VDSS sodba Pdp 1022/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-04-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog

Odvetnik lahko po pooblastilu delodajalca poda redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga.

Tožnica se ne more razbremeniti odgovornosti za kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, ki je bila  v tem, da je odklonila opravljanje dela na terenu, s sklicevanjem na dejstvo, da ji tožena stranka ni pravočasno izplačevala potnih stroškov.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se glasi:

„1. Zavrne se tožbeni zahtevek tožnice, ki se glasi:

„Odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 6. 2007, s katero je toženka tožnici redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005, za delovno mesto zavarovalni zastopnik, iz krivdnega razloga, je nezakonita in se razveljavi.

Delovno razmerje med pravdnima strankama ni prenehalo in na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005 še traja, zaradi česar je dolžna toženka pozvati tožnico nazaj v delovno razmerje ter ji zagotavljati delo.

Toženka je dolžna prijaviti tožnico v pokojninsko, invalidsko in zdravstveno zavarovanje od dne 27. 7. 2007 dalje ter ji vpisati delovno dobo v delovno knjižico od istega dne dalje, ji plačati nadomestilo plače v bruto znesku 630,14 EUR mesečno ter ji od tega zneska obračunavati in plačati prispevke za zdravstveno, pokojninsko in invalidsko zavarovanje,

2. Stranki sami krijeta svoje stroške postopka.“

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožene stranke tožnici z dne 11. 6. 2007 in da delovno razmerje med strankama na podlagi odpovedi ni prenehalo, ampak še traja. Nadalje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo, jo prijaviti v pokojninsko in invalidsko ter zdravstveno zavarovanje od 27. 7. 2007 dalje, ji vpisati delovno dobo od 27. 7. 2007 dalje ter ji obračunati bruto nadomestilo plače v višini 630,14 EUR mesečno ter ji od tega zneska obračunati in zanjo plačati prispevke za socialno zavarovanje, vse v roku osem dni pod izvršbo. Nadalje je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti njene stroške postopka v višini 2.407,57 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku osemdnevnega izpolnitvenega roka pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo se je pravočasno pritožila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo razveljavi in tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje ponovno, tako kot v razveljavljeni sodbi z dne 23. 5. 2008, zmotno in nepravilno štelo, da je mesečni plan tožene stranke neustrezen, ker naj bi bil v nasprotju z veljavno Kolektivno pogodbo za zavarovalstvo, ki določa, da mora normo ali podobno merilo za merjenje delovnih rezultatov dosegati 90% zaposlenih pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je tožena stranka dokazala, da je bila tožnici podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga zaradi naklepnega ravnanja ali ravnanja iz velike malomarnosti v opazovalnem obdobju, ker ni opravljala dela na terenu in obiskovala strank in posledično s tem ni izpolnjevala mesečnega plana delovnih obveznosti v obdobju od 1. 1. 2007 dalje do pisnega opozorila z dne 30. 4. 2007, niti v opazovanem obdobju od 4. 5. 2007 do 19. 5. 2007. Tožnica je v navedenih obdobjih posredovala le eno ponudbo za sklenitev življenjskega zavarovanja namesto zahtevanih 34 ponudb iz mesečnih planov, kar je pomenilo ničelno izpolnjevanje delovnih obveznosti mesečnega plana. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo izpovedi prič A.G. in B.H., ki sta pojasnila, da tako delavci v PE K., kot tudi tožnica, niso bili pripravljeni delati na terenu in obiskovati strank na domovih, dokler ne bodo izpolnjeni njihovi pogoji glede dela in plačila oziroma so se bolj ukvarjali s sindikalno dejavnostjo kot pa z delom, zaradi česar je posledično nepravilen zaključek sodišča, da je bil mesečni plan za delavce v PE K. za delavce neustrezen. Glede odločitve sodišča prve stopnje, ki je sledilo navedbam tožnice, ki je svoje nedelo in posledično neizpolnjevanje mesečne delovne uspešnosti opravičevala in utemeljevala z neizpolnjevanjem obveznosti povračila iz naslova potnih stroškov s strani tožene stranke, pri čemer je pavšalno na podlagi izpovedi tožnice ocenilo, da navedeni stroški znašajo po 300,00 EUR mesečno, opozarja, da je tožnica pojasnila, da vse do dneva izdaje sodbe sploh ni izkoristila pravice do morebitnega sodnega uveljavljanja materialnega zahtevka skladno z ZDR. Morebitna neizpolnitev enega zahtevka za potne stroške po mnenju tožene stranke ne more biti razlog za neizpolnjevanje delovnih obveznosti s strani tožnice. Tožnica se ni opredelila do kakšnih zneskov je uveljavljala stroške iz tega naslova, ter je šele 11. 5. 2007 podala zahtevo, ko je že bila pisno opozorjena na neizpolnjevanje delovnih obveznosti, ni pa tega storila v začetku poslovnega leta, kot bi bilo to pričakovano glede na navedbe tožnice o njenih težavah pri delu. Sama je priznala, da v letu 2006 sploh ni uveljavljala povračila potnih stroškov oziroma jih ni prijavila redno kljub pozivu tožene stranke, da jih je dolžna prijaviti do konca leta 2006 zaradi prehoda na EUR. Glede spornega pooblastila direktorja tožene stranke pooblaščencu odvetniku navaja, da v primeru takšnega danega pooblastila velja, da je tožena stranka za vodenje postopka odpovedi in za izdajo redne odpovedi pooblastila odvetnika v smislu določb ZPP. Od tedaj dalje so bila zato veljavna vsa pravdna dejanja, ki jih je opravil pooblaščenec za toženo stranko v zvezi z vodenjem postopka zoper tožečo stranko, pri čemer je tožena stranka vsa opravljena dela tudi kasneje izrecno odobrila. Priglaša stroške pritožbe.

V skladu z 350. členom Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) je pritožbeno sodišče preizkusilo sodbo prve stopnje v tistem delu, v katerem se izpodbija s pritožbo, pri tem pa je pazilo po uradni dolžnosti na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, ob sicer pravilno in popolno ugotovljenem dejanskem stanju pa je zmotno uporabilo materialno pravo.

Zmotno je tudi razlogovanje sodišča prve stopnje, da se pooblastilo direktorja tožene stranke z dne 24. 5. 2007, izdano na podlagi 1. odstavka 18. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002, v nadaljevanju: ZDR), vsebinsko ne nanaša na odločanje o odpovedi oziroma na samo podajo odpovedi, temveč le za vodenje postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V  konceptu ZDR ni mogoče govoriti o postopku odpovedi v tem smislu, da bi šlo za poseben postopek, ki bi urejal pravila, po katerih mora delodajalec ravnati pred izdajo odločbe, temveč gre le za skupek opravil, ki jih mora delodajalec opraviti preden odpove pogodbo o zaposlitvi. Zato je mogoče določbo 1. odstavka 18. člena ZDR razumeti tako, da pooblastilu odvetniku vsebinsko ustreza pooblastilu, ki ga ima glede podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi direktor tožene stranke, torej da lahko odvetnik tudi „odloči“ oziroma delavcu poda redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ne pa da bi bil upravičen izdati le pisno opozorilo in opraviti zagovor z delavcem. Zaradi navedenega je v obravnavani zadevi redno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala upravičena oseba, ki je za to bila pooblaščena, zato izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz tega razloga ni nezakonita.

Za pritožbeno rešitev zadeve je nadalje odločilna pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnica v obravnavanem opazovalnem obdobju, od 4. 5. 2007 do 19. 5. 2007, na podlagi katerega ji je bila izdana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ni dosegala predvidenih rezultatov dela. Vendar je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko tožničinega ravnanja ni presojalo v smislu 3. alineje 1. odstavka 88. člena ZDR, torej ali je tožnica s svojim ravnanjem kršila pogodbene obveznosti ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (krivdni razlog), temveč je nedoseganje predvidenih delovnih rezultatov povezovalo z neustreznostjo normativa tožene stranke, ki ga ni dosegalo 90 % zaposlenih. Kot je pritožbeno sodišče povedalo že v razveljavitvenem sklepu opr. št. Pdp 987/2008 z dne 16. 4. 2009, je mogoče določbo 4. odstavka 43. člena Kolektivne pogodbe za zavarovalstvo (Ur. l. RS, št. 60/1998) o doseganju delovnih rezultatov upoštevati le takrat, ko delavec dela, torej ko vlaga delovne napore za dosego rezultatov, pa ne dosega pričakovanih rezultatov dela, ne pa v primeru, ko delavec sploh ne dela in ne izpolnjuje delovnih obveznosti, zaradi česar so delovni rezultati ničelni, tako kot je bilo ugotovljeno v obravnavanem primeru. V novem sojenju je namreč sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na ugotovitev, da je način povračila stroškov tožene stranke oziroma način obračunavanja plače predstavljal fizično izčrpavanje tožnice, ki zaradi posledično slabega finančnega stanja ni mogla financirati svojih potnih stroškov, ki jih je imela v zvezi s sklepanjem življenjskih zavarovanj. Ne gre spregledati, da je po določbi 2. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005 (priloga A2) morala tožnica opravljati delo na delovnem mestu, torej na sedežu tožene stranke, in na terenu v območju dejavnosti delodajalca. Neopravljanje dela na terenu s sklicevanjem na neizplačilo potnih stroškov ni utemeljeno, posebej ob dejstvu, ker so po izpovedi tožnice celotni stroški, ki naj bi jih tožena stranka dolgovala tožnici za leto 2006, dosegali eno četrtino tožničine mesečne plače. Po svojem obsegu torej ne gre za tak znesek, ki bi opravičeval tožnico, da ne bi v skladu z določili pogodbe o zaposlitvi opravljala svojega dela tudi na terenu ter s tem dosegala predvidene delovne rezultate, ki jih zgolj z opravljanjem dela na sedežu tožene stranke ni mogla doseči.

Zaradi navedenega je mogoče ugotoviti, da je tožnica s svojim ravnanjem kršila določbe ZDR in sicer 31. člen ZDR, po katerem mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, 32. člen ZDR, ki določa, da mora delavec upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z delom (32. člen ZDR) ter 35. člen ZDR, po katerem se je delavec dolžan vzdržati vseh ravnanj, ki glede na naravo dela, ki ga opravlja pri delodajalcu, materialno ali moralno škodujejo ali bi lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca, s tem pa je podan krivdni razlog iz 3. alineje 1. odstavka 88. člena ZDR za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Posledično je sodišče druge stopnje pritožbi tožene stranke ugodilo ter ob pravilni uporabi materialnega prava spremenilo izpodbijano sodbo tako, da je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice na ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, reintegracijo in reparacijo, v skladu s 4. alinejo 358. člena ZPP, v zvezi s 1. odstavkom 351. člena ZPP.

Ker tožnica v postopku ni uspela, je sodišče druge stopnje spremenilo tudi odločitev o stroških postopka v 2. točki izreka izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje tako, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka, v skladu s 5. odstavkom 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 in 10/2004 - popr.; ZDSS-1), po katerem v sporu o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka.

Tožena stranka sama krije tudi svoje stroške postopka pred sodiščem druge stopnje, glede na citirano določbo 5. odstavka 41. člena ZDSS-1.

ZDR člen 18, 18/1, 31, 32, 88, 88/1, 88/1-3. Kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije člen 43, 43/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.