2008, ki sta ga stranki sklenili in v katerem je navedeno, da tožniku preneha delovno razmerje z dnem 21. 11. 2008.

Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 – 17/2008 - ZDR) v 79. členu ureja prenehanje pogodbe o zaposlitvi s sporazumom in določa, da pogodba o zaposlitvi preneha veljati s pisnim sporazumom med strankama, ki mora vsebovati določilo o posledicah, ki nastanejo delavcu zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi pri uveljavljanju pravic iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti (1. odstavek 79. člena ZDR). Sporazum, ki ni sklenjen v pisni obliki, je neveljaven (2. odstavek 79. člena ZDR). Čeprav določba o posledicah, ki nastanejo delavcu zaradi sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi pri uveljavljanju pravic iz delovnega razmerja za primer brezposelnosti, predstavlja bistveno sestavino sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi, izostanek te določbe ne povzroči neveljavnosti sporazuma, saj je takšna sankcija predvidena le za pomanjkanje pisne oblike sporazuma. Konkretno sporazum, datiran z dne 20. 10. 2008, ne vsebuje določila o posledicah, ki nastanejo delavcu zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi pri uveljavljanju pravic iz naslova za primer brezposelnosti, pri čemer pa se pritožbeno sodišče strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, da se tožnik s sporazumno odpovedjo ne bi strinjal, če bi vedel, da ne bo prejel nadomestila za čas brezposelnosti, kar je tudi navajal, na to pa kaže tudi dejstvo, da se je zglasil na Inšpektoratu za delo potem, ko je bil na Zavodu RS za zaposlovanje seznanjen s tem, da mu nadomestilo ne pripada. Tako je tudi po oceni pritožbenega sodišča ob podpisu sporazuma prišlo do napake volje, in sicer do bistvene zmote na strani tožnika. ZDR v 11. členu določa, da se glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če ni s tem ali z drugim zakonom drugače določeno. Obligacijski zakonik (OZ – Ur. l. RS, št. 83/2001 s sprem.) v 46. členu ureja bistveno zmoto, in določa, da je zmota bistvena, če se nanaša na bistvene lastnosti predmeta, na osebo, s katero se sklepa pogodba, kadar se sklepa glede na to osebo ali na okoliščine, ki se po običajih v prometu ali po namenu strank štejejo za odločilne, ker sicer stranka, ki je v zmoti, pogodbe s tako vsebino ne bi sklenila. Stranka, ki je v zmoti, lahko zahteva razveljavitev pogodbe zaradi bistvene zmote, razen če pri njeni sklenitvi ni ravnala s skrbnostjo, ki se zahteva v prometu. Delavcu ni mogoče očitati, da pri sklepanju sporazuma ni ravnal s skrbnostjo, ki se zahteva v pravnem prometu, ker je bil delodajalec dolžan poučiti ga o posledicah, ki mu bodo nastale na področju uveljavljanja pravic iz zavarovanja za primer brezposelnosti. Zato je sodišče pravilno razveljavilo sporazum o prenehanju delovnega razmerja z dne 20. 10. 2008.

Pritožba navaja, da bi moralo sodišče tožbo tožnika zavreči iz razloga, ker je zamudil rok za uveljavljanje sodnega varstva v zvezi z obstojem in prenehanjem delovnega razmerja in sicer, da lahko delavec takšno ugotovitev zahteva v roku 30 dni, odkar je izvedel za kršitev pravice po določilih 204. člena ZDR. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje tožnika zaslišalo o tem, kdaj je prejel sporazum, saj je le-ta trdil, da je sporazum antidatiran in ga je prejel po vrnitvi s praznovanja, torej po 21. 11. 2008. Iz sporazuma torej ni razvidno oziroma ni naveden datum dejanske vročitve sporazuma, sama navedba datuma pa ne dokazuje, da je bil sporazum tožniku vročen tega dne, pri čemer pa je tudi ugotoviti, da je datum popravljen.  Tako tožnik ni zamudil roka iz 204. člena ZDR in je pravočasno vložil tožbo dne 17. 12. 2008.

Neupošteven je pritožbeni ugovor, da je zahtevek pod točko 3 nedoločen, sodba v tem delu pa neizvršljiva. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je za t.i. opisni zahtevek, ki ima značaj vmesne sodbe, ni nikakršne ovire, da tožena stranka sama izvrši tožbeni zahtevek. Obdobje, za katero tožniku pripadajo pravice iz delovnega razmerja od 21. 11. 2008 dalje do zaposlitve pri drugem delodajalcu, je povsem jasno opredeljeno in tudi brez težav določljivo z vpogledom v ZPIZ in ZZZS.

Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je sodišče prve stopnje pravilno odmerilo stroške postopka in jih naložilo v plačilo toženi stranki, saj je tožnik s tožbenim zahtevkom v celoti uspel, sodišče pa je prisodilo tudi le nujne stroške postopka skladno z določili 155. člena ZPP. Izrek je jasen in določljiv in ni v nasprotju s stališčem načelnega pravnega mnenja Vrhovnega sodišča Republike Slovenije. Določen je rok za prostovoljno izvršitev, zamuda pa nedvomno začne teči s prvim naslednjim dnem po poteku roka za prostovoljno izpolnitev.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.