VDSS sklep Pdp 1257/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-04-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu

Odškodninska odgovornost tožene stranke je podana za škodo, ki je tožniku nastala zaradi trpinčenja na delovnem mestu, ki se je kazalo v tem, da mu ni zagotavljala dela, zaradi česar se je počutil ignoriranega in razvrednotenega, zlasti še ker je delo zanj predstavljalo vrednoto.

Pritožbama se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožniku plača znesek 13.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 1. 2008 do plačila (prvi odstavek 1. točke izreka). V presežku, to je v znesku 89.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, pa je zahtevek zavrnilo (drugi odstavek 1. točke izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku plača stroške postopka v znesku 807,89 EUR v roku 15 dni, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi (2. točka izreka).

Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe, pri čemer uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava. Zmotno naj bi bilo stališče sodišča prve stopnje, da tožniku ne pripada odškodnina za pretrpljene telesne bolečine in neugodnosti v času zdravljenja. Zaradi porušenega duševnega ravnovesja je tožnik primoran stalno uživati antidepresive in uspavala. Zato se je pri njem razvila toleranca in odvisnost. Upoštevati je potrebno tudi številne obiske v psihiatrični ambulanti. Po ugotovitvah komisije tudi psihične težave povzročajo telesne bolečine, zato bi sodišče ob izkazanih neugodnostih tožniku moralo prisoditi primerno odškodnino tudi za to vrsto negmotne škode. Zmotna je tudi odločitev sodišča prve stopnje o odškodnini za pretrpljene duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Komisija za fakultetna izvedeniška mnenja je kot vrhovna medicinska institucija ugotovila, da so tožnikove življenjske aktivnosti zmanjšane za najmanj 50 %, zaradi česar trpi intenzivne duševne bolečine, saj se zaveda, da zaradi trajnih sprememb v svojem duševnem stanju ni več zmožen usmerjenega intelektualnega napora, ni več zmožen usmerjati in vzdrževati pozornosti, zaradi depresivnega čustvovanja ima močno oslabljene sposobnosti hranjenja informacij in njihovega priklica, hkrati pa se ob vsem še dobro spominja ter tudi zaveda svojih prejšnjih aktivnosti in dejavnosti, kar mu povzroča še dodatne duševne bolečine. Sodišče prve stopnje je pri odločitvi povsem zanemarilo psihološki izvid Kliničnega oddelka za mentalno zdravje Psihiatrične klinike v ... z dne 7. 8. 2008, iz katerega izhaja, da je pri tožniku zaradi ravnanja pooblaščenih delavcev tožene stranke podana huda prilagoditvena motnja, ki je najmanj na meji paranoidnega in zaradi katere se je pri tožniku pojavil resen regres ego funkcij, ki se odraža v skrajni napetosti, neobvladanosti, nezaupanju v svet, ki ga doživlja kot polnega trpljenja, destruktivne agresije, zlaganosti itd.. Sodišče prve stopnje ni dovolj upoštevalo, da se tožnik nahaja v stalni emocionalni stiski, da je pri njem poudarjen občutek stalne ogroženosti, da je postal skrajno odtujen tako do sebe, kakor tudi do socialnega okolja. Dosojena odškodnina za duševne bolečine zaradi trajnega zmanjšanja življenjskih aktivnosti v višini dobrih 14-ih povprečnih plač ne more biti primerna satisfakcija za tako velik obseg in intenziteto pretrpljene negmotne škode. Ob upoštevanju ustaljene pravne prakse bi tožniku šla odškodnina vsaj v višini 50 povprečnih plač. Tožnik je bil do začetka svoje kalvarije izredno oziroma nadpovprečno aktiven na vseh področjih življenja, zato so njegove omejitve, ki se jih sicer v polni meri zaveda, zanj še toliko bolj obremenjujoče. Zmotna je tudi odločitev sodišča prve stopnje glede odškodnine za prestani strah, saj sodišče ni upoštevalo ugotovitve iz citiranega psihološkega izvida, da je tožnik zaradi s strani tožene stranke sprožene anksioznosti in notranje napetosti poln depresivnih misli, zaradi katerih razmišlja o samomoru. Ob ugotovitvi komisije, da se tožnik svojega stanja zaveda, da pa hkrati teh misli ni zmožen brzdati, je tožnik resno zaskrbljen, da bi v takšnem stanju lahko položil roko nase. Tožnikov strah, ki ga v zvezi s tem trpi, je prav gotovo tako intenziven, da bi sodišče prve stopnje ob pravilni uporabi 179. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. št. 83/2001, 40/2007) tožniku moralo prisoditi pravično in primerno odškodnino za to vrsto pretrpljene negmotne škode. Zmotna je tudi odločitev o stroških postopka, saj je sodišče prve stopnje spregledalo, da so praktično vsi stroški v tem sporu nastali zaradi ugotavljanja temelja in da se je še na zadnjem naroku s pomočjo angažirane izvedenke ugotavljalo, ali je tožnik sploh upravičen do kakršnekoli odškodnine. Sodišče prve stopnje bi tožniku zato moralo priznati vse priglašene stroške postopka, saj je tožnik po temelju v celoti uspel, vsi stroški tega postopka pa so bili vezani na ugotavljanje temelja. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da tožnikovemu zahtevku ugodi.

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ugotavljalo protipravnost ravnanja tožene stranke, nastanek škodljive posledice in vzročno zveza med obema. Protipravnost ravnanja tožene stranke naj bi bila podana že s tem, da tožniku ni zagotavljala dela, s čemer je kršila določilo prvega odstavka 41. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 79/2006, 46/2007), škoda in vzročna zveza pa naj bi bili dokazani z izvedeniškim mnenjem. Tožena stranka meni, da je takšno dojemanje odškodninskopravne problematike poenostavljeno in materialnopravno zmotno. Določbe prvega odstavka 41. člena ZDR ni mogoče tolmačiti izolirano in brez povezave z ostalimi pravicami delavca oziroma dolžnostmi delodajalca iz delovnega razmerja. Bistvo citirane določbe je, da mora delodajalec delavcu zagotavljati delo, kakršno je bilo dogovorjeno v pogodbi, ne pa, da mu zagotavlja delo nasploh. Odškodninska  odgovornost delodajalca je lahko podana, če mora delavec na primer opravljati bolj težaško delo in mu zaradi tega nastane škoda. Ne more pa biti odškodninske odgovornosti zaradi opustitve delodajalca, ker delavcu ni zagotovil dovolj delovnih opravil. Zgolj nezagotavljanje zadostnih delovnih opravil samo po sebi ne zadostuje za izpolnitev predpostavke odškodninske odgovornosti. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni uredila tožnikovega delovnopravnega statusa. Iz izpovedbe priče R.F. izhaja, da je tožena stranka tožniku neštetokrat ponudila podpis pogodbe o zaposlitvi, kar pa je tožnik zavračal iz različnih razlogov, bodisi formalnih napak, zaradi plače ali nečesa tretjega. Tožniku nobena pogodba ni bila po volji. Sicer pa tudi delo direktorja ni bilo zelo natančno opredeljeno, ker je to nemogoče, saj gre za intelektualno delo, pri katerem so dela in naloge lahko opisane le okvirno. Podobno je bilo tudi delo svetovalca uprave za povezano družbo. Tožnikova naloga je bila, da predlaga ustrezne strokovne in poslovne rešitve, kar izhaja iz izpovedb prič mag. A.K. in V.Č. Ni možno trditi, da delodajalec delavcu ni dal dela, vendar pa je bil delokrog opravil zelo širok. Nesposobnosti tožnika ni možno opravičevati z nezagotavljanjem dela. Tožnik se preprosto ni našel, bil je izgubljen, svojega prejšnjega znanja ni znal povezati s pričakovanji tožene stranke. Sodišče bi moralo upoštevati, da je tožnik pristal na ponujeno delo in ga ni zavrnil. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da ni bilo opisa del in nalog, saj je priča V.B. izpovedal, da je pripravil opis del in nalog. Noben predpis ne določa, koliko stikov mora imeti uprava s podrejenimi. V postopku se je izkazalo, da sta člana uprave V.Č. in A.K. imela določene stike s tožnikom, pri čemer je treba upoštevati, da tožena stranka zaposluje 2500 delavcev. Tudi iz trditev samega tožnika, da je izdelal neko prejeto nalogo, ki pa jo je tožena stranka ocenila za slabo opravljeno delo, izhaja, da je delo tožniku bilo zagotovljeno. Tožnikovo delovno mesto je zahtevalo veliko samostojnosti, način dela si je tožnik lahko samostojno organiziral in časovno razporejal. Tožnik bi za potrebe kvalitetnega dela lahko iskal potrebne podatke in informacije tudi pri drugih zaposlenih, ki mu niso bili nadrejeni. Tako je ravnala priča J.O., ki se je po razrešitvi s funkcije člana uprave znašli v podobni situaciji kot tožnik. Tudi tej priči ni nihče dajal podrobnih navodil. Priča V.Č. je dovolj natančno izpovedala, kakšne so bile konkretne tožnikove naloge na primeru pričakovanega novega zavarovanca na Češkem. Iz izpovedb zaslišanih prič ne izhaja, da tožena stranka tožniku ni zagotavljala dela, gre le za tožnikovo videnje in dojemanje nastale delovnopravne situacije po prihodu iz Celja v Ljubljano. Izpovedbo priče M.S. je potrebno upoštevati v toliko, da gre za pričo, ki ni odrejala dela tožniku in tudi ni bila priča opravljenemu delu, ampak je le poslušala tožnikovo nezadovoljstvo z delom. Ne drži, da je bila tožena stranka pasivna pri urejanju delovnopravnega statusa tožnika. Sodišče prve stopnje ravnanje tožene stranke neutemeljeno označuje za mobbing. Iz komentarja ZDR izhaja, da je mobbing trpinčenje, ki je opredeljeno v četrtem odstavku 6. a člena ZDR. Trpinčenje je vsako ponavljajoče ali sistematično graje vredno ali očitno negativno ali žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. V ravnanju tožene stranke ni zaznati nobenih elementov negativnega, žaljivega ali sicer graje vrednega ravnanja. Trpinčenje pomeni aktivno delovanje nasprotne strani, ne pa pasivnega ravnanja, kamor bi sodilo nezagotavljanje dela. Tožena stranka nasprotuje trditvi, da naj bi bil izkazan njen namen, da z nezagotavljanjem dela povzroči škodljive posledice na tožnikovem zdravju. Iz nobenega izvedenega dokaza ne izhaja takšen škodljiv namen. Sodišče prve stopnje je upoštevalo le tiste dokaze, ki so bili v prid tožniku. Tožnik je imel vse možnosti komuniciranja in pridobivanja znanj in znanstev od sodelavcev, ki mu niso bili nadrejeni. Vsega, kar nekomu ne ustreza v ravnanju ali obnašanju drugega, ni mogoče oceniti za mobbing. Trpinčenje je v zakonu jasno opredeljeno kot način ravnanja posameznika zoper posameznika. Trpinčenje pomeni konstantno povzročanje bolečin, bodisi fizičnih bodisi psihičnih in bi v vsakem primeru moralo biti ugotovljeno, kdo jih je povzročil in na kakšen način. Sodišče prve stopnje se je izognilo bistvenemu subjektivnemu elementu ravnanja, ki je nujni pogoj za obstoj mobbinga in ni ugotavljalo sistematičnega, namenskega in usmerjenega protipravnega delovanja delodajalca. Sodišče prve stopnje je nepravilno poenostavilo vzročno zvezo kot povezavo neke objektivne opustitve in nastale škode. Sodišče prve stopnje bi za takšno oceno moralo dodatno ugotoviti (v okviru tožnikove trditvene podlage), da tožniku delo ni bilo zagotovljeno z namenom, da se ga trpinči oziroma šikanira. Dodatno restriktiven bi moral biti tudi pristop sodišča pri ugotavljanju namena trpinčenja, če naj bi ga delodajalec izvajal z opustitvami, saj se trpinčenje po naravi stvari praviloma izvaja z aktivnimi dejanji. Nelogično je stališče sodišča prve stopnje, da je tožnik utrpel duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, ne da bi predhodno ugotovilo kršitev njegovih osebnostnih pravic, saj bi le takšna kršitev lahko bila predpostavka za nadaljnjo nepremoženjsko škodo zaradi obolenja. Ni trdnega dokaza, da je depresija nastala izključno v zvezi s tožnikovim delom v Ljubljani. Napačen zaključek je posledica tega, da je izvedenka dr. M.K. za svojo oceno upoštevala navedbe samega tožnika, za katere pa se je izkazalo, da niso resnične, ni pa upoštevala, da so vzroki za depresijo lahko zunaj delovnega razmerja, ali pa morda že na prejšnjem delovnem mestu v Celju. Čeprav izvedenka trdi, da o dogajanjih v tem času ni dokumentacije, pa je dejstvo, da je tožnik svoje psihične težave kazal najprej z obiski drugih zdravnikov zaradi raznih težav, dokler ga ti niso napotili k psihiatru. Neraziskano je ostalo, kakšno je bilo psihično stanje tožnika v prejšnjem okolju in kako je tam delal, o čemer bi bil ključna priča njegov pooblaščenec A.F. Priči A.K. in V.Č. sta namreč izpovedali, da je enoto dejansko vodil A.F., ne pa tožnik, ki je bil le formalno direktor območne enote. Podano je nasprotje med ugotovitvijo sodišča prave stopnje o trpinčenju in izpovedbo izvedenke, da do obolenja ne bi prišlo, če bi bil tožnik pohvaljen. Izvedenka predpostavlja, da bi moral delodajalec ravnati terapevtsko, kar pa ni njegova dolžnost, niti ni za kaj takšnega usposobljen. Prisojena odškodnina je previsoka. Sodišče višine dosojene odškodnine ni obrazložilo, temveč je zgolj pavšalno navedlo, da prisojena odškodnina ustreza podobnim primerom iz sodne prakse. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo, da gre pri tožniku za začasno stanje, ki naj bi se po upokojitvi izboljšalo. Odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti se praviloma priznava za trajno duševno stanje, ki je posledica trajne prizadetosti. Le izjemoma, ob veliki intenzivnosti in dolgotrajnosti, se ta oblika škode lahko prizna tudi za začasno zmanjšanje sposobnosti. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo, da je tožnik tudi sam (po lastni volji) vzdrževal domnevno protipravno stanje in da bi, glede na ugotovitve izvedenke, lahko zmanjšal škodljive posledice, če bi se na primer zaposlil drugje. Sodišče prve stopnje je pri določitvi odškodnine nekritično upoštevalo materialne možnosti družbe. Ta kriterij je nepravičen, saj pripelje do rezultata, ko mora ekonomsko dobro stoječa družba plačati bistveno več, kot tista, ki ima manj sredstev ali pa je insolventna. V takšnem primeru bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati tudi tožnikove prejemke za nedelo. Sodišče prve stopnje je zmotno ugotovilo, da gre pri toženi stranki za protipravno stanje, na katerem bi lahko temeljila dolžnost plačati odškodnino. Če je že nastala kakšna škoda, potem je ta zaradi tožnikove neaktivnosti nastala toženi stranki. Tožena stranka izpodbija tudi odločitev o teku zakonskih zamudnih obresti. Tožena stranka ni prišla v zamudo z vložitvijo tožbe, saj se je takrat prvič seznanila z očitki o protipravnem ravnanju in tožnikovi bolezni. Višina škode je odmerjena na dan izreka sodbe, zato bi zamudne obresti lahko tekle le od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožnikov zahtevek v celoti zavrne.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v obeh pritožbah, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je ravnanje tožene stranke, ki tožniku v času po premestitvi v Ljubljano (razen v začetnem obdobju, ko je bila še odprta možnost tožnikovega odhoda na Češko) ni določila nobenega konkretnega dela, utemeljeno ocenilo kot mobbing oziroma trpinčenje na delovnem mestu v smislu določbe četrtega odstavka 6. a člena ZDR. Glede na to, da ni enotne definicije mobbinga, ki pa je nedvomno sankcioniran v določbah 4. odstavka 6. a člena ZDR, ni nič narobe, da se je sodišče prve stopnje oprlo na definicijo švedskega delovnega psihologa prof. dr. Heinza Leymanna. Bistveno je, ali je ravnanje tožene stranke možno opredeliti kot trpinčenje v smislu določbe četrtega odstavka 6. a člena ZDR. Ta določba prepoveduje trpinčenje na delovnem mestu in hkrati določa, da je trpinčenje na delovnem mestu vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom.

V dejanskih ugotovitvah  sodišča prve stopnje o ravnanju tožene stranke potem, ko je tožnik 1. 4. 2004 začel delati na sedežu uprave tožene stranke v Ljubljani, je sodišče prve stopnje imelo dovolj trdno osnovo za ugotovitev, da je bil tožnik izpostavljen mobbingu, oziroma bolj ustrezno rečeno trpinčenju na delovnem mestu.

Tožena stranka stranka skuša neutemeljeno relativizirati izpovedbo priče M.S., češ da ta tožniku ni odrejala dela in tudi ni bila priča opravljenega delu. Priča M.S. je kot tajnica formalno skrbela tudi za tožnika in še za štiri takoimenovane „odpisane“, ki so imeli prav tako pisarne v njeni bližini. Že samo dejstvo, da so te delavce obravnavali kot „odpisane“, kaže na negativno ravnanje, usmerjeno proti tem delavcem. Priča je prepričljivo izpovedala, da tožnik ni imel dela in da se ji zdi grozno osem ur sedeti v pisarni brez dela. Sicer pa je izpovedbo te priče potrebno obravnavati skupaj z vsemi ostalimi dokazi, ki prav tako kažejo na negativen odnos tožene stranke do tožnika. Ta negativni odnos se je kazal v tem, da tožena stranka tožniku ni zagotavlja dela. Da je tožena stranka tožnika imela na sicer dobro plačanem delovnem mestu, na katerem pa ni bilo nobenega dela, izhaja tudi iz izpovedbe priče V.B. Ta je izpovedal, da mu je tožnik večkrat „pojamral“, da bi rad govoril s kom od članov uprave in da mu je povedal, da ne ve, kaj bi želeli, da dela kot svetovalec.

Da tožena stranka tožniku ni dajala nobenih usmeritev za delo, razen na začetku glede možnosti odhoda na Češko, kar pa kasneje ni bilo realizirano, je razvidno tudi iz izpovedbe priče V.Č. o tem, da naj bi R.F. lahko razložil, kaj naj bi tožnik delal kot svetovalec takratnih predsednikov uprave B.L. in I.K. R.F pa je zaslišan kot priča izpovedal, da naj bi tožnik zadolžitve formalno dobival od B.L., ki pa je v pisni izjavi navedel, da se sam neposredno in operativno ni veliko srečeval in delal s tožnikom in da so ga ožji sodelavci občasno informirali o nalogah, ki so bile povezane s projektom na Češkem (ki pa ni bil realiziran, kakor je že razloženo zgoraj). Očitno je torej, da tožnik res ni imel nobenega dela (razen v začetku v zvezi z možnostjo odhoda na Češko) in da so se z njim ukvarjali zgolj v smislu ponujanja pogodb o zaposlitvi, pa še to za nazaj.

Zmotno je prepričanje tožene stranke, da je trpinčenje na delovnem mestu možno izvajati le z aktivnim delovanjem posameznikov zoper posameznika. Tudi sistematično ignoriranje delavca, ko se mu ne zagotavlja nobenega dela, je potrebno opredeliti kot trpinčenje na delovnem mestu, saj pomeni sistematično negativno obnašanje do delavca, ki je po ugotovitvah izvedenke dejansko vplivalo na tožnikovo zdravje.

Za presojo, ali je tožena stranka z nedopustnim ravnanjem tožniku povzročila zatrjevano škodo, ni bistveno, da tožnik ni hotel podpisati osnutkov pogodb o zaposlitvi, ki so mu tudi sicer bili predloženi že ob koncu obdobij, na katera naj bi se nanašali. Nezagotavljanje dela ni bilo povezano s tem, da tožnik pogodb ni podpisal, temveč s tem, da je bil tožnik pri toženi stranki takoimenovani odpisani. Prav tako za presojo ni bistveno, ali je V.B. pripravil opis del in nalog za delovno mesto, ki ga je zasedal tožnik, zato pritožba neutemeljeno uveljavlja, da se sodišče prve stopnje do tega dela izpovedbe te priče ni opredelilo. Nenazadnje je tožena stranka v spis vložila opis nalog na delovnem mestu svetovalca uprave za T. P. (priloga B/21), obenem pa tudi prepis elektronskega sporočila M.K. z dne 15. 10. 2008 (priloga B/22) o tem, da v sistemizaciji delovnih mest ni več delovnega mesta svetovalca uprave, na katerega je bil tožnik razporejen s 1. 4. 2004. Za odgovornost tožene stranke je bistveno, da je tožena stranka s tem, ko tožniku ni zagotovila dela, povzročila škodo na tožnikovem zdravju.

Zmotno je pritožbeno stališče tožene stranke, da bi sodišče prve stopnje moralo ugotoviti namen tožene stranke, da z nedopustnim ravnanjem povzroči škodljive posledice na tožnikovem zdravju. Kaj takšne ne izhaja niti iz določbe 6. a člena ZDR, niti iz splošnih določb Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001, 40/2007) o odškodninski odgovornosti. Bistveno je, da je zaradi nedopustnega ravnanja delodajalca tožniku nastala škoda.

V tem sporu tudi ne more biti odločilno dejstvo zatrjevanje tožene stranke, da je Območna enota v Celju dejansko vodil A.F. in da je bil tožnik le formalno direktor te enote. Navedeno pomeni, da je zgolj zaradi tega, ker sodišče prve stopnje o teh okoliščinah ni zaslišalo tožnikovega pooblaščenca, to je A.F., dejansko stanje ni ostalo nepopolno ugotovljeno. Sicer pa je tožena stranka zaslišanje tožnikovega pooblaščenca kot pričo predlagala v zvezi s tem, da naj bi tožnikov pooblaščenec kot tožnikov naslednik na delovnem mestu direktorja nasprotoval tožnikovi zaposlitvi v Celje, zaradi česar je bil potem premeščen v Ljubljano. Vendar pa tudi navedeno ne more biti odločilno dejstvo, saj nedopustnost ravnanja tožene stranke ni v tem, da je tožnika razporedila na delo v Ljubljano, temveč v tem, da mu tam ni odredila nobenega dela, razen v začetnem obdobju, ko se je tožnik pripravljal za morebitni odhod na Češko.

Tožena stranka je kršila prepoved iz četrtega odstavka 6. a člena ZDR. Njeno ravnanje, ko tožniku ni zagotavljala nobenega dela, je sodišče prve stopnje pravilno opredelilo kot trpinčenje na delovnem mestu, saj je šlo za sistematično, graje vredno, očitno negativno in žaljivo ravnanje oziroma vedenje do tožnika kot delavca tožene stranke.

Pritožba tožene stranke sicer utemeljeno graja stališče sodišča prve stopnje o tem, da je pri oceni odškodnine kot objektivni kriterij upoštevalo finančno stanje tožene stranke. Ni sicer jasno, v kakšni smeri je sodišče prve stopnje upoštevalo to finančno stanje in tudi ne, kakšno je, vendar je očitno, da to stališče ni moglo vplivati na pravilnost izpodbijane sodbe. Ta bi bila v smeri, ki jo nakazuje pritožba, nepravilna le v primeru, če bi sodišče prve stopnje zaradi tega, ker je finančno stanje tožene stranke ugodno (to zatrjuje tožena stranka v pritožbi, sodišče prve stopnje pa glede tega nima  nobenih razlogov), dosodilo odškodnino, ki bi presegala tisti znesek, za katerega bi isto sodišče ugotavljalo, da ustrezna standardu pravične denarne odškodnine. Tega pa sodišče prve stopnje ni storilo, temveč je dosodilo znesek, za katerega samo ugotavlja (res da zmotno, ali pa vsaj preuranjeno, kakor bo razloženo v nadaljevanju), da predstavlja pravično denarno odškodnino za utrpljeno negmotno škodo.

Sicer pa bi v skladu z zakonom ugotavljanje premoženjskega stanja tožene stranke v zvezi z odmero odškodnine prišlo v poštev le v primeru, ko bi tožena stranka ugovarjala, da je odškodnino potrebno znižati zaradi njenega slabega finančnega stanja. Prvi odstavek 170. člena OZ namreč določa, da sodišče lahko naloži odgovorni osebi, da plača manjšo odškodnino, kot znaša škoda, če škoda ni bila povzročena namenoma in tudi ne iz hude malomarnosti, odgovorna oseba pa je šibkega premoženjskega stanja in bi jo plačilo popolne odškodnine spravilo v pomanjkanje, seveda pa mora sodišče ob tem upoštevati tudi premoženjsko stanje poškodovanca. Vendar pa tožena stranka v tem postopku česa takšnega ni uveljavljala in zato uporaba te določbe tudi ni mogla priti v poštev.

Zmotno je pritožbeno stališče tožene stranke, da bi bila njena odškodninska odgovornost lahko podana le v primeru, če bi tožniku škoda nastala zato, ker mu je tožena stranka naložila bolj težaško delo, ne more pa do nje priti zaradi tega, ker delodajalec delavcu ni zagotovil dovolj delovnih opravil. Odškodninska odgovornost tožene stranke je podana zaradi škode, ki je tožniku nastala zaradi trpinčenja na delovnem mestu, to trpinčenje se je kazalo v tem, da tožena stranka tožniku ni zagotovila dela, zaradi česar se je tožnik počutil ignoriranega in razvrednotenega, zlasti še, ker je delo zanj predstavljalo vrednoto, kakor je to ugotovila izvedenka s področja psihiatrije. Ni bistveno, da se je sodišče prve stopnje pri opredeljevanju temelja odškodninske odgovornosti po nepotrebnem sklicevalo tudi na določbo prvega odstavka 41. člena ZDR, saj odškodninska odgovornost tožene stranke ni podana zaradi tega, ker tožena stranka ni ravnala v skladu s 1. odstavkom 41. člena ZDR, temveč zaradi tega, ker je njeno ravnanje pomenilo trpinčenje tožnika na delovnem mestu, kar pa je po zakonu izrecno prepovedano.

Okoliščina, da je izvedenka s področja psihiatrije ugotavljala, da na kakšnega drugega delavca ta situacija ne bi vplivala tako stresno, ne pomeni, da ni podana odgovornost tožene stranke za zatrjevano škodo. Ob oceni, da gre za nedopustno trpinčenje delavca, ni bistveno, da pri kakšnem drugem delavcu takšno trpinčenje ne bi povzročilo nobenih posledic. Oškodovalec odgovarja za škodo, ki je povzročena z nedopustnim ravnanjem tudi v primeru, ko do škode pride zaradi subjektivne občutljivosti oškodovanca. Izvedenka je na vprašanje tožene stranke, zakaj nekateri, ki jim je ponujena visoka plača in jim delodajalec ne zagotavlja dela, zbolijo za depresijo, drugi pa ne, prepričljivo pojasnila, da je to odvisno od vrednostnega sistema posameznika, od tega, kaj bo doživel kot izgubo.

Ni mogoče slediti pritožbeni navedbi tožene stranke, da je tožnik sam vzdrževal protipravno stanje s tem, da se ni zaposlil drugje. Delavec ima pravico, da na delovnem mestu ni izpostavljen trpinčenju in od njega ni mogoče zahtevati, da škodo zmanjša s tem, da si poišče zaposlitev drugje.

Odločitev sodišča prve stopnje, da toženi stranki naloži plačilo zakonskih zamudnih obresti od dne vložitve tožbe, je v skladu z uveljavljeno sodno prakso in določbo 229. člena OZ, na katero se sodišče prve stopnje tudi pravilno sklicuje.

Na podlagi izvedenskega mnenja je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je podana vzročna zveza med ravnanjem tožene stranke, ki tožniku ni zagotavljala dela in negmotno škodo, ki je tožniku nastala v zvezi z depresivno anksiozno motnjo. Izvedenka je namreč dovolj prepričljivo pojasnila, da je opisana zaposlitev na tožnika vplivala skrajno stresno in da je pri njem povzročila razvoj depresivno anksiozne motnje ter da je minimalna verjetnost, da bi do takšnega stanja prišlo, če bi tožnik po razrešitvi opravljal kakšno drugo delo na sedežu OE v Celju. Ne gre zgolj za preobčutljivost tožnika, saj izvedenka ugotavlja, da bi obremenitve, kakršnim je bil izpostavljen tožnik, zelo verjetno vsakogar s povprečno osebnostno strukturo izravnotežile do bolezenskega stanja.

Pač pa pritožbi utemeljeno opozarjata na nepopolno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi z obsegom in naravo zatrjevane negmotne škode. Iz izvedeniškega mnenja ni povsem jasno razvidno, ali je izvedenka ugotovila trajno zmanjšanje življenjskih aktivnosti, ali pa gre le za njihovo začasno zmanjšanje. Izvedenki je bilo v zvezi s tem v sklepu postavljeno izrecno vprašanje, ali bo tožnik tudi v bodoče trpel duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, vendar na ta del vprašanja ni odgovorila. Na možnost, da gre vendarle za začasno zmanjšanje življenjskih aktivnosti, kaže odgovor izvedenke na vprašanje, ali se tožniku lahko kako pomaga. Izvedenka je namreč odgovorila, da bi tožniku v tem trenutku največjo pomoč predstavljal miren in kar najmanj stresen umik iz delovnega okolja, torej upokojitev, za katero se je odločil. Tudi tožnik je zaslišan kot stranka izjavil, da upa, da se bo njegovo zdravstveno stanje končalo takrat, ko se bo upokojil. V kolikor gre za začasno zmanjšanje življenjskih aktivnosti, je dosojena odškodnina močno pretirana. Nesorazmerna glede na uveljavljeno sodno prakso pa je iz tega naslova dosojena odškodnina tudi v primeru, če bi šlo za trajno zmanjšanje življenjskih aktivnosti.

Podobno nepopolno je izvedensko mnenje glede vprašanja, ali je tožnik utrpel strah. Sodišče prve stopnje je od izvedenke sicer zahtevalo, da odgovori na vprašanje, ali je tožnik pretrpel strah, kakšne intenzivnosti je bil in koliko časa je trajal, to vprašanje je tudi citirano v uvodnem delu izvida, vendar pa na to vprašanje izvedenka v mnenju sploh ni odgovorila, to vprašanje pa nato ni bilo razjasnjeno niti takrat, ko je bila izvedenka zaslišana pred sodiščem prve stopnje. Ne glede na skromno trditveno podlago tožnika glede pretrpljenega strahu pa je sodišče prve stopnje ta del tožbenega zahtevka preuranjeno zavrnilo, ne da bi pred tem od izvedenke zahtevalo, da odgovori na postavljena vprašanja. Zapolnitev pravnega standarda, ali je strah tako intenziven, da opravičuje denarno odškodnino, je sicer res v domeni sodišča. Vendar pa je za ugotavljanje obstoja in intenzivnosti pretrpljenega strahu potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga. Navedeno pomeni, da se tožnik utemeljeno pritožuje zoper tisti del izpodbijane sodbe, s katerim je bil zavrnjen njegov zahtevek za plačilo odškodnine iz tega naslova.

V odgovoru izvedenke, da psihiatrične težave teoretično povzročajo tudi telesne bolečine in neugodnosti, kar pa je glede na dokumentacijo težje dokazljivo, je sodišče prve stopnje sicer imelo osnovo za zaključek, da tožnik ni izkazal telesnih bolečin, ki bi utemeljevale odškodnino, vendar pa bi se moralo opredeliti glede vprašanja, ali je med zdravljenjem trpel takšne nevšečnosti, ki bi utemeljevale odškodnino. V okviru odškodnine za telesne bolečine se namreč obravnavajo tudi nevšečnosti med zdravljenjem (hospitalizacija, rentgensko slikanje, operacije, transfuzije, injekcije ipd.). Glede tega tožba sicer spet vsebuje izredno skromno trditveno podlago, vendar bi se sodišče prve stopnje s pomočjo izvedenke moralo opredeliti tudi glede tega vprašanja. Sodišče prve stopnje je zato preuranjeno zavrnilo tožnikov zahtevek za plačilo odškodnine iz tega naslova.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 355. člena ZPP pritožbama ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri tem je ocenilo, da samo ne more dopolniti postopka oziroma odpraviti ugotovljenih pomanjkljivosti, saj bi bilo to nesmotrno. V novem postopku je potrebno znova pritegniti izvedenko, z njo razčistiti še odprta vprašanja in nato o zadevi znova odločiti.

V novem postopku bo sodišče prve stopnje izvedenki naložilo, da dopolni izvedensko mnenje s tem, da odgovori tudi na vprašanje o pretrpljenem strahu tožnika, da se opredeli, ali gre pri tožniku za trajno ali začasno zmanjšanje življenjskih aktivnosti ter da pojasni obseg neprijetnosti, ki ji ni bil tožnik izpostavljen v času zdravljenja zaradi bolezni, ki je posledica ravnanja tožene stranke.

Na podlagi tretjega odstavka 165. člena ZPP je pritožbeno sodišče odločitev o stroških pritožbenega postopka pridržalo za končno odločbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.