VDSS sodba in sklep Pdp 1122/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2012-03-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - odpovedni rok

Zapis tožnice v odpovedi pogodbe o zaposlitvi (delavca), da prosi za sporazumno takojšnjo razrešitev, ne pomeni, da predlaga sporazumno razveljavitev pogodbe o zaposlitvi (ampak le eventualno za skrajšanje odpovednega roka). Ker stranki po odpovedi (delavca) nista sklenili sporazuma o skrajšanju odpovednega roka za ustrezno odpravnino, ki bi jo prejela tožnica, je tožnica upravičena do odpovednega roka.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v točkah 2/2 in 2/3 ter 2. točka izpodbijanega sklepa delno spremenita tako, da v celoti glasita:

„Ugotovi se, da delovno razmerje tožnice pri toženi stranki ni prenehalo 10. 9. 2010, temveč je trajalo do 9. 10. 2010.

Tožena stranka je dolžna tožnico za čas od 10. 9. 2010 do 9. 10. 2010 prijaviti v zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ in ji za ta čas obračunati nadomestilo plače v bruto znesku 1.200,00 EUR ter tožnici po odvodu davkov in prispevkov plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 10. 2010 do plačila.

Zavrne se, kar tožnica zahteva več ali drugače, to je ugotovitev, da je tožnici delovno razmerje prenehalo 5. 10. 2011, zahtevek za ureditev delovne dobe in prijavo v socialno zavarovanje za čas od 10. 10. 2010 do 5. 10. 2010, zahtevek za plačilo nadomestila plače za čas od 10. 10. 2010 do 5. 10. 2011 v mesečnem bruto znesku 1.200,00 EUR, po odvodu prispevkov in davkov, povečanem mesečno za neto znesek 273,00 EUR, zahtevek za plačilo neto zneska 273,00 EUR mesečno za čas od avgusta 2010 do 9. 10. 2010 ter zahtevek za vpis delovne dobe v delovno knjižico.

Tožena stranka je dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 104,70 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku tega roka do plačila.

Tožena stranka sama krije svoje stroške postopka.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdita sodba in sklep sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna tožnici povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 35,62 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku tega roka do plačila.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožnici za 10. 9. 2010 prizna delovno razmerje, jo vpiše v pristojne evidence, jo prijavi v socialna zavarovanja in ji obračuna plačo v višini 54,54 EUR, od tega zneska odvede pripadajoče prispevke in davke ter tožnici izplača neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 10. 2010 dalje do plačila (prvi odstavek 1. točke izreka). Zavrnilo je višji tožbeni zahtevek za vpis delovne dobe v delovno knjižico za dan 10. 9. 2010 (drugi odstavek 1. točke izreka). Zavrnilo je zahtevek za ugotovitev ničnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, sklenjene med strankama dne 1. 12. 2002, ki je datirana z 9. 9. 2010 oziroma podredno za ugotovitev nezakonitosti te odpovedi (točka 2/1 izreka). Zavrnilo je tudi zahtevek za ugotovitev, da je tožnici delovno razmerje na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ki je bila 1. 12. 2002 sklenjena za nedoločen čas, prenehalo 5. 10. 2011 (točka 2/2 izreka). Prav tako je zavrnilo zahtevek, da se toženi stranki naloži, da tožnici čas od 11. 9. 2010 do 5. 10. 2011 vpiše v delovno knjižico oziroma pri pristojnih evidencah javi in priglasi ter uredi delovno dobo, jo prijavi v socialna zavarovanja in ji za čas do vrnitve na delo plača nadomestilo plače v mesečnem bruto znesku 1.200,00 EUR, po odvodu prispevkov in davkov, povečanem mesečno za neto znesek nakazila tožnici 273,00 EUR, obenem z neizplačanim neto zneskom 273,00 EUR za mesec avgust 2010, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu od zneska za pretekli mesec (točka 2/3 izreka izpodbijane sodbe) ter zahtevek, da se toženi stranki naloži, da tožnici plača odškodnino zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi v znesku 10.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe do plačila (točka 2/4 izreka izpodbijane sodbe). Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo v delu, s katerim je tožnica zahtevala ugotovitev ničnosti (primarno) oziroma ugotovitev nezakonitosti (podredno) „Sprejema odpovedi delovnega razmerja in potrditev sporazumnega skrajšanja odpovednega roka“ z dne 9. 9. 2010, ki je podpisan s strani direktorice tožene stranke (1. točka izpodbijanega sklepa). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (2. točka izpodbijanega sklepa) in zavrnilo predlog tožene stranke za povrnitev separatnih stroškov (neoštevilčena 3. točka izreka izpodbijanega sklepa).

Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe in sklep o zavrženju dela tožbe se tožnica pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Bistvena kršitev določb pravdnega postopka naj bi bila podana, ker je sodišče prve stopnje z zavrženjem dela tožbe tožnici odvzelo možnost obravnavanja pred sodiščem. Izpodbijana sodba nima razlogov glede odločilnih dejstev, saj sodišče prve stopnje ni opravilo dokazne ocene verodostojnosti obeh variant zgodbe, ki sta ju podali tožnica in tožena stranka glede dokumenta „Sprejem odpovedi delovnega razmerja in potrditev sporazumnega skrajšanja odpovednega roka“ z dne 9. 9. 2010. Sodišče prve stopnje se nadalje ni vrednostno dokazno opredelilo do izpovedb zaslišanih prič ter do pisnega in ustnega izvedenskega mnenja, pri čemer vsebina sodbe v bistvenem nasprotuje zapisniško izvedenim dokazom. Vse navedeno izhaja iz pomanjkanja nepristranskega obravnavanja tožničinega zahtevka, zaradi česar je tožnica, sicer neuspešno, zahtevala izločitev razpravljajočega senata. Tožnici je bilo odrečeno marsikatero vprašanje, s katerim bi lahko preverila verodostojnost prič, kar kaže na to, da se je sodišče prve stopnje že na začetku postopka opredelilo, katera stranka ima prav. Tako je sodišče prve stopnje tožnici brez pojasnila odreklo, da se dodatno zaslišita direktorica tožene stranke in tožnica. Sodišče prve stopnje prav tako ni pojasnilo, zakaj ni zaslišalo priče U.H., ki bi lahko izpovedala glede navedb tožene stranke, da nihče ni imel podpisane bianco odpovedi delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje tožnici ni dovolilo, da bi se s svojo vlogo izrazila o vlogi nasprotne stranke ter s sklepom tožnici ni dopustilo nekaterih vlog in dokaznih predlogov. Zaradi navedenega tožnica predlaga, da se v primeru razveljavitve izpodbijane sodbe zadeva dodeli drugemu senatu. Sodišče prve stopnje je zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z domnevno tožničino odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožnica je med bolniškim staležem prejela od tožene stranke nepojasnjen in presenetljiv dopis, da so urejene vse zadeve v zvezi z njeno (tožničino) odpovedjo. Na poziv takratnega tožničinega pooblaščenca je tožena stranka dostavila samo sporno odpoved z dne 9. 9. 2010, ne pa tudi „sprejema odpovedi“ z istega dne, zato je edini logičen zaključek, da se tožena stranka niti med sodnim sporom ni ustavila pred ponarejanjem dokumentov. V kolikor bi dokument „sprejem odpovedi“ obstajal že prej, bi ga tožena stranka tožnici gotovo vročila po pozivu tožničinega pooblaščenca z dne 17. 9. 2010. Tožnica se je dne 10. 9. 2010 na svojem delovnem mestu grozovito sprla s prokuristko tožene stranke, ker se novi najemnici lokala na M. ni želela zlagati glede luči, ki jih je prokuristka želela posebej prodati in zaračunati. Sodišče prve stopnje je prezrlo, da je tožena stranka med postopkom v celoti spremenila svoje navedbe o tem, kako naj bi tožnica podala svojo odpoved. Pritožba nadalje opozarja na neverodostojnost izpovedbe priče A.J. o vročanju sprejema odpovedi. Na resničnost verzije tožnice kaže tudi to, da je prokuristka V.H. sama izpovedala o lučeh, zaradi katerih je prišlo do spora, pri čemer je želela takoj zmanjšati pomen luči, s čemer je dejansko sama povedala, kje tiči problem. Sodišče prve stopnje se sploh ni ukvarjalo s presojo, katera verzija je resnična in katera stranka je verodostojna, temveč je sledilo luknjasti in pomanjkljivi ter nelogični zgodbi tožene stranke. Sodišče prve stopnje bi moralo preveriti motiv, ki ga tožnica pripisuje toženi stranki in zaslišati predlaganje priče, ki bi izpovedale, kakšen je bil konflikt med tožnico in toženo stranko. Na podlagi izvedenskega mnenja je sodišče prve stopnje izhajalo iz predpostavke, da obstaja verjetnost, da je tožnica naredila parafo na sporni odpovedi, pri tem pa se je v celoti izognilo pomislekom izvedenca glede možnosti, da bi kdo dobro ponaredil tožničino parafo ter glede razlik pri posameznih minuskulah. Glede na to, da je izvedenec tudi na obravnavi dopustil možnost, da je podpis na odpovedi dne 9. 9. 2010 ponarejen, bi sodišče prve stopnje moralo s toliko večjo skrbnostjo izvesti ostale razpoložljive dokaze. Sodišče prve stopnje se tudi ni izreklo o dokaznih predlogih tožnice, iz katerih izhaja, da je bil del njene plače konstantno prikazan kot potni stroški. Sodišče prve stopnje je v nasprotju z veljavnimi predpisi sprejelo zaključek, da je tožnici na podlagi njene odpovedi z dne 9. 9. 2010 delovno razmerje prenehalo 10. 9. 2010. Takšnega načina prenehanja delovnega razmerja zakon ne predvideva. Možno je sporazumno prenehanje delovnega razmerja, ki pa mora biti sklenjeno v pisni obliki, takšen sporazum pa nikoli ni bil sklenjen. Delavec sicer lahko poda redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki pa preneha s potekom odpovednega roka. Zakon sicer pozna inštitut sporazumnega skrajšanja odpovednega roka, vendar v takšnem primeru delavec in delodajalec skleneta pisni dogovor, v katerem se sporazumeta o denarnem povračilu namesto odpovednega roka. Takšnega dogovora ni bilo, enostransko sporočilo delodajalca pa ne more nadomestiti predpisanega dogovora. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da zakon ne predvideva sodnega varstva za zahtevek, ko tožnica hkrati z zahtevkom za ugotovitev ničnosti oziroma neveljavnosti sporne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, primarno zahteva ugotovitev ničnosti oziroma podredno neveljavnosti s strani tožene stranke sprejete odpovedi. Tožnica je zahtevek za ugotovitev ničnosti listine „sprejem odpovedi“ postavila potem, ko se je s tem dokumentom seznanila in pri tem opozorila, da tožena stranka v spis ponovno dostavlja ponarejene in prirejene listine. „Sprejema odpovedi“ ni mogoče obravnavati ločeno od odpovedi z dne 9. 9. 2010, oba dokumenta sta ponarejena. Na ničnost sodišče pazi po uradni dolžnosti in takšna listina v nobenem primeru ne more povzročiti prenehanja delovnega razmerja tožnice. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijana dela prvostopenjske sodbe in sklepa spremeni tako, da njenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne v novo sojenje pred spremenjen senat.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala navedbe iz pritožbe in predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo in sklep sodišča prve stopnje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe in sklepa preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Z navedbo, da je sodišče prve stopnje z zavrženjem tožbe tožnici odvzelo možnost obravnavanja pred sodiščem, pritožba smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero pritožbeno sodišče sicer pazi tudi po uradni dolžnosti. Vendar pa zgolj zato, ker je sodišče prve stopnje del tožbe zavrglo, tožnici ni bila odvzeta možnost obravnavanja pred sodiščem. Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrglo tisti del tožbe, s katerim je tožnica zahtevala ugotovitev ničnosti oziroma nezakonitosti listine tožene stranke z dne 9. 9. 2010. To listino je sodišče prve stopnje pravilno obravnavalo kot dokaz in se je do njene verodostojnosti tudi opredelilo v okviru presoje ali je tožnici zakonito prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da izjava delodajalca, da sprejema redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podal delavec ter da se strinja s skrajšanim odpovednim rokom, ne uživa samostojnega sodnega varstva. Sodno varstvo je v skladu s tretjim odstavkom 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007) zagotovljeno ugotovitvi nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi oziroma drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi in je tožena stranka to sodno varstvo tudi pravočasno uveljavljala. Znotraj tega varstva pa se tudi presoja pomen listine tožene stranke z dne 9. 9. 2010 o sprejemu odpovedi delovnega razmerja in potrditvi sporazumnega skrajšanja odpovednega roka. Glede na vse navedeno je sodišče prve stopnje tožbo v tem delu pravilno zavrglo ob sklicevanju na določbo prvega odstavka 274. člena ZPP.

Z navedbo o tem, da je sodišče prve stopnje tožnici neutemeljeno odreklo marsikatero vprašanje in izvedbo dokaza z njenim dodatnim zaslišanjem in zakonite zastopnice tožene stranke, ne da bi pojasnilo zakaj naj bi bili ti dokazi nepotrebni, tožnica smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 287. člena ZPP. Slednji določa, da senat zavrne predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo in v sklepu navede, zakaj jih je zavrnil. Sodišče prve stopnje je ravnalo v skladu s to določbo in ob zaključku naroka za glavno obravnavo dne 10. 10. 2011 sprejelo sklep, da se drugi dokazni predlogi kot nepotrebni zavrnejo. Tudi sicer sodišču prve stopnje ni možno očitati, da bi pristransko zavračalo dokazne predloge tožnice. Nasprotno sodišče prve stopnje je izvajalo relativno ekstenziven dokazni postopek in tožnici dovoljevalo številna vprašanja, pogosto tudi takšna, ki se niso nanašala na odločilna dejstva.

Zgolj zato, ker sodišče prve stopnje ni dopolnilno zaslišalo tožnice in zakonite zastopnice tožene stranke, ni podana smiselno zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, pa tudi dejansko stanje zaradi tega ni ostalo nepopolno ali zmotno ugotovljeno. Obe stranki sta tako na zaslišanju kot tudi izven njega imeli dovolj priložnosti, da se opredelita do vseh bistvenih vprašanj, tako tudi do verodostojnosti listine tožene stranke z dne 9. 9. 2010, kar sta tudi storili. Protispisno je tožničino zatrjevanje, da ji je bila ta listina vročena šele potem, ko je bila kot stranka že zaslišana. Izjavo o sprejemu odpovedi delovnega razmerja z dne 9. 9. 2010 (priloga B9) je bila tožnici sicer res vročena na istem naroku, na katerem je bila potem zaslišana, vendar je tožnica še pred zaslišanjem po svojem pooblaščencu ugovarjala, da je listina prirejena in ponarejena. Ta listina pa ji je bila predočena tudi med samim zaslišanjem.

Prav tako ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ker sodišče prve stopnje ni zaslišalo tožničine sestre U.H.. Tožnica je njeno zaslišanje predlagala šele po prvem naroku za glavno obravnavo, ne da bi pri tem zatrjevala, da tega brez svoje krivde ni mogla storiti že prej. Sicer pa morebitna izpoved te priče, da je podpisala bianco odpoved pogodbe o zaposlitvi, še vedno ne bi dokazovala, da je to storila tudi tožnica. Tožnica niti v tožbi niti ob svojem zaslišanju ni zatrjevala, da bi tožena stranka uporabila njeno, ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi vnaprej podpisano odpoved. Nasprotno, tožnica je tudi zaslišana kot stranka izpovedala, da podpis na odpovedi z dne 9. 9. 2010 ni njen, le dva tedna kasneje pa je njen pooblaščenec v 2. pripravljalni vlogi navajal, da je tožnica ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi podpisala bianco odpoved, v kateri je bilo navedeno, da jo podaja iz osebnih razlogov. V nadaljevanju te vloge pa je tožnica v zvezi s predvidno izvedbo dokaza z grafologom znova zatrjevala, da podpis na odpovedi ni njen. Tudi takšne protislovne navedbe tožnice so ob vseh drugih izvedenih dokazih sodišče prve stopnje utemeljeno privedle do ugotovitve, da je tožnica dne 9. 9. 2010 podala pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi, kakršno je sodišču predložila tožena stranka.

Z navedbo, da izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, ker sodišče prve stopnje ni opravilo dokazne ocene verjetnosti obeh variant spornih dogodkov, pritožba smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero pritožbeno sodišče sicer pazi po uradni dolžnosti. Ta kršitev je vselej podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Izpodbijana sodba ima razloge o odločilnih dejstvih, ti razlogi niso nejasni in tudi ne med seboj v nasprotju. Tudi ni res, da sodišče prve stopnje glede odločilnih dejstev ne bi opravilo tehtanja, katera od obeh nasprotujočih si variant je verjetnejša. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnica na sestanku pri direktorici T.H. dne 9. 9. 2010 izročila pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi temelji ravno na takšnem tehtanju, enako velja za ugotovitev, da je na sporni listini (odpovedi) z dne 9. 9. 2010 tožničin podpis ter za ugotovitev, da ni nobenih dokazov, da bi tožena stranka sporno listino ponaredila tako, da bi uporabila bianco podpis tožnice. Na podlagi tehtanja vseh izvedenih dokazov, kar pomeni tudi tehtanja obeh različnih variant, je sodišče prve stopnje tudi ugotovilo, da je tožena stranka tožnico 10. 9. 2010 pisno obvestila, da sprejema njeno odpoved in da se strinja s takojšnjim prenehanjem delovnega razmerja; da je bilo to pisanje tožnici vročeno na delovnem mestu, da pa tožnica prejema ni hotela podpisati. Očitno je, da se tožnica ne strinja z ugotovitvami sodišča prve stopnje, vendar to ne pomeni, da je podana zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, ta pa so naslednja:

- tožnica, ki je bila pri toženi stranki zaposlena na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 12. 2002, je direktorici dne 9. 9. 2010 vpričo prokuristke V.H. in računovodkinje tožene stranke A.G. izročila pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi,

- tožnica je 10. 9. 2010 nadrejeni delavki A.J. povedala, da je dala odpoved pogodbe o zaposlitvi,

- z izvedeniškim mnenjem in izpovedbami prič je izkazano, da je na odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 9. 2010 tožničin podpis,

- direktorica tožene stranke je dne 10. 9. 2010 na delovnem mestu vpričo sodelavke A.J. tožnici v podpis dala listino z dne 9. 9. 2010 (priloga B9), o sprejemu odpovedi delovnega razmerja in potrditvi sporazumnega skrajšanja odpovednega roka,

- ob prenehanju pogodbe o zaposlitvi je tožničina plača znašala 1.200,00 EUR bruto,

- tožnica v avgustu 2010 za toženo stranko ni opravila službenih poti,

- potni stroški so se pri toženi stranki izplačevali izključno za opravljene službene poti, pri čemer je bil skupni znesek za posameznega delavca maksimiran.

Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da ni upoštevalo pomislekov izvedenca o razlikah pri posameznih miniskulah in o tem, da bi lahko kdo dobro ponaredil tožničino parafo. Sodišče prve stopnje je bilo pri oceni izvedenskega mnenja vestno. Mnenje, vključno z ustnim podajanjem izvida, je sodišče prve stopnje povsem korektno povzelo. Tako je povzelo tudi ugotovitev, da je podpis vedno lahko ponarejen, da pa mora biti ponarejevalec zelo spreten in vešč tega posla. Bistveno je, da je izvedenec ob vseh teh pomislekih vendarle povsem nedvomno zavzel stališče, da je velika verjetnost, da je podpis na listini tožničin, kar je najvišja stopnja gotovosti, ki je možna na področju forenzičnega preiskovanja pisav. Na pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja ne vpliva, da sodišče ni povzemalo podrobnosti izvedenčevih pojasnil ob posameznih majuskulah in miniskulah, pomembno je da je povzelo bistvo izvedenčevih ugotovitev in se do njih opredelilo. Sicer pa, kakor je že razloženo zgoraj, se sodišče prve stopnje ni oprlo samo na ugotovitve izvedenca, temveč je upoštevalo tudi to, da sta dejstvo izročitve odpovedi direktorici potrdili dve priči in da je tožnica o tem, da je dala odpoved, povedala nadrejeni delavki A.J..

Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je zavrnilo tožničin zahtevek za ugotovitev ničnosti oziroma nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnici je delovno razmerje prenehalo na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ob ugotovitvi, da je tožnica 9. 9. 2010 sama podala odpoved pogodbe o zaposlitvi, ni pravne osnove za ugoditev zahtevku, da naj sodišče ugotovi ničnost oziroma nezakonitost takšne odpovedi. Prvi odstavek 81. člena ZDR določa, da delavec lahko redno odpove pogodbo o zaposlitvi brez obrazložitve. Delavčeva redna odpoved pogodbe o zaposlitvi je enostranska izjava volje, ki jo je sicer možno izpodbiti z uveljavljanjem napak volje v skladu z določbo 94. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001, 40/2007), vendar pa tožnica napak volje ni uveljavljala, temveč je trdila, da je bil njen podpis na odpovedi ponarejen, kar pa se ni izkazalo za resnično.

Glede na ugotovitev o tem, kako so se pri toženi stranki izplačevali potni stroški, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je zavrnilo tožničin zahtevek za plačilo zneska 273,00 EUR za avgust 2010, in ko je zavrnilo, da bi se ta znesek upošteval kot sestavni del plače, ki jo je sicer tožnici dosodilo za 10. 9. 2010. Ob ugotovitvi, da tožnica v avgustu 2010 ni bila na službenih potovanjih, da so se potni stroški pri toženi stranki izplačevali izključno v zvezi z odpravljenimi službenimi potmi in da niso bili sestavni del plače, sodišče prve stopnje ni imelo nobene osnove, da bi ugodilo tožničinemu zahtevku, da se znesek 273,00 EUR upošteva kot sestavni del plače. Okoliščina, da je tožnica v preteklosti iz tega naslova vseskozi prejemala enak znesek, ne potrjuje tega, da je šlo za ustno dogovorjeni sestavni del plače, saj so zaslišane priče prepričljivo pojasnile, da so bila izplačila iz naslova potnih stroškov limitirana, pri čemer ta limit ni bil enak za vse delavce.

Ob zavrnitvi zahtevka za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo tudi, ko je zavrnilo zahtevek za plačilo denarne odškodnine v znesku 10.000,00 EUR, ki jo je tožnica vtoževala na podlagi prvega odstavka 118. člena ZDR. To odškodnino, kot denarno nadomestilo za delavčevo odpoved reintegraciji, sodišče dosodi le v primeru, če ugotovi, da je bila odpoved nezakonita, kaj takšnega pa v tem sporu ni bilo ugotovljeno.

Pač pa je sodišče prve stopnje delno zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da je tožnici delovno razmerje zakonito prenehalo 10. 9. 2010, to je naslednji dan po podani odpovedi. Za pravilni odgovor na vprašanje, kdaj je lahko tožnici na podlagi njene odpovedi zakonito prenehalo delovno razmerje, je namreč bistveno, ali je pogodba o zaposlitvi prenehala na podlagi 79. ali 94. člena ZDR. V kolikor bi pogodba o zaposlitvi prenehala na podlagi 79. člena ZDR, potem bi bila pravilna odločitev sodišča prve stopnje o datumu prenehanja delovnega razmerja. V skladu s prvim odstavkom 79. člena ZDR pogodba o zaposlitvi preneha veljati s pisnim sporazumom med strankama, ki mora vsebovati določilo o posledicah, ki nastanejo delavcu zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi pri uveljavljanju pravice iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti. Vendar pa tožničinega dopisa z dne 9. 9. 2010 (priloga A4) ni mogoče šteti za predlog za sklenitev sporazuma o prenehanju pogodbe o zaposlitvi. Nenazadnje je tožnica ta dopis naslovila kot odpoved delovnega razmerja, tudi tožena stranka ves čas postopka zatrjuje, da je šlo za odpoved, pa tudi sodišče prve stopnje vseskozi govori o odpovedi in šteje, da je tožnici delovno razmerje prenehalo na podlagi odpovedi in ne na podlagi sporazuma. Pritožbeno sodišče je v sodbi Pdp 1939/2003 z dne 29. 1. 2003 že zavzelo stališče, da je pri razlikovanju med 79. in 94. členom ZDR bistveno, kaj je predmet in vsebina sporazuma oziroma dogovora med delavcem in delodajalcem. V kolikor je predmet dogovora prenehanje pogodbe o zaposlitvi, gre za sporazumno razveljavitev pogodbe po 79. členu ZDR, če pa je predmet le skrajšanje odpovednega roka, pri čemer dogovor ne prestavlja podlage za prenehanje pogodbe o zaposlitvi, pa gre za dogovor iz 94. člena ZDR. Zapis tožnice v odpovedi pogodbe o zaposlitvi, da prosi za sporazumno takojšnjo razrešitev, tako ne pomeni predloga za sporazumno razveljavitev pogodbe o zaposlitvi, saj je v prejšnjem odstavku iste listine povsem jasno navedla, da odpoveduje pogodbo o zaposlitvi, temveč pomeni le predlog za sporazumno skrajšanje odpovednega roka. Dopis tožene stranke z dne 9. 9. 2010 (priloga B9) skupaj s tožničino odpovedjo tako ne predstavlja sporazuma o prenehanju pogodbe o zaposlitvi v smislu določbe 79. člena ZDR. Obe listini skupaj bi kot sporazumno prenehanje pogodbe o zaposlitvi lahko obravnavali le v primeru, če bi tožnica v svoji vlogi zaprosila za sporazumno takojšnje prenehanje pogodbe o zaposlitvi, in če v njej ne bi dala odpovedi. Pritožbeno sodišče je v sodbi Pdp 382/2011 z dne 9. 6. 2011 zavzelo stališče, da je tak sporazum (vsebovan v dveh ločenih listinah delavca in delodajalca, s tem da je tožnica podala zaprosilo za sklenitev sporazuma, tožena stranka pa je nanj odgovorila) veljaven, čeprav stranki nista spoštovali zakonske določbe o obličnosti. Vendar pa v tem sporu nimamo opravka s takšnim primerom, saj je tožnica povsem nedvoumno podala odpoved pogodbe o zaposlitvi, tožena stranka pa je soglašala s skrajšanjem odpovednega roka.

Tožnica je v odpovedi pogodbe o zaposlitvi navedla, da prosi za takojšnjo sporazumno razrešitev, tožena stranka pa je s tem soglašala, kakor je razvidno iz njene listine z dne 9. 9. 2010. Obe listini skupaj ne predstavljata sporazuma o prenehanju pogodbe o zaposlitvi, kakor je to že obrazloženo zgoraj, lahko pa bi šlo kvečjemu za sporazum oziroma dogovor o skrajšanju odpovednega roka v smislu določbe 94. člena ZDR. Po tistem, ko je tožnica podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, bi stranki lahko sklenili takšen dogovor, vendar pa bi bil takšen dogovor lahko veljaven le v primeru, če bi bilo dogovorjeno ustrezno denarno povračilo namesto odpovednega roka. Prvi odstavek 94. člena ZDR namreč določa, da se delavec in delodajalec lahko dogovorita o ustreznem denarnem povračilu namesto dela ali celotnega odpovednega roka. Glede na takšno določbo ni možno, da bi se delavec in delodajalec dogovorila o skrajšanju odpovednega roka brez ustreznega denarnega povračila. Dogovora o denarnem povračilu ni bilo in ker je tožnica podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, je upravičena do odpovednega roka ne glede na to, da je v odpovedi navedla, da prosi za sporazumno takojšnjo razrešitev. Tožena stranka je s skrajšanjem odpovednega roka sicer soglašala, vendar bi bil sporazum o tem lahko zakonit le v primeru ustrezne denarne odmene. Prvi odstavek 22. člena ZDR določa, da odpovedni rok znaša en mesec, če redno odpoveduje pogodbo o zaposlitvi delavec. Tudi XI. točka pogodbe o zaposlitvi, ki sta jo stranki sklenili 1. 12. 2002, določa takšen odpovedni rok v primeru pisne izjave delavca, da mu preneha delovno razmerje. Reintegracijski in reparacijski zahtevek za čas po izteku odpovednega roka pa je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo, saj je bila tožničina odpoved pogodbe o zaposlitvi veljavna. Ob sklicevanju na Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-A, Ur. l. RS, št. 103/2007) je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo zahtevek za vpis delovne dobe v delovno knjižico, saj od uveljavitve te novele ni več vpisov v delovno knjižico.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alinee 358. člena ZPP izpodbijani del prvostopenjske sodbe v delu, ki se nanaša na zavrnitev reintegracijskega in reparacijskega zahtevka (točki 2/2 in 2/3 izreka) delno spremenilo tako, da je ugotovilo, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 10. 9. 2010, temveč je trajalo do 9. 10. 2010 in da je toženi stranki naložilo, da tožnico za čas od 10. 9. 2010 do 9. 10. 2010 prijavi v zavarovanje za vpis v matično evidenco za ZPIZ in ji za ta čas obračuna nadomestilo plače v bruto znesku 1.200,00 EUR ter tožnici po odvodu davkov in prispevkov plača neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 10. 2010 do plačila.

Delna ugoditev pritožbi pomeni, da se je spremenil uspeh strank v tem sporu, zaradi česar je potrebno spremeniti tudi odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka. Tožnica je delno uspela z reintegracijskim in reparacijskim zahtevkom. Pritožbeno sodišče njen uspeh ocenjuje v višini 10 %, zato je tožnica v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, upravičena do povrnitve takšnega deleža utemeljeno priglašenih stroškov pred sodiščem prve stopnje. Tožničin pooblaščenec je nagrado za postopek priglasil v znesku 224,90 EUR, kar je v skladu z tarifo iz Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS, št. 67/2008). Nagrado za narok pa je zmotno priglasil v višini 207,60 EUR za vsak posamezni narok, saj v skladu s prvim odstavkom 14. člena ZOdvT nagrade zajemajo celotno storitev odvetnika, kar pomeni, da odvetniku pripada nagrada za narok v višini, ki je določena v tar. št. 3102, ne glede na to, koliko narokov je bilo opravljenih. Zaradi navedenega je potrebno šteti, da utemeljeno priglašena nagrada za narok znaša 207,60 EUR. Utemeljeno priglašenim stroškom postopka je potrebno prišteti še administrativne stroške v znesku 20,00 EUR, 20 % DDV v višini 90,50 EUR, stroške v zvezi z izvedbo dokaza z izvedencem v znesku 429,95 EUR ter potne stroške za pričo K.P. v znesku 4,10 EUR. Celotno utemeljeno priglašeni stroški tožnice pred sodiščem prve stopnje tako znašajo 1.047,05 EUR, tožnica pa je upravičena do povrnitve 10 % tega zneska, kar znaša 104,70 EUR.

V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo in sklep sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljeni razlogi niso podani, prav tako pa tudi ne razlogi na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Zaradi jasnosti je pritožbeno sodišče tudi potrjeni zavrnilni del iz točk 2/2 in 2/3 izreka izpodbijane sodbe oblikovalo na novo, prav tako potrjeni del odločitve o stroških postopka (v delu, ki se nanaša na stroške tožene stranke).

Tožnica je s pritožbo delno uspela, zato je upravičena do povrnitve uspeha sorazmernega deleža utemeljeno priglašenih pritožbenih stroškov. Tožničin uspeh s pritožbo znaša 10 %, utemeljeno priglašeni pritožbeni stroški znašajo 356,16 EUR (276,80 EUR nagrada za postopek, 20,00 EUR materialni stroški, 59,36 EUR 20 % DDV), tožnica pa je upravičena do povrnitve 10 % tega zneska, kar znaša 35,62 EUR.

Tožnica je sicer uspela le z delom pritožbe, kljub temu pa tožena stranka ni upravičena do povrnitve sorazmernega dela utemeljeno priglašenih pritožbenih stroškov. V tej zadevi gre za spor o obstoju delovnega razmerja, za takšne spore pa peti odstavek 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004, 10/2004) določa, da delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, razen če je delavec z vložitvijo tožbe ali z ravnanjem v postopku zlorabljal procesne pravice. Ni mogoče trditi, da bi tožnica procesne pravice zlorabljala, zato je sodišče odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR člen 79, 81, 81/1, 94, 94/1. OZ člen 94.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.