VDSS sodba in sklep Pdp 733/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-12-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodnina za neizrabljen letni dopust - sodno varstvo - plačilo za delo - delo preko polnega delovnega časa

Tožnici je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo v mesecu septembru 2010. Njena pravica do (izrabe neizrabljenega) letnega dopusta za leto 2009 je ob prenehanju delovnega razmerja že ugasnila. Tožnica tudi ni dokazala, da letnega dopusta ni mogla izrabiti po krivdi tožene stranke, saj ni niti zatrjevala, da je od nje zahtevala izrabo letnega dopusta v času trajanja delovnega razmerja. Tožnica za to leto ni upravičena do odškodnine za letni dopust.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba in sklep sodišča prve stopnje:

a) v prvem odstavku I. točke izreka sodbe delno spremeni tako, da se skupaj z neizpodbijanim delom v celoti glasi:

„I. Tožena stranka je dolžna tožnici zaradi onemogočanja izrabe letnega dopusta obračunati znesek 1.308,84 EUR, od tega zneska odvesti davke in prispevke in tožnici izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 23. 9. 2010 dalje do plačila, v 15 dneh, pod izvršbo.

Višji tožbeni zahtevek za plačilo 1.612,36 EUR in za izplačilo zneska nad priznanim neto zneskom do bruto zneska in glede plačila zakonskih zamudnih obresti nad priznanim neto zneskom od 21. 9. 2010 do 23. 9. 2010, se zavrne.“

b) v prvem odstavku II. točke izreka sodbe ter v II. tč. izreka sklepa pa se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem delu se pritožba zavrne in se v nespremenjenem in nerazveljavljenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da je dolžna tožnici zaradi onemogočanja izrabe letnega dopusta obračunati znesek 1.879,36 EUR, od tega zneska odvesti davke in prispevke in tožnici izplačati neto znesek odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 23. 9. 2010 dalje do plačila, v 15 dneh, pod izvršbo (prvi odstavek I. točke izreka sodbe); višji tožbeni zahtevek za plačilo 1.041,84 EUR odškodnine in za izplačilo odškodnine za neizrabljen letni dopust nad priznanim neto zneskom do bruto zneska in glede plačila zakonskih zamudnih obresti nad priznanim neto zneskom odškodnine od 21. 9. 2010 do 23. 9. 2010, je zavrnilo (drugi odstavek I. točke izreka sodbe). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici obračunati opravljene nadure in ure preko polnega delovnega časa v skupnem znesku 557,21 EUR bruto, od bruto osnove plačati pripadajoče prispevke in davke ter tožnici izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 9. 2010 dalje do plačila, v 15 dneh, pod izvršbo (prvi odstavek II. točke izreka sodbe), višji tožbeni zahtevek za obračun opravljenih nadur v višini 154,07 EUR in po odvodu davkov in prispevkov, izplačilo neto zneska nadur z zakonskimi zamudnimi obrestmi od priznanega zneska od 5. 9. 2010 do 23. 9. 2010, je zavrnilo (drugi odstavek II. točke izreka sodbe). Prav tako je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da sta ugotovitveni sklep tožene stranke, št. ... z dne 23. 7. 2010 v delu, kot ga organ druge stopnje ni spremenil ter odločba tožene stranke št. ... z dne 21. 9. 2010, v delu, v katerem je ugotovitveni sklep delno spremenila, nezakonita in se odpravita, razen v delu iz 3. točke sklepa z dne 23. 7. 2010 in 1. točke odločbe z dne 21. 9. 2010 ter zahtevek v delu, ki se glasi: „1. Ugotovi se, da je delovno razmerje med pravdnima strankama trajalo do dne izdaje te sodbe. 2. Tožena stranka je dolžna tožnici obračunati zaostale plače za čas od dne 22. 9. 2010 do dne izdaje te sodbe v znesku 1.460,60 EUR bruto, od bruto osnove plačati pripadajoče prispevke in davke ter tožnici izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. dne v vsakem mesecu dalje do plačila, v 15 dneh, pod izvršbo. 3. Tožena stranka je dolžna tožnici plačati odškodnino zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi v znesku 17.527,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 21. 9. 2010 dalje do plačila, v 15 dneh, pod izvršbo.“ (III. točka izreka sodbe). Hkrati je tožbo v delu tožbenega zahtevka na ugotovitev nezakonitosti in odpravo odločbe tožene stranke, št. ... z dne 21. 9. 2010 v 1. točki izreka v zvezi z ugotovitvenim sklepom tožene stranke, št. ... z dne 23. 7. 2010 v 3. točki, zavrglo (I. točka izreka sklepa). Glede pravdnih stroškov pa je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti znesek v višini 335,67 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka dalje do plačila, da ne bo izvršbe (II. točka izreka sklepa).

Zoper ugodilni del sodbe (prvi odstavek I. točke izreka sodbe in prvi odstavek II. točke izreka sodbe) in odločitev o pravdnih stroških (II. točka izreka sklepa) se iz vseh pritožbenih razlogov, naštetih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.), pritožuje tožena stranka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe in sklepa spremeni tako, da tožbeni zahtevek tudi v tem delu zavrne oziroma podrejeno, da izpodbijani del sodbe in sklepa razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe in sklepa navedlo razloge, ki si med seboj nasprotujejo. Tožničin zahtevek iz naslova odškodnine je namreč enkrat presojalo kot klasično odškodnino, drugič pa kot nadomestilo v skladu z evropsko zakonodajo. V zvezi s tožničinim zahtevkom iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2009 sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj je bilo ravnanje tožene stranke protipravno. Le-ta bi bila namreč podana zgolj v primeru, če bi tožnica zaprosila za koriščenje letnega dopusta, pa bi tožena stranka to njeno prošnjo zavrnila, česar pa tožnica ni dokazala. Sodišče prve stopnje se tudi ni opredelilo do njenega ugovora, da bi morala tožnica dopust za leto 2009 izrabiti že do konca junija, če pa bi želela ta dopust koristiti do konca leta 2010, pa bi ji moral biti izdan poseben sklep. Slednje je nadalje zmotno povzelo izpovedbo priče J.K., zaradi česar je podana kršitev pravil pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodna praksa, na katero se je sklicevalo sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi (sklep VDSS opr. št. Pdp 937/2009, z dne 31. 3. 2010), ne pride v poštev. Tožnica se je sama odločila, da dopusta ne bo koristila. Razlog nepredvidljivosti dogodka (kot npr. bolezen) v obravnavani zadevi namreč ni bil podan. Sodišče prve stopnje je tožnici letni dopust za leto 2010 odmerilo, kot da bi bila pri toženi stranki zaposlena vse do 7. 11. 2011, kar je zmotno. Tožnica bi bila eventuelno upravičena do nadomestila za 18 dni dopusta za leto 2010, kar predstavlja sorazmerno število dni letnega dopusta glede na pripadajoče dni letnega dopusta za leto 2010 na dan prenehanja delovnega razmerja. Pri določitvi višine nadomestila, zato ni mogoče upoštevati obdobja, ko tožnica pri toženi stranki ni bila več zaposlena. Ob upoštevanju stališča sodišča prve stopnje pa pridemo tudi do paradoksalne situacije: tožena stranka mora tožnici izplačati nadomestilo, čeprav je razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi v celoti na tožničini strani. Slednja je bila pri toženi stranki zaposlena do konca septembra 2010, kar pomeni, da bi bila upravičena samo do nadomestila za 15 dni letnega dopusta za leto 2010. Tožbo v delu, ki se nanaša na vtoževan znesek iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta in iz naslova nadur, bi bilo treba zavreči, ker tožnica ni zahtevala predhodnega varstva svojih pravic pri delodajalcu. Glede zahtevanega plačila nadur tožena stranka navaja, da bi moralo biti na podlagi 219. člena Zakona o službi v Slovenski vojski (pravilno Pravil službe v Slovenski vojski, Ur. l. RS, št. 84/2009) nadurno delo tožnici odrejeno z ukazom s strani poveljnika bataljona, na podlagi katerega bi se v sistemu, v katerem se vodi delovni čas vneslo, da so bile določene ure opravljene kot nadure, za katere bi se avtomatsko izplačal dodatek za nadurno delo. Sodišče prve stopnje je napačno ugotovilo, da je imela tožnica ob prenehanju delovnega razmerja opravljenih 55 ur preko polnega delovnega časa, kar naj bi izhajalo iz njenih mesečnih urnih kartic. Podano pa je tudi nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih izpodbijane sodbe o vsebini mesečne urne kartice z dne 4. 10. 2010 ter samo listino, zaradi česar je podana kršitev pravil postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sicer pa sodišče prve stopnje tudi ni obrazložilo, na podlagi česa je ugotovilo stanje 55 ur. V zvezi z odločanjem o zahtevku iz naslova nadur je sodišče prve stopnje kršilo tudi določbo 286. člena ZPP, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Toženi stranki je namreč na naroku dne 16. 3. 2011 naložilo, da dostavi naloge za nadurno delo za tožnico za obdobje od novembra 2009 do 22. 9. 2010. Tega dokaznega predloga tožnica ni podala. Sodišče prve stopnje je svoj zaključek, da je tožnica opravila 38 ur nadur oprlo na predložene naloge za nadurno delo. Izvedbo dokaza z vpogledom v te listine pa pravdni stranki nista predlagali, zato je sodišče prve stopnje s svojim ravnanjem preseglo svoja pooblastila. Iz predloženih listin pa tudi ne izhaja, da bi tožnica nadurno delo sploh opravila. Slednja je svojo trditveno podlago na zaslišanju dopolnjevala. Navedla je, da je imela za 66 nadur izpolnjene oranžne listke za nadurno delo, ki so bili podpisani s strani nadrejenih, da pa s temi listki ne razpolaga. Dejstvo je, da tožnica navedbe tožene stranke, podanim v odgovoru na tožbo v zvezi z vtoževanimi nadurami, ni prerekala. Prav tako ni navedla, kdaj je bilo nadurno delo opravljeno in za katere vrste dela, zato se tožena stranka do njenih navedb tudi ni mogla opredeliti. Sodišče prve stopnje je štelo tožničine navedbe, ki jih je podala na zaslišanju in na katere tožena stranka ni imela možnosti odgovoriti, za del njene trditvene podlage, na kateri je gradilo svoje zaključke o utemeljenosti tožničine vtoževane terjatve iz naslova nadur. Posledično je zato sodišče prve stopnje kršilo 7. člen ZPP, odločilo pa je tudi v nasprotju s 5. členom ZPP. Če bi tožnica določno podala trditveno podlago, bi tožena stranka lahko predlagala zaslišanje priče, ki bi lahko pojasnila, ali so bili ukazi tožnici izdani ali ne. Glede na pomanjkljivo podano trditveno podlago tožena stranka drugih navedb in dokaznih predlogov ni podala oziroma predlagala. Na kršitve je opozorila že v vlogi z dne 31. 3. 2010, v svojo obrambo pa je predlagala tudi zaslišanje priče P.Z., ki bi lahko pojasnil vsebino mesečne urne kartice in potrdil nasprotne navedbe tožene stranke, da je tožničina izpoved neresnična. Sodišče prve stopnje tega dokaznega predloga ni izvedlo in te svoje odločitve tudi ni obrazložilo, zaradi česar je kršilo pravila pravdnega postopka. Tudi sicer se slednje v zvezi z nadurnim delom ni opredelilo do nasprotnih navedb tožene stranke. Prav tako pa ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja in ni pravilno upoštevalo izpovedbe zaslišane priče J.K.. Tudi sicer pa je nesprejemljivo, da je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo v plačilo nadurno delo tožnice, saj ji je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi iz krivdnega razloga. Sodišče prve stopnje je napačno odmerilo tudi pravdne stroške. Vrednost spornega predmeta v tem sporu namreč ni 3.632,48 EUR, kolikor je upoštevalo pri stroškovni odločitvi, ampak 29.923,28 EUR. Glede na navedeno je bil uspeh tožnice le 5,3 %, kar pomeni, da je iz tega naslova lahko upravičena le do povrnitve zneska 26,50 EUR.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in sklepa v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, in na katere se sklicuje tožena stranka, ni storilo, da pa je v delu odločitve glede vtoževanega zneska iz naslova neizkoriščenih dni letnega dopusta delno zmotno uporabilo materialno pravo, v delu odločitve glede vtoževanega zneska iz naslova neizplačanih nadur pa je zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno.

Glede na to, da navedeno odločitev sodišča prve stopnje izpodbija zgolj tožena stranka je le-ta v zavrnilnem delu (drugi odstavek I. in II. točke izreka sodbe ter III. točka izreka sodbe) ter glede zavrženja dela tožničine tožbe (I. točka izreka sklepa) že postala pravnomočna. Predmet pritožbenega preizkusa je tako zgolj ugodilni del navedene odločitve, ki se nanaša na vtoževani znesek iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta ter iz naslova nadur (prvi odstavek I. in II. točke izreka sodbe).

Tožnica je v tožbi navedla, da pri toženi stranki ni uspela izrabiti 32 dni letnega dopusta, in sicer 6 dni za leto 2009 in 26 dni za leto 2010. Sodišče prve stopnje je tudi ugotovilo in te ugotovitve tožena stranka v pritožbi ne izpodbija, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 22. 9. 2010. Zaključilo je, da je tožnica upravičena do povrnitve zneska iz naslova nezkoriščenega letnega dopusta, in sicer za leto 2009 za 6 dni, za leto 2010 pa 22 dni, v posledici česar ji je iz tega naslova prisodilo znesek 1.879,36 EUR.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da v delu izpodbijane odločitve, ki se nanaša na vtoževani znesek iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta sodišče prve stopnje bistvenih kršitev pravil pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, in na katere se sklicuje tožena stranka, ni storilo. Izpodbijana sodba v tem delu namreč vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih med katerimi ni očitanih nasprotij in je ustrezno obrazložena. Pritožbeni očitek, da je podana kršitev pravil pravdnega postopka iz 14. tč. drugega odstavka 339. člena ZPP, zato ni utemeljen.

Prav tako sodišče prve stopnje utemeljeno ni upoštevalo navedb tožene stranke, da bi bilo treba tožničino tožbo v tem delu zavreči, ker pred tem sporom ni uveljavljala predhodnega varstva svojih pravic pri delodajalcu. Gre namreč za čisti denarni zahtevek, glede katerega je možno uveljavljati direktno sodno varstvo. Sicer pa je tožnici delovno razmerje, po podani enostranski odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani tožene stranke, tudi prenehalo. Vlaganje zahteve za odpravo kršitev in odločanje s pisnimi sklepi, zato tudi iz tega razloga ni bilo potrebno. Predhodno varstvo pravic pri delodajalcu v smislu 100a. člena Zakona o obrambi (ZObr, Ur. l. RS, št. 82/1994 in nadaljnj.) je procesna predpostavka za vložitev tožbe, ko delavec uveljavlja varstvo svojih pravic v času trajanja delovnega razmerja. Po njegovem prenehanju pa ni smiselno pričakovati, da bo od tožene stranke zahteval odpravo kršitev (glej npr. sodbo VDSS, opr. št. Pdp 1192/2010 z dne 13. 1. 2011).

Pač pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v tem delu delno zmotno uporabilo materialno pravo, na kar utemeljeno opozarja tudi tožena stranka v pritožbi.

Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da je v skladu z evropskim pravom (Direktivo 2003/88/ES) in novejšo prakso Sodišča evropskih skupnosti (v nadaljevanju SES) na tem področju prišlo do spremembe sodne prakse, po kateri je treba določbo 166. člena ZDR razlagati tako, da gre za denarno nadomestilo in ne kot klasično odškodnino v smislu določil OZ, pravilno pa tudi ni zanemarilo pomen določbe drugega odstavka 163. člena ZDR, ki delavcu nalaga, da je do konca tekočega koledarskega leta dolžan izrabiti najmanj dva tedna letnega dopusta, preostanek letnega dopusta pa, v dogovoru z delodajalcem, do 30. junija naslednjega leta.

Pravilno tolmačenje 166. člena ZDR, tako terja zaključek, da vsakemu delavcu, ki ne izrabi letnega dopusta v referenčnem obdobju (in tudi obdobju za prenos), pred prenehanjem veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, pripada denarno nadomestilo, torej da je pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust vezana na nezmožnost izrabe letnega dopusta v referenčnem obdobju (in tudi obdobju za prenos), ne pa za vsa leta zaposlitve nazaj. Ko ugasne pravica do letnega dopusta, ugasne tudi pravica do denarnega nadomestila (glej npr. sklep VDSS, opr. št. 853/2010).

Tožnici je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 22. 9. 2010. Glede na navedeno pritožbeno sodišče ocenjuje kot pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je tožničina pravica do letnega dopusta za vtoževano leto 2009, ob prenehanju delovnega razmerja, že ugasnila, zato slednja ni upravičena do denarnega nadomestila, kar pomeni, da njen zahtevek za to leto na pravni podlagi, skladni z evropsko zakonodajo, ne more biti utemeljen. Utemeljenost te tožničine terjatve bi morebiti lahko izhajala le na kakšni drugi pravni podlagi (npr. odškodnini), kar je vse pravilno upoštevalo tudi sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi. Ne gre torej za to, da v izpodbijani sodbi obstoji nasprotje v njenih razlogih, ker je sodišče prve stopnje tožničin zahtevek iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2009 presojalo na odškodninski pravni podlagi, medtem, ko je njen zahtevek iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2010 presojalo kot nadomestilo, skladno z evropsko zakonodajo, kot to zmotno navaja tožena stranka v pritožbi, ampak okoliščino, da je treba utemeljenost navedenih dveh tožničinih zahtevkov presojati na dveh različnih pravnih podlagah (kot odškodnino oziroma kot nadomestilo),  zato tudi ni podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo smiselno uveljavlja tožena stranka v pritožbi.

Sodišče prve stopnje je tako pravilno presojalo utemeljenost tožničinega zahtevka iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2009 na odškodninski pravni podlagi, pri čemer pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je zmotno materialnopravno zaključilo, da v tem sporu v zvezi s tem tožničinim zahtevkom obstojijo vsi temelji civilnega delikta.

Do odškodnine za neizkoriščeni letni dopust je delavec upravičen le, če letnega dopusta ne izrabi po krivdi delodajalca oziroma organizacije, v kateri je delavec zaposlen in to po splošnih načelih odškodninske odgovornosti. To pa pomeni, da morajo biti podani vsi štirje elementi civilnega delikta, to je poleg krivde in protipravnega ravnanja, še vzročna zveza in obstoj škode. Delodajalec je odškodninsko odgovoren delavcu za neizrabo letnega dopusta torej le v primeru, če iz neupravičenega razloga odkloni delavcu izrabo letnega dopusta. Samo dejstvo, da delavec ni izkoristil letnega dopusta pa še ne pomeni, da je upravičen tudi do odškodnine za neizkoriščen letni dopust. Za odškodninsko odgovornost mora biti namreč izkazano, da je delavec zaprosil za izrabo letnega dopusta, pa mu ga delodajalec brez upravičenih razlogov ni dopustil koristiti. Šele v takem primeru se lahko zaključi, da ni letnega dopusta izkoristil po krivdi delodajalca. Delodajalec pa ni dolžan skrbeti, da bo delavec svojo pravico do letnega dopusta dejansko uveljavil in izrabil letni dopust.

Bistveno za odločitev o vtoževani odškodnini za neizkoriščen letni dopust za leto 2009 je to, da tožnica ni niti zatrjevala, kaj šele dokazala, da je v času trajanja delovnega razmerja na toženo stranko naslovila zahtevo za koriščenje letnega dopusta, kar pa je po uveljavljeni sodni praksi pogoj za nadaljnje presojanje upravičenosti delavca do odškodnine za neizkoriščen letni dopust. Zgolj na podlagi tožničinih navajanj, da ji je tožena stranka naložila toliko dela, da dopusta ni mogla koristiti, zato ni mogoče zaključiti, da je podana odškodninska odgovornost tožene stranke. Glede na navedeno pritožbeno sodišče pritrjuje stališču pritožbe, da tožnica ni upravičena do povrnitve vtoževanega zneska iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2009.

Pritožbeno sodišče pa nadalje ugotavlja, da je pritožba tožene stranke delno utemeljena tudi v delu, kjer graja odločitev sodišča prve stopnje glede prisojenega zneska iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2010. Sodišče prve stopnje je sicer pravilno upoštevalo, da je tožnica upravičena do povrnitve nadomestila za neizrabljen dopust za leto 2010, vendar je pri tem napačno upoštevalo, da je upravičena do tega nadomestila za obdobje do njene zaposlitve pri novem delodajalcu (tj. do 8. 11. 2010). Pritožba namreč utemeljeno opozarja, da tožnica od tožene stranke utemeljeno terja povrnitev nadomestila za neizrabljen dopust za to leto zgolj za obdobje do prenehanja delovnega razmerja tožnice pri toženi stranki (tj. do 22. 9. 2010). Z ozirom na navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožnica od tožene stranke za leto 2010 utemeljeno zahtevala nadomestilo za neizkoriščen dopust za 19,5 in ne 22 dni, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje. Pritožbene navedbe, da je tožnica lahko upravičena zgolj do nadomestila za 15 dni neizkoriščenega letnega dopusta pa, glede na navedene razloge, niso utemeljene. Ob upoštevanju neizpodbijane ugotovitve sodišča prve stopnje, da je tožničina ura dela v tem obdobju znašala 8,39 EUR bruto, pritožbeno sodišče tako ugotavlja, da je tožnica iz tega naslova upravičena do zneska 1.308,84 EUR (8,39 EUR/uro x 8 ur x 19,5) in ne 1.879,36 EUR, kot je to odločilo sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi.

Okoliščina, ki jo tožena stranka v pritožbi izpostavlja, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo iz razlogov na njeni strani, torej po njeni krivdi, pa glede na navedeno materialnopravno izhodišče za odločanje o vtoževanem znesku iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2010, ni pravno odločilna.

Z ozirom na navedeno je postal brezpredmeten tudi pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo pravila pravdnega postopka, ker naj bi bilo podano nasprotje med tem kar se navaja v razlogih izpodbijane sodbe in sklepa o vsebini izjave priče ter med samim zapisnikom o izjavi te priče.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke v tem delu delno ugodilo in izpodbijano sodbo v prvem odstavku I. točke izreka na podlagi 5. alineje prvega odstavka 358. člena ZPP delno spremenilo tako, kot je razvidno iz I./a točke izreka te sodbe in sklepa.

Predmet pritožbenega preizkusa pa je tudi odločitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka dolžna tožnici iz naslova neizplačanih nadur povrniti znesek 557,21 EUR. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka to odločitev v pritožbi utemeljeno izpodbija.

Tožnica v tem individualnem sporu zahteva izplačilo zneska za 66 opravljenih in neizplačanih nadur.

Sodišče prve stopnje je dejansko število opravljenih delovnih ur tožnice ugotovilo s pomočjo predložene listine: mesečne urne kartice z dne 4. 10. 2010 (B30). Navedlo je, da iz nje izhaja število viška opravljenih ur iz naslova prerazporeditve polnega delovnega časa (6 ur in 23 minut) in iz naslova zaklenjenih premakljivih ur (58 ur in 49 minut). Na takšni podlagi je zaključilo, da je imela tožnica ob prenehanju delovnega razmerja opravljenih 55 ur preko polnega delovnega časa. To dejansko ugotovitev pritožba utemeljeno izpodbija, saj tudi po oceni pritožbenega sodišča ni jasno, kako je sodišče prve stopnje, na podlagi predložene listine, ki se nahaja pod prilogo B30, prišlo do vsote števila 55. Vsota predhodno navedenih dveh števil ur namreč znaša 64,72 ur. Tudi sicer pritožbenemu sodišču ni jasno, kako je sodišče prve stopnje, ob upoštevanju navedene listine, napravilo navedeni zaključek..

Nadalje pritožbeno sodišče ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, kaj dejansko predstavljajo ure, ki so v navedeni listini označene kot „zaklenjene premakljive ure“. Za pojasnitev vsebine mesečne urne kartice je tožena stranka predlagala tudi zaslišanje priče P.Z., ki ga sodišče prve stopnje ni izvedlo. Res je tožena stranka navedeni dokaz predlagala po tem, ko je sodišče prve stopnje že zaključilo prvi narok za glavno obravnavo, vendar pa je po oceni pritožbenega sodišča treba upoštevati, da je sodišče prve stopnje tudi šele na naroku dne 16. 3. 2011 toženi stranki naložilo v predložitev naloge za nadurno delo za tožnico za čas od novembra 2009 do 22. 9. 2010, ter dejstvo, da je tožnica na zaslišanju na tem naroku dodatno pojasnila okoliščine v zvezi z odrejanjem nadurnega dela.

Pritožbeno sodišče nadalje opozarja tudi na naslednjo nejasnost. Zaslišana tožnica in priča J.K., sta na zaslišanju med drugim izpovedala, da ji je nadurne listke podpisoval tudi J.K., medtem, ko je na predloženih listinah: nalogih za nadurno delo (priloga B43) podpisan P.J.. Navedene nejasnosti sodišče prve stopnje ni pojasnilo. S tem v zvezi se sodišče prve stopnje tudi ni opredelilo do ugovora tožene stranke, da bi ji moralo biti nadurno delo odrejeno z ukazom poveljnika bataljona (glej npr. 7. točko odgovora na tožbo z dne 12. 11. 2010).

Vseh okoliščin, ki so pomembne za odločitev o utemeljenosti zahtevka iz tega naslova, tako sodišče prve stopnje zaradi očitno zmotnega materialnopravnega izhodišča, da te niso pomembne, ni ugotavljalo, zaradi česar je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, kar je zadosten razlog za razveljavitev te izpodbijane odločitve sodišča prve stopnje, zato je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke v tem delu ugodilo in izpodbijano sodbo in sklep v prvem odstavku II. točke izreka sodbe na podlagi 355. člena ZPP in posledično tudi stroškovno odločitev sodišča prve stopnje (II. točka izreka sklepa) razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeno sodišče se pooblastil o razpisu pritožbene obravnave ni poslužilo. Glede na naravo stvari in okoliščine primera je namreč ocenilo, da postopka ne bo samo dopolnjevalo. Pri presoji, ali naj samo razpiše pritožbeno obravnavo, je izhajalo predvsem iz načela ekonomičnosti in hitrosti postopka ter ustavne pravice do pravnega sredstva. V skladu z navedenim je ocenilo, da bi postopek sojenja na drugi stopnji trajal nesorazmerno več časa in bi bil nesorazmerno dražji od dopolnjenega postopka na prvi stopnji, kar bi bilo v nasprotju z načelom ekonomičnosti. Upoštevati pa je treba tudi, da bo moralo sodišče prve stopnje v tem delu, po izvedenem dopolnjenem dokaznem postopku, ponovno celovito ugotoviti vse pravnoodločilne okoliščine. Kolikor bi te okoliščine prvič obravnavalo šele pritožbeno sodišče, bi bila s tem strankam v postopku odvzeta tudi možnost vložitve pravnega sredstva zoper dejansko stanje, ki bi ga prvič ugotavljalo šele pritožbeno sodišče.

V novem sojenju bo moralo sodišče prve stopnje dopolniti dokazni postopek in tako izvesti vse dokaze, ki so predlagani v potrditev pravnoodločilnih okoliščin (zlasti naj v ta namen zasliši še omenjeno pričo). Po dokazni oceni vseh izvedenih dokazov bo moralo sodišče prve stopnje ugotoviti vse pravnoodločilne okoliščine, se opredeliti do navedenih nejasnosti na katere je opozorilo pritožbeno sodišče in nato o tožničinem zahtevku iz naslova neizplačanih opravljenih nadur v razveljavljenem obsegu (tj. v višini glavnice 557,21 bruto) ponovno odločiti.

V posledici razveljavitve izpodbijane odločitve zaradi ugotovljenih kršitev, se sodišče druge stopnje ni ukvarjalo s presojo ostalih pritožbenih očitkov.

Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožene stranke ni odločalo, ker jih slednja v pritožbi ni zaznamovala.

ZObr člen 100.a. ZDR člen 128, 128/1, 128/1-2, 128/2, 163, 163/2, 166. ZSSloV člen 219.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.