VDSS sodba Pdp 812/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-10-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

vzgoja in izobraževanje - ravnatelj - razrešitev - prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi

Tožena stranka pred razrešitvijo tožnice z mesta ravnatelja ni zaprosila za mnenje, ampak je na Ministrstvo za šolstvo in šport posredovala že sprejeti sklep o razrešitvi tožnice. S tem je ravnala v nasprotju z 59. členom ZOFVI, tako da je sklep o razrešitvi tožnice z mesta ravnatelja nezakonit in se razveljavi.

Prenehanje zaradi razrešitve (s funkcije ravnatelja) ni zakonit način prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je kot nezakonito razveljavilo odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 7. 2010, ki jo je tožeča stranka prejela dne 4. 8. 2010 (točka I/I) in kot nezakonit razveljavilo sklep tožene stranke opr. št. ... z dne 5. 7. 2010 o razrešitvi tožeče stranke z delovnega mesta ravnateljice (točka I/II). Ugotovilo je, da je tožeča stranka pri toženi stranki v delovnem razmerju za nedoločen čas, tako da ji delovno razmerje ni prenehalo 4. 9. 2010 (točka I/III). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo, ji za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračunati in izplačati pripadajočo plačo, ki bi jo prejemala, če bi delala, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti vsakokratne mesečne plače dalje do plačila, po predhodnem odvodu davkov in prispevkov ustreznim institucijam, vse v roku 15 dni pod izvršbo (točka I/IV). Zavrnilo je zahtevek tožeče stranke za ugotovitev, da ni bila razrešena z delovnega mesta ravnateljice ter še naprej opravlja delo na delovnem mestu ravnateljice (točka I/V). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 719,24 EUR v 8 dneh pod izvršbo, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po preteku tega roka  do plačila (točka I/VI). Zaradi umika tožbe v delu, ki se nanaša na odškodnino, pa je v tem delu postopek ustavilo (točka II/I in II/II).

Zoper točke I/I, I/II, I/III, I/IV in I/VI izreka sodbe se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov navedenih v 1. odstavku 338. člena ZPP. Navaja, da je izpodbijana odločitev sodišča prve stopnje nepravilna in nezakonita in sicer zaradi zmotne uporabe materialnega prava, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb postopka. Izrek pa je poleg tega, da je v izpodbijanem delu napačen in nezakonit, tudi nerazumljiv in v nasprotju s samim seboj in razlogi sodbe, poleg tega pa je tudi neizvršljiv.

Odločitev sodišča prve stopnje, da se kot nezakonita razveljavi odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 7. 2010, ki jo je tožeča stranka prejela 4. 8. 2010, je v nasprotju z obrazložitvijo sodišča prve stopnje, kjer je sodišče ugotovilo, da odpovedi pogodbe v pisni obliki, ki bi jo tožena stranka morala izdati tožnici, sploh ni. Tako je sodba obremenjena s takim neskladjem med izrekom in obrazložitvijo, da predstavlja bistveno kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, saj sodišče samo ugotavlja, da odločba v pisni obliki skladno s 86. členom ZDR sploh ni bila izdana, zaradi česar bi moralo tožbeni zahtevek v tem delu zavrniti. Nadaljnjo bistveno kršitev po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP je sodišče prve stopnje storilo tudi s tem, da so si posamezni deli izreka njegove odločitve v medsebojnem nasprotju, saj iz izreka ni razvidno, ali je sodišče razveljavilo sklep o razrešitvi tožnice z delovnega mesta ravnateljice ali ne, kar pa tudi ni razvidno iz obrazložitve sodbe.

Sodišče prve stopnje je tudi napačno ugotovilo, da tožena stranka ministra za šolstvo ni pravočasno zaprosila za mnenje oziroma ni pridobila njegovega soglasja za razrešitev tožeče stranke z mesta ravnateljice. Tožena stranka je namreč še pred nameravano razrešitvijo tožnice z mesta ravnateljice iskala mnenje od pristojnih služb Ministrstva za šolstvo in šport, vendar ji je bilo rečeno, da ministrstvo ne bo izdalo nobenega mnenja. Zaradi tega se tožena stranka ni čutila dolžno, da bi za tako mnenje sploh zaprosila, saj je bilo to, glede na že navedeno stališče ministrstva, povsem nesmiselno. Vendar je tožena stranka dne 18. 6. 2010 vseeno zaprosila ministrstvo za mnenje. O navedenih trditvah pa sodba sodišča prve stopnje nima razlogov. Tožena stranka pa je dne 5. 7. 2010 na ministrstvo poslala v mnenje še sklep o razrešitvi tožnice z mesta ravnateljice in v predpisanem tridesetdnevnem roku ni prejela nobenega mnenja. Ker pa sklep o razrešitvi tožnici ni bil vročen pred potekom tridesetdnevnega roka od posredovanja sklepa ministru, tudi ni začel učinkovati pred potekom tega roka. Zaradi tega je bila razrešitev pravilna in je zaključek sodišča prve stopnje, da je bila razrešitev izvedena v nasprotju z 59. členom ZOFVI, napačna tako v dejanskem kot tudi pravnem pogledu.

Nejasna in absolutno neizvršljiva je po pritožbenih navedbah tudi odločitev sodišča prve stopnje v točkah I/III in I/IV izreka, saj sodišče sploh ni odločilo o tem, na katerem delovnem mestu naj bi bila tožnica od 4. 9. 2010 zaposlena pri toženi stranki in tudi ne, na katero delovno mesto naj bi jo tožena stranka pozvala nazaj na delo in kakšno plačo bi ji bila dolžna obračunati in izplačati.

Poleg tega pa tožena stranka še navaja, da je odločitev sodišča prve stopnje napačna tudi zato, ker neobrazložitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki je bila vključena v sklep o razrešitvi tožnice kot ravnateljice, ne more biti razlog za nezakonitost odpovedi. Odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila namreč posledica razrešitve tožnice kot ravnateljice, ker ta ni več izpolnjevala pogojev za opravljanje dela pri toženi stranki. Da je takšna odločitev sodišča prve stopnje napačna, izhaja tudi iz odločitve Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 1318/2007. Po stališču tožene stranke je tako potrebno izpodbijano odločitev nujno spremeniti tako, da se zahtevek tožnice v celoti zavrne, ali pa se sodba v izpodbijanem delu razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje (pravilno: sojenje). Posledično navedenemu izpodbija tudi odločitev o stroških postopka.

Tožeča stranka se pritožuje zoper sodbo v točki V izreka, kjer je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da tožnica ni bila razrešena z delovnega mesta ravnateljice ter še naprej opravlja delo na delovnem mestu ravnateljice, iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 339. člena ZPP. Ne strinja se z razlogi sodišča prve stopnje, saj je tožena stranka tožnici odpovedala pogodbo o zaposlitvi za delo na delovnem mestu ravnateljice, tako da bi tožena stranka morala tožnico po tem, ko je bilo ugotovljeno, da ji je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana nezakonito, pozvati nazaj na delo na delovno mesto ravnateljice, pri čemer se sklicuje na sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 40/2009 v zvezi s sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. 43/2010. Prav tako se pritožba ne strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje, da imajo organi tožene stranke možnost, da samostojno in neodvisno odločajo o tem, kdo bo vodil in zastopal zavod, saj svet zavoda lahko o razrešitvi odloči le skladno z 38. členom Zakona o zavodih, kjer so določeni razlogi za razrešitev. Tako pritožbenemu sodišču predlaga, da njeni pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa, da sodbo v točki V izreka razveljavi in zadevo v tem delu vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje (pravilno: v novo sojenje).

Stranki sta na pritožbo nasprotne stranke odgovorili.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji). Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, na katere se sklicujeta pritožbi. Pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje sprejelo tudi materialnopravno pravilno odločitev.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena stranka v postopku razrešitve tožnice kot ravnateljice ni ravnala po določbah Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (ZOFVI - UPB5, Ur. l. RS, št. 16/2007 in nadalj.). Po 4. odstavku 59. člena tega zakona mora svet zavoda obrazložen predlog za razrešitev ravnatelja posredovati v mnenje ministru. Za to mnenje svetu ni potrebno zaprositi le, če se ravnatelja razreši na ministrov predlog in v takem primeru ministra o razrešitvi ravnatelja le obvesti. Po 5. odstavku istega člena pa lahko svet odloči o razrešitvi ravnatelja brez mnenja ministra, če ga ta v roku 30 dni od dneva, ko je bil za mnenje zaprošen, ne da. Tožena stranka ministra pred razrešitvijo tožnice z mesta ravnateljice za mnenje ni zaprosila, saj je dne 5. 7. 2010 na Ministrstvo za šolstvo in šport v mnenje posredovala že sklep o razrešitvi tožnice z mesta ravnateljice, ki ga je svet zavoda sprejel na 10. redni seji dne 1. 7. 2010 (B17).  Tako je tožena stranka odločitev o razrešitvi tožnice sprejela v nasprotju z določilom 59. člena ZOFVI, zaradi česar je odločitev sodišča prve stopnje, da je sklep o razrešitvi tožnice z mesta ravnateljice nezakonit in da se razveljavi, pravilna.

Tožena stranka je istočasno s sklepom o razrešitvi tožnico tudi obvestila, da ji v roku 30 dni od prejema pisnega odpravka sklepa o razrešitvi preneha tudi pogodba o zaposlitvi št.: ... z dne 9. 4. 2008. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da takšnega prenehanja pogodbe o zaposlitvi Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) ne pozna, saj so v 75. členu tega zakona določeni načini prenehanja pogodbe o zaposlitvi, med njimi pa ni prenehanja zaradi razrešitve. Ker po 75. členu ZDR pogodba o zaposlitvi preneha veljati z redno ali izredno odpovedjo, bi morala tožena stranka tožnici pogodbo odpovedati iz razloga nesposobnosti po 2. alinei 1. odstavka 88. člena ZDR in v odpovedi skladno s 86. členom ZDR odpovedni razlog tudi obrazložiti. Posledično  ugotovitvi, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnici podala tožena stranka, nezakonita, jo je sodišče prve stopnje utemeljeno razveljavilo. Ker je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena za nedoločen čas, je tako sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožnici pri toženi stranki delovno razmerje ni prenehalo 4. 9. 2010, t.j. trideseti dan po vročitvi sklepa sveta zavoda, ampak ji še traja, zato je toženi stranki naložilo, da naj jo pozove nazaj na delo in ji za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračuna in izplača pripadajočo plačo, ki bi jo prejemala, če bi delala, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Glede na to, da je zadnja pogodba o zaposlitvi pogodba z dne 17. 4. 2009 nadomestila prejšnjo pogodbo o zaposlitvi z dne 9. 4. 2008, tožnici pripada plača po pogodbi o zaposlitvi z dne 17. 4. 2009, ki je bila sklenjena za opravljanje funkcije ravnatelja in nezakonito odpovedana. Tožnica je namreč ohranila pravice, ki izhajajo iz te pogodbe o zaposlitvi. Kljub temu, da je bila nezakonito razrešena, pa ni ohranila funkcije ravnateljice. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo zahtevek tožnice, da bi še naprej opravljala delo kot ravnateljica tožene stranke. Svojo odločitev je pravilno utemeljilo s tem, da sodišče kljub ugotovitvi, da je razrešitev nezakonita, toženi stranki ne more naložiti, da tožnica še naprej opravlja funkcijo ravnateljice.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z odločitvijo in obrazložitvijo sodišča prve stopnje, zato v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, skladno s 1. odstavkom 360. člena ZPP le še dodaja:

Neutemeljeno očita pritožba, da je sodišče prve stopnje v izpodbijanem delu sodbe storilo absolutno bistveno kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Sodba namreč nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi dala preizkusiti. Izrek sodbe je razumljiv in ni v nasprotju s samim seboj in tudi ne nasprotuje razlogom sodbe, prav tako pa sodba temelji na razlogih o odločilnih dejstvih, ki so jasni in med seboj niso v nasprotju.

Pritožba zatrjuje, da je odločitev sodišča prve stopnje, da se kot nezakonita razveljavi odpoved pogodbe o zaposlitvi, v nasprotju z obrazložitvijo, kjer sodišče ugotavlja, da odpovedi pogodbe o zaposlitvi v pisni obliki sploh ni. Takšno pritožbeno zatrjevanje je iztrgano iz konteksta obrazložitve sodbe, v kateri je sodišče prve stopnje ugotovilo, da takšnega načina prenehanja pogodbe o zaposlitvi, kot jo je za tožnico ugotovila tožena stranka, ZDR ne pozna. Obrazložilo je, da je sicer sklep tožene stranke šteti kot odpoved pogodbe o zaposlitvi, vendar je takšna odpoved nezakonita, ker ni skladna s 75. členom ZDR, saj ne vsebuje razloga po 88. členu ZDR, pa tudi ne obrazložitve po 86. členu ZDR.

Prav tako so povsem neutemeljene pritožbene navedbe, da iz izreka sodbe ni razvidno, ali je sodišče prve stopnje razveljavilo sklep o razrešitvi tožnice z delovnega mesta ravnateljice ali ne. Iz točke I/II izreka jasno izhaja, da je sodišče razveljavilo sklep o razrešitvi tožnice, iz obrazložitve sodbe pa izhajajo jasni in utemeljeni razlogi za takšno odločitev sodišča prve stopnje.

Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da tožena stranka ministra za šolstvo ni pravočasno zaprosila za mnenje oziroma ni pridobila njegovega soglasja za razrešitev tožnice s funkcije ravnateljice. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, je tožena stranka najprej sprejela sklep o razrešitvi tožnice s funkcije ravnateljice in šele potem sklep poslala v soglasje ministru, to pa je v nasprotju z določbo 59. člena ZOFVI, ki toženo stranko zavezuje, da najprej zaprosi za mnenje o razrešitvi, razrešitev pa je možno izpeljati brez soglasja le v primerih, ki so določeni v tem členu. Iz tega razloga sploh ni pomembno, ali je sklep o razrešitvi pričel učinkovati pred potekom tridesetdnevnega roka za pridobitev mnenja ali ne, saj minister daje mnenje k predvideni razrešitvi in ne k že izpeljani razrešitvi.

Neutemeljeno pritožba očita, da je odločitev sodišča prve stopnje v točkah I/III in I/IV izreka nejasna in absolutno neizvršljiva. Ob skrbnem branju teh točk izreka in obrazložitve sodbe v tem delu je jasno, da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo in ji od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do ponudbe pogodbe o zaposlitvi za ustrezno delo obračunati in izplačati plačo po pogodbi o zaposlitvi sklenjeni dne 17. 4. 2009, saj ta ni prenehala na zakonit način in torej velja.

V zvezi s pritožbenimi navedbami, da je odločitev sodišča prve stopnje napačna tudi zato, ker je odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici, ki je bila vključena v sklep o razrešitvi in neobrazložena, posledica razrešitve tožnice kot ravnateljice, saj ni več izpolnjevala pogojev za opravljanje dela. Kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje, bi morala, seveda v primeru zakonite razrešitve, tožena stranka tožnici odpovedati pogodbo o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti po 2. alinei 1. odstavka 88. člena ZDR, pri čemer pa bi morala biti vsebina in oblika odpovedi skladna s 86. členom ZDR. Pritožba se neutemeljeno sklicuje na odločitev Višjega delovnega in socialnega sodišča v zadevi opr. št. Pdp 1318/2007, saj je bila v tej zadevi tožeča stranka zakonito razrešena s funkcije ravnatelja, pogodba o zaposlitvi pa ji je bila odpovedana iz razloga nesposobnosti, v tej obravnavani zadevi, pa je tožena stranka tožnico razrešila s funkcije ravnateljice nezakonito in ji tudi nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi, kot je bilo že navedeno.

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da bi moralo sodišče prve stopnje toženi stranki naložiti, da tožnico pozove nazaj na delovno mesto ravnateljice. Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala, da se ugotovi, da še naprej opravlja delo na delovnem mestu ravnateljice. Pri razrešitvi s funkcije ravnatelja gre za enostranski akt tožene stranke, ki temelji na določilu 1. odstavka 59. člena ZOFVI, po katerem ravnatelja razreši svet zavoda. Niti Zakon o zavodih (ZZ, Ur. l. RS – stari, št. 12/1991 in nadalj.) kot splošni zakon, ki v 2. odstavku 38. člena določa, kdaj je pristojen organ dolžan razrešiti direktorja oz. ravnatelja,  niti ZOFVI kot specialen zakon, kjer je v 59. členu določen postopek za razrešitev ravnatelja, ne dajeta podlage za sklepanje, da lahko v primeru nezakonitosti razrešitve sodišče direktorja oziroma ravnatelja vrne na funkcijo. Sklicevanje pritožbe na odločitev Višjega delovnega in socialnega sodišča v zadevi opr. št. Pdp 40/2009 v zvezi z odločitvijo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 43/2010 je neutemeljeno, saj gre v tej zadevi za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi zavarovalnemu agentu in ne za razrešitev ravnatelja javnega zavoda in posledično odpoved pogodbe o zaposlitvi ravnatelju, kar je predmet konkretne zadeve. Pravilno pa je tudi razlogovanje sodišča prve stopnje, da imajo organi tožene stranke možnost, da samostojno in neodvisno odločajo o tem, kdo bo vodil in zastopal zavod, seveda pa morajo pri tem spoštovati tako določbe Zakona o zavodih (ZZ, Ur. l. RS-stari, št. 12/1991 in nadalj.), kakor tudi določbe ZOFVI.

Glede na navedeno sta pritožbi neutemeljeni, zato ju je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v 353. členu ZPP.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker jih stranki nista priglasili.

ZDR člen 75. ZOFVI člen 59. ZZ člen 38, 38/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.