VDSS sklep Pdp 684/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-11-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - dokazovanje - sodni izvedenec - izvedensko mnenje - pripombe na izvedensko mnenje - zaslišanje izvedenca - dopolnitev izvedenskega mnenja - absolutna bistvena kršitev določb postopka - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje

Tožena stranka je podala na pisno mnenje sodnega izvedenca pripombe, zaradi česar bi moralo sodišče prve stopnje ali zaslišati izvedenca ali pa dopustiti dopolnitve k izvedenskemu mnenju. Ker tega ni storilo, je zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb postopka, pa tudi dejansko stanje je ostalo nepopolno ugotovljeno.

Pritožbi se ugodi, sodba v izpodbijanem delu (1. odstavek 1. točke in 2. točka) se razveljavi in zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožniku 28.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 12. 2004 dalje do plačila, v roku 15 dni pod izvršbo. Kar je zahteval tožnik več (razlika do 37.556,39 EUR) je zavrnilo (1. točka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti pravdne stroške v višini 3.204,00 EUR z nakazilom na transakcijski račun Okrožnega sodišča na Ptuju, št. ..., sklic ... v roku 15 dni, po tem roku pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi (2. točka).

Tožena stranka vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo v delu, s katerim je sodišče ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 1. odstavka 338. člena ZPP in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne in naloži tožniku plačilo stroškov postopka, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje pred spremenjeni senat in naloži izvedbo potrebnih dodatnih in že predlaganih dokazov, s tem, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka oziroma sodbo spremeni tako, da upošteva tožnikovo nedvomno sokrivdo in tudi zniža odškodnino po višini. Navaja, da je sodišče kršilo predvsem določila 14. in 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj sodba v obrazložitvi vsebuje razloge, ki so sami s seboj v nasprotju in v nasprotju s tem, kar izhaja iz razlogov sodbe o domnevni vsebini posameznih listin glede odločilnih dejstev v razlogih sodbe in njihovo dejansko vsebino, s čimer je kršena 14. točka in tudi 15. točka 339. člena ZPP, ker obstoji nasprotje med tem, kar sodišče navaja glede odločilnih dejstvih v razlogih sodbe, o vsebini določenih listin, ki so odločilne za razsojo v predmetnem postopku. Ves čas je tožena stranka poudarjala, da so bile procesne pravice tožene stranke kršene tako močno, da so presegle stopnjo kršitev ZPP in je prišlo do kršitev pravic tožene stranke že po Ustavi Republike Slovenije in EKČP. Procesni položaj tožene stranke je sodišče docela zanemarilo. Prikaz dogajanja, kot ga je ponudil tožnik, je povsem nesprejemljiv, saj naj bi po njegovih trditvah najprej angleški tovornjak Mercedes s 45-imi tonami starejši in z mnogo šibkejšim motorjem, prehitel njegov avto Volvo, nato pa zaključenem manevru prehitevanja iznenada silovito zavil predenj in ob tem še silovito zavrl, zaradi česar trčenja ni mogel preprečiti in se je vanj z vso močjo zaletel. Gre za izmišljotino, ki je povsem nesprejemljiva tudi za laika. Ni se čuditi stališču Zavarovalnice ..., ki je dne 16. 11. 2006 jasno izrazila svoje stališče, da v pravdo ne vstopa zaradi tega, ker za to ni nikakršne potrebe. Kljub temu, da je tožnik kasneje negiral, je sam predlagal pritegnitev izvedenca cestno-prometne stroške, najprej že v pripravljalni vlogi z dne 11. 9. 2006 pod točko 3. Sodišče je izvedenca postavilo, vendar je bilo v zvezi s tem vseskozi napačno voden postopek. Tožena stranka z izvedencem sploh ni sodelovala, kar bi bilo nujno in sodišče njenih pripomb in graj izvedeniškega mnenja niti v najmanjši meri ni upoštevalo, kar je v nasprotju z zakonom. Sodišče tudi nikoli ni odločilo, da se dokazni predlogi v zvezi s pripombami in grajo izvedeniškega mnenja in dela zavrnejo, kar pa je v nasprotju z zakonom. To je sodišče storilo šele v obrazložitvi izpodbijane sodbe. ZPP v 253. členu jasno določa, da mora izvedenec podati mnenje primarno ustno na obravnavi, lahko pa ga tudi pisno pred obravnavo poda, kar pomeni, da je to predvideno le subsidiarno. Izvedenec mora svoje mnenje vselej obrazložiti. Sodišče se je nepravilno razbremenilo svoje temeljne naloge in odgovornosti, namreč da odgovori na temeljna vprašanja, za katera izvedenec sam trdi, da nanje ne zna in ne more odgovoriti, odgovorilo pa tudi ni nanje sodišče. Sodišče enostavno zanemari, čeprav je že laiku jasno, da je voznik enostavno spregledal pred njim vozeči tovornjak in vanj silovito trčil, s čimer je kršil vsa večkrat citirana določila naših predpisov in predpisov, ki veljajo v celotni EU in po vsem svetu. Sodišče je nepopolno ugotovilo dejansko stanje in enostavno zanemarilo vse v spisu nahajajoče se dokumente in dokaze, ki posamezni in v povezavi v drugimi ovržejo tožnikove navedbe. Glede izjave podpisane v navzočnosti dveh prič dne 3. 4. 2002 v prostorih tožene stranke, sodišče ne naredi nobenega sklepa, razen tega, da naj bi bil tožnik domnevno prisiljen k podpisu izjave. Tožnik zaslišan na obravnavi ni znal pojasniti zakaj nikoli ni zahteval razveljavitve te izjave, pač pa je navajal, da je nanjo pozabil. Tako direktor kot priča A.F., so jasno in nedvoumno potrdile, da izjava vsebuje vse navedbe, ki jih je tožnik navedel in je napisana skladno z njegovo izpovedjo. Sodišče ne pojasni teh razhajanj. Tožnik je navajal, da je bil kot poklicni voznik nepripasan, s čimer je razen z nepravilno vožnjo tudi dodatno soprispeval v lastno škodo pri nastanku posledic. Nepomembno je tudi kaj je tožnik neposredno pred nezgodo iskal, ali vžigalnik, kot je sam navedel, ali nek dokument, hrano pijačo ali kakšen medikament, odločilno je, da je zanemaril najbolj elementarna pravila vožnje, to je upoštevanje in spoštovanje varne razdalje, saj je očitno angleški tovornjak Mercedes v celoti spregledal in vanj brez kakršnegakoli manevra ali poskusa takšnega manevra (zavijanje ali zaviranje) z vso silo treščil. Sodišče tudi spregleda pričanje izvedene priče V.Š., ki je 16. 11. 2007 izpovedal, da so škodo angleškemu poškodovancu izplačevali v celoti takoj po posredovanju angleške agencije P.L.B., ki je zbrala celotno dokumentacijo tako policijsko in izvedeniško mnenje ter na podlagi te dokumentacije škodo likvidiralo v korist angleškega oškodovanca v celoti, ker je bil temelj jasen in povzročitelj tožnik. Tožena stranka je bila zato prisilnega predlagati izločitev sodnice, odziva sodišča ni bilo, zadeva pa je bila predana novi sodnici. Tožnik je v vlogi z dne 23. 6. 2008 celo spremenil svoja dotedanja naziranja in dokazne predloge ter pričel zatrjevati, da izvedenec sploh ni potreben, čeprav je njegovo pritegnitev pred tem sam predlagal. Tudi izvedenec dr. C., je podal splošno mnenje. Tožnik je na obravnavi dne 5. 3. 2010 moral priznati vsaj to, da je bil zaradi živčnih obolenj hospitaliziran, kar pa ni bilo razčiščeno. Tožnik je priznal, da je imel hrbtenico poškodovano že pred škodnim dogodkom in da je se je v zvezi s tem že zdravil dalj časa. Tožnik je tudi delodajalcu lahko samo zatrjeval, da ni kadil, dejansko pa je. Sodišče je zanemarilo zapisnik angleške policije s priročno skico, iz katere izhaja, da je zavilo vozilo Volvo s pasu za hitro vožnjo na stezo za počasno vožnjo, na kateri je nato trčilo z vso silo v angleško vozilo Mercedes. Iz podatkov policije izhaja tudi, da je edini odgovoren voznik tujega vozila, to je tožnik, kakor tudi, da le-ta ni uporabljal varnostnega pasu. Sodišče je tudi zmotno uporabilo materialno pravo, saj je ugotovilo, da naj bi bil zahtevek utemeljen po določilih člena 184. ZDR, ker pa je delodajalec dolžan povrniti škodo delavcu, ki mu je nastala pri delu ali v zvezi z delom, pri tem pa docela zanemarilo nadaljnjo zahtevo ob upoštevanju splošnih pravil civilnega prava. Šteje, da gre za objektivno odgovornost tožene stranke ter za delo s povečanju nevarnostjo po členu 149 OZ in da niso podane okoliščine iz člena 153 OZ. Sodišče zanemari teorijo adekvatni vzročnosti, ki govori, da se sme upoštevati le posledice, ki se lahko izkustveno upoštevajo za posledico nekega dogodka, torej vožnje, ki sama po sebi ni nevarna za voznika, če pravilno vozi, škoda pa je v tem primeru nastala samo zaradi tega, ker je tožnik docela opustil vse svoje obveznosti in dolžnosti. Najmanj bi moral tožnik biti zavarovan z varnostnim pasom in gre najmanj za deljeno vzročno zvezo. Sodišče tudi ni upoštevalo tožnikovega soprispevka k nastali škodi, čeprav neuporaba varnostnega pasu po skoraj enotnih stališčih sodne prakse, pomeni sokrivdo profesionalnega voznika vsaj do 30 %, v povezavi z nadaljnjimi opustitvami in kršitvami tožnika, pa je ta procent še mnogo višji. Glede izgubljenega tahografa ni izključena niti možnost, da ga je tožnik dobil z vsemi predmetni v angleški bolnici. Tudi prisojena odškodnina je višja od zneska, s katerim bi bil tožnik po lastni izjavi zadovoljen in presega pravično odškodnino v smislu zakona. Vprašljivo je tudi, kako je sploh mogoče, da lahko počasnejše vozilo prehiti hitrejše vozilo, to je skregano z vsako logiko. Tako tudi ni res, da je izvedenec odgovoril na vsa vprašanja. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Sodišče pa je tudi storilo absolutno bistveno kršitev iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP je  o  odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov in  med samimi temi listinami in zapisniki.

Sodišče prve stopnje je v predmetnem postopku izvedlo dokaz z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožeča in tožena stranka z vpogledom v sodbo opr. št. Pd 106/2005 z dne 5. 9. 2007 v povezavi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 1365/2007 z dne 10. 4. 2008 ter po zaslišanju tožnika, zakonitega zastopnika tožene stranke S.K. in prič A.F. in V.Š. ter po soočenju priče in tožnika ter po vpogledu izvedensko mnenje dr. I.C. izvedenca prometne stroke, ugotovilo, da je tožbeni zahtevek tožnika za plačilo odškodnine zaradi poškodb, ki jih je tožnik utrpel v prometni nesreči v Angliji, utemeljen do višine 28.000,00 EUR, pri čemer je sodišče tožbeni zahtevek za razliko do 37.556,39 EUR, zavrnilo.

Kot že navedeno, je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb iz 14. točke 339. člena ZPP, saj 253. člen ZPP določa, da sodišče odloči, ali naj izvedenec poda svoj izvid in mnenje samo ustno na obravnavi ali pa naj ju da tudi pisno pred obravnavo, pri čemer mora izvedenec vselej obrazložiti svoje mnenje. Navedeno torej pomeni, da mora izvedenec primarno podati svoje mnenje ustno šele v kolikor sodišče odloči pa lahko poda svoje mnenje pisno, torej v kolikor je tožena stranka podala pripombe na izvedensko mnenje, kot to izhaja iz spisa, sodišče prve stopnje pa sploh ni zaslišalo izvedenca niti ni dopustilo dopolnitve izvedenskega mnenja, torej sploh ni razčistilo pripomb, je storilo bistveno kršitev določb postopka iz 14. in 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in z navedenim tudi dejansko stanje ni bilo popolno ugotovljeno. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je navedeno stališče sprejelo v več svojih odločitvah kot na primer v zadevi opr. št. II Ips 113/2001. Ugotoviti je namreč, da je tožena stranka podala vrsto pripomb, za katere sodišče prve stopnje zatrjuje, da je tožena stranka podala predlog za dopolnitev na neodgovorjena pravna vprašanja, na katera pa ne more odgovarjati izvedenec, vendar navedeno v večjem delu ne drži. Ugotoviti je celo, da je sodišče prve stopnje v sklepu o postavitvi izvedenca z dne 6. 10. 2008 izvedencu prometne stroke postavilo vrsto vprašanj, ki so pravne narave ter tudi vprašanja, na katere izvedenec prometne stroke ne more odgovoriti, pri čemer iz izvedeniškega mnenja jasno izhaja, da izvedenec na določena vprašanja ne odgovori in navede, da bo moralo na to vprašanje odgovoriti samo sodišče, pri čemer pritožbeno sodišče sicer ugotavlja, da so navedeni razlogi izvedenca utemeljeni.

Tako bo moralo sodišče v ponovljenem postopku najprej izvesti dokaz z zaslišanjem izvedenca, ki lahko odgovori le na tehnična vprašanja, ne pa na siceršnja pravna vprašanja v zvezi s prometno nezgodo. V kolikor bo potrebno bo moralo sodišče dopustiti dokazni predlog za dopolnitev izvedeniškega mnenja in po potrebi glede na morebitni predlog  strank tudi postaviti novega izvedenca prometne stroke. Sodišče prve stopnje bo moralo z izvedbo relevantnih dokazov in z dodatnim zaslišanjem tožnika primarno ugotoviti, ali je tožnik kakorkoli prispeval k nesreči, ali je bil dovolj pozoren pri svoji vožnji, oziroma tudi ali je bil pripasan s pasom, kar je bilo sicer sporno ves čas postopka, torej ali je kakorkoli  z nepravilno vožnjo dodatno soprispeval k nastanku škode. Sodišče v dosedanjem postopku ni razčistilo praktično ničesar, kar je za pravilno rešitev zadeve relevantno. Sodišče niti ne ugotovi, ali je bil tožnik dovolj pozoren, pač pa le navede, da tožnik ni kadil, kar pa je povsem nebistveno, bistveno je ali je bil pozoren toliko kot se to zahteva od povprečnega profesionalnega voznika zlasti upoštevaje dejstvo, da se je tožnik z veliko hitrostjo in to brez kakršnegakoli manevra z morebitnim zaviranjem ali s poskusom manevriranja zaletel v velik kamion Marcedes, ki je vozil pred njim. Poudariti je tudi, da mora vozilo upoštevati tudi prometne in vremenske razmere na cesti tako, da upošteva pri vožnji primerno varnostno razdaljo. Vse navedeno bo moralo sodišče ugotoviti v ponovljenem postopku tako z dodatnim zaslišanjem tožnika kot z zaslišanjem izvedenca in pri tem ponovno dokazno oceniti relevantne listine v spisu in se posebej opredeliti tudi do izpovedbe izvedene priče V.Š., zaposlenega pri Zavarovalnici ..., ki ga je sodišče zaslišalo na glavni obravnavi dne 16. 11. 2007, in ki je izpovedal, da je v tem primeru v tujini reševala škodo njihova Agencija P.L.B., ki je zbrala celotno dokumentacijo, tako policijski zapisnik kot izvedeniško mnenje v zvezi s poškodbami oškodovanca in da so izplačali celotno škodo in šteli, da je temelj jasen in da je škodo zakrivil tožnik (v zapisniku: voznik našega zavarovanca).

Utemeljene so tudi pritožbene navedbe o tem, da je sicer sodišče kot pravno podlago uporabilo določila 184. člena ZDR, ki določa, da če je delavcu povzročena škoda pri delu ali v zvezi z delom, mu jo mora povrniti delodajalec po splošnih pravilih civilnega prava, kar pa sodišče prve stopnje v predmetni zadevi ni upoštevalo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da  sodišče prve stopnje ni upoštevalo določil OZ-a, zlasti določila 149. člena OZ in 153. člena OZ, pri čemer je motorno vozilo nevarna stvar in je zato imetnik stvari sicer objektivno odgovoren za škodo. Pri čemer pa 2. odstavek 153. člen OZ določa, da je imetnik prost odgovornosti, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti in 3. odstavek istega člena tudi določa, da je imetnik deloma prost odgovornosti, če je oškodovanec prispeval k nastanku škode. Tako pritožba utemeljeno opozarja, da bi moralo sodišče upoštevati teorijo o adekvatni vzročnosti oziroma o deljeni odgovornosti in predvsem ugotoviti, kaj je šteti „normalno“ oziroma za nekaj ne povsem zunaj tega, kar se po splošnih življenjskih izkušnjah šteje kot možna posledica nekega ravnanja. V navedenem primeru je torej nedvomno pomembno, ali je imel primerno hitrost, ali je bil tožnik dovolj pozoren pri vožnji, ali je bil privezan z varnostnim pasom in ali je imel primerno varnostno razdaljo, kar bo moralo sodišče v ponovljenem postopku ugotoviti. Torej bo moralo s pomočjo izvedenca prometne stroke upoštevati le posledice, ki se lahko izkustveno upoštevajo za posledico nekega dogodka, torej vožnje, ki dejansko sama po sebi ni nevarna za voznika, če vozi pravilno upoštevaje cestnoprometne predpise in ali je škoda nastala tudi zaradi tega, ker je tožnik morda opustil svoje obveznosti in dolžnosti (primerna hitrost, varnostna razdalja, ustrezna pozornost, uporaba varnostnega pasu).

Pritožbeno sodišče pa glede na pritožbene navedbe s predlogom tožene stranke, da pritožbeno sodišče vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugi senat ocenjuje, da za navedeno ni podan utemeljen razlog iz 356. člena ZPP.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo v izpodbijanem delu razveljavilo, za kar je imelo pravno podlago v določilih 354. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP.

ZPP člen 253, 339, 339/2, 339/2-14, 339/2-14, 339/2-15. ZDR člen 184.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.