VDSS sodba Pdp 1075/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-10-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - odškodnina - kriteriji za odmero

Odškodnina zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi v višini 5.274,96 EUR je primerna glede na sledeče okoliščine: trajanje delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki od leta 2004 do leta 2009, tožnikovo starost skoraj 60 let, njegov poklic trgovski poslovodja in dejstvo, da mu je tožena stranka kar trikrat nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki, da je dolžna plačati tožniku odškodnino v višini 5.274,96 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od   9. 7. 2010 dalje in mu povrniti njegove stroške postopka v višini 897,00 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku 8 dnevnega izpolnitvenega roka, v roku 8 dni, pod izvršbo. Višji zahtevek tožnika (za plačilo 3.516,64 EUR z vtoževanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi) pa je zavrnilo.

Zoper navedeno sodbo se pritožujeta obe stranki in sicer iz vseh pritožbenih razlogov.

Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del in predlaga pritožbenemu sodišču, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti ugodi njegovemu tožbenemu zahtevku, toženi stranki pa naloži povrnitev vseh pravdnih stroškov. V pritožbi navaja, da je ob ponovnem odločanju o višini odškodnine po 118. členu ZDR sodišče zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, v posledici tega pa tudi zmotno uporabilo materialno pravo, saj ni v zadostni meri upoštevalo okoliščine, da je tožena stranka tožniku trikrat nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Razlogi za vse odpovedi so bili izmišljeni oziroma skonstruirani, kar je razvidno tudi iz zadnje odpovedi. Tožnik je bil zaradi podcenjujočega in diskriminatornega obnašanja tožene stranke prizadet, posebej ob dejstvu, da je star 60 let, v svoji karieri pa še ni doživel ničesar podobnega. Po prejetih odpovedih si je tožnik prizadeval poiskati drugo delo, kar mu je kljub starosti uspelo. Pri odmeri odškodnine je sodišče upoštevalo zadnjo tožnikovo bruto plačo iz leta 2006, v letu 2009 pa je bila njegova plača bistveno višja, zato bi bil upravičen do višje odškodnine.

Tožena stranka se pritožuje zoper ugodilni del in zoper odločitev o pravdnih stroških in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti zavrne tožnikov tožbeni zahtevek oziroma podredno, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje pri odločanju o tožbenem zahtevku tožnika ni upoštevalo pogojev iz prvega odstavka 118. člena ZDR. Tožnik ni nikoli izjavil, da ne želi nadaljevati delovnega razmerja pri toženi stranki. Sodišče tudi ni ugotovilo trajanja delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki, kar je ključnega pomena za odločitev. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da je tudi tožnik priznal, da je sklenil pogodbo o zaposlitvi za opravljanje del za delovno mesto „pršutar I.“ s toženo stranko. Pri odločanju o odškodnini po 118. členu ZDR je potrebno upoštevati pravila civilnega prava in je zato ugotovitev trajanja delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki bistvenega pomena za določitev odškodnine. Tega pa sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Pri določanju odškodnine po 118. členu ZDR je potrebno upoštevati tudi oškodovanje delavca, tega oškodovanja pa pri tožniku ni bilo. Upoštevati je potrebno, da je tožnik zaposlen pri drugem delodajalcu, da ne želi reintegracije in da mu je tožena stranka omogočila popolno reintegracijo, pa je ni sprejel. Tožena stranka je namreč popolnoma dosledno in pravilno izvršila sklep o izvršbi, opr. št. I 90/2008 z dne 9. 12. 2008. 118. člen ZDR se sicer uporablja za razmerje med delavcem in delodajalcem, tožnik pa ni več delavec tožene stranke. Nepravilen in neosnovan je zaključek prvostopenjskega sodišča, da tožnik pri drugem delodajalcu prejema nižjo plačo, kot bi jo pri toženi stranki. Tožnik zaposlitve sploh ni izgubil, saj je ves čas zaposlen pri drugem delodajalcu, zato mu odškodnina ne pripada. Utemeljevanje višine odškodnine s trikratno nezakonito odpovedjo in prizadetostjo tožnika je napačno in nezakonito.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, ki so navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP in ki jih stranki le pavšalno zatrjujeta in da je na popolno in na pravilno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

V tem individualnem delovnem sporu je tožnik v tožbi vtoževal ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 1. 2009 in njeno razveljavitev, reintegracijo in reparacijo. Na prvem naroku je predlagal svoje zaslišanje tudi v zvezi s 118. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), glede katerega je toženi stranki podal tudi poravnalni predlog (list. št. 19, 20). Sodišče prve stopnje je po zaslišanju tožnika, priče M.L. in po prečitanju listinske dokumentacije, ki sta jo v spis vložili obe stranki, s sodbo opr. št. Pd 62/2009 z dne 2. 9. 2009 ugotovilo nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 1. 2009, toženi stranki naložilo plačilo odškodnine v višini 8.791,60 EUR (po 118. členu ZDR) in povrnitev pravdnih stroškov tožniku v višini 972,36 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi, zavrnilo pa tožnikov tožbeni zahtevek za reintegracijo in priznanje vseh pravic iz dela, vključno s plačo, ki bi jo prejel, če bi delal, z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zoper navedeno sodbo se je pritožila le tožena stranka. Pritožbeno sodišče ji je delno ugodilo in s sodbo in sklepom opr. št. Pd 1048/2009 z dne  3. 6. 2010 razveljavilo del sodbe sodišča prve stopnje, ki se je nanašal na plačilo odškodnine in stroške postopka ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v tem obsegu v novo sojenje, medtem ko je v preostalem pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo del sodbe, ki se je nanašal na ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29. 1. 2009.

V nadaljevanju je moralo sodišče prve stopnje ponovno odločiti le še o odškodnini po 118. členu ZDR, s tem, da je moralo v skladu z napotki pritožbenega sodišča tožnika pozvati, da navede ustrezna dejstva in predlaga dokaze o škodi in njeni višini zaradi odmere odškodnine. Po pozivu prvostopenjskega sodišča je tožnik v pripravljalni vlogi z dne 30. 6. 2010 kot primerno odškodnino po 118. členu ZDR opredelil odškodnino v višini 8.791,60 EUR (dvanajstkratnik tožnikove plače) z obrazložitvijo, da se je pri toženi stranki zaposlil v letu 2003 in da mu je bila že v letu 2004 prvič odpovedana pogodba o zaposlitvi, ki pa je bila razveljavljena s sodbo opr. št. Pd 122/2004. Po pravnomočnosti te sodbe je tožena stranka tožniku ponovno podala odpoved pogodbe o zaposlitvi, vendar pa je sodišče prve stopnje ugotovilo nezakonitost tudi te odpovedi (sodba opr. št. Pd 493/2007). V letu 2009 je tožena stranka tožniku že tretjič odpovedala pogodbo o zaposlitvi, tokrat mu je podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, katere zakonitost se je presojalo v tem individualnem delovnem sporu (kot je bilo že zgoraj navedeno, je bilo v tem postopku že pravnomočno ugotovljeno, da je bila tudi ta odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita). Zaradi realizacije pravnomočnih sodb je moral tožnik vložiti tudi predlog za izvršbo. V pripravljalni vlogi z dne 30. 6. 2010 je tožnik med drugim tudi pojasnil, da so ga nezakonita ravnanja tožene stranke močno prizadela, da je star 60 let in da tudi zato takšno šikaniranje težko prenaša. Meni, da vpliva na višino odškodnine tudi dejstvo, da je upoštevana tožnikova bruto plača iz začetka leta 2006, v letu 2009 pa bi bila, če bi bila obračunana pri toženi stranki, bistveno višja, kot tudi dejstvo, da mu po zanj veljavni panožni kolektivni pogodbi pogodbena kazen ne pripada, čeprav bi bil po večini kolektivnih pogodb do nje upravičen.

Tožena stranka je te tožnikove navedbe v svoji pripravljalni vlogi z dne 7. 7. 2010 prerekala, sodišče prve stopnje pa je po opravljeni glavni obravnavi, na kateri je tožnik ponovno navedel, da bi bila njegova plača pri toženi stranki gotovo višja (saj zdaj dobi pri novem delodajalcu, kjer ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, skupaj z regresom za prehrano in povračilom stroškov za prevoz na delo in z dela neto približno 900,00 EUR mesečno), delno ugodilo njegovemu tožbenemu zahtevku za izplačilo odškodnine v višini 5.274,96 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 7. 2010 dalje do plačila. Ta znesek je predstavljal šestkratnik tožnikove povprečne bruto plače, ki jo je tožnik prejel pri toženi stranki v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Pri odmeri te odškodnine po 118. členu ZDR je sodišče prve stopnje upoštevalo trajanje delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki (od leta 2004 do leta 2009), tožnikovo starost (tožnik je bil ob podaji nezakonite izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi star skoraj 60 let), tožnikov poklic (tožnik je po poklicu trgovski poslovodja) in tudi dejstvo, da mu je tožena stranka v času trajanja delovnega razmerja (od leta 2004) kar trikrat nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi, zaradi česar je bil tožnik glede tega nedvomno prizadet. Preostali del tožbenega zahtevka pa je zavrnilo zato, ker je ugotovilo, da si je tožnik že našel drugo zaposlitev za nedoločen čas pri drugem delodajalcu. Ob tem pa je utemeljeno štelo, da za določitev višine odškodnine po 118. členu ZDR ni bistveno dejstvo, da je tožnik za povračilo premoženjske škode, v času, ko je bil zaradi toženkinega protipravnega ravnanja brez dela, predlagal izvršbo, zaradi česar ta škoda ne more biti predmet odškodnine po 118. členu ZDR. Prav tako je pravilno ugotovilo, da na višino odškodnine nima nikakršnega vpliva dejstvo, da v panožni kolektivni pogodbi, ki je veljala za toženo stranko (in za tožnika) pogodbena kazen zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi oziroma nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ni bila predvidena. S takšno, nekoliko bolj skopo obrazložitvijo sodišča prve stopnje in z odmerjeno višino odškodnine po 118. členu ZDR soglaša tudi pritožbeno sodišče.

Neutemeljena je pritožbena navedba tožnika, da sodišče prve stopnje ni v zadostni meri upoštevalo tega, da je tožena stranka tožniku kar trikrat nezakonito podala odpoved pogodbe o zaposlitvi. Dejstvo, da je tožnik moral vložiti izvršbo zaradi reintegracije, ne predstavlja razloga, zaradi katerega bi bilo potrebno odločitev sodišča prve stopnje spremeniti in prisojeno odškodnino zvišati. Neutemeljena in z ničemer izkazane so nadalje pritožbene navedbe tožnika, da bi bil do višje odškodnine upravičen tudi zato, ker bi bila njegova plača pri toženi stranki v letu 2009 bistveno višja, kar naj bi vplivalo na višino odškodnine po 118. členu ZDR.

Neutemeljene pa so tudi pritožbene navedbe tožene stranke, v katerih zatrjuje, da tožnik nikoli ni izjavil, da ne želi nadaljevati delovnega razmerja pri toženi stranki. Kot je bilo že ugotovljeno, je tožnik že na poravnalnem naroku z dne 20. 5. 2009 predlagal, da lahko sodišče v primeru ugotovitve nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi njegov poravnalni predlog (ki se nahaja na list. št. 19 in 20) upošteva tudi pri sojenju po 118. členu ZDR. Sodišče prve stopnje sicer zares ni ugotovilo trajanja delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki skladno z določbo 118. člena ZDR, vendar pa to še ne pomeni, da tožnik do odškodnine, ki jo omogoča 118. člen ZDR, zato ni upravičen. Nikakršnega vpliva na odločitev sodišča prve stopnje nima niti pritožbena navedba o tem, da je tožena stranka v izvršilnem postopku tožnika pozvala nazaj na delo na podlagi pravnomočne sodbe, s katero je bila ugotovljena nezakonitost prejšnje odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku. Neutemeljena je nadalje pritožbena navedba tožene stranke, da je ugodilni del izpodbijane sodbe nezakonit zato, ker sodišče prve stopnje pri odločanju o vtoževanju odškodnine ni upoštevalo vseh institutov civilnega prava. Odškodnina, ki jo opredeljuje 118. člen ZDR, je odškodnina posebne narave, zato se pri odločanju o njej ni mogoče neposredno opreti oziroma uporabiti vseh institutov obligacijskega prava (tako tudi sodba in sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 26/2007 z dne 9. 9. 2008). Neutemeljeno je nadalje pritožbeno zatrjevanje tožene stranke, da tožnik do prisojene odškodnine ni upravičen, ker sploh ni bil oškodovan, saj se je zaposlil pri drugem delodajalcu. Bistveno za odločitev o višini odškodnine je dejstvo nezakonite izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pri čemer ta odškodnina predstavlja odškodnino za bodočo ocenjeno škodo oziroma pravično denarno odmeno, do katere je delavec upravičen, ker se po svoji volji (prvi odstavek 118. člena ZDR) oziroma brez svoje volje (drugi odstavek 118. člena ZDR) k delodajalcu ne vrne, čeprav bi to lahko storil. V zvezi s tem se tožena stranka neutemeljeno sklicuje tudi na sodbo in sklep pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 1160/2006 z dne 7. 6. 2007, saj je v citirani zadevi pritožbeno sodišče ugotovilo, da v tem primeru ne pride v poštev uporaba 118. člena ZDR, ker ne gre za sodno razvezo. Ker je v citirani zadevi tožnik zahtevek za ugotovitev trajanja delovnega razmerja umaknil (ker se je zaposlil pri drugem delodajalcu), ni imel več pravice uveljavljati odškodnine po členu 118/1 ZDR. V tem individualnem delovnem sporu pa je bil tožnikov zahtevek za reintegracijo pravnomočno zavrnjen z že omenjeno sodbo, opr. št. Pd 62/2009 z dne 2. 9. 2009 prav zato, ker se je sodišče prve stopnje odločilo za uporabo 118. člena ZDR. Neutemeljeno je nadalje pritožbeno navajanje tožene stranke, da v konkretnem individualnem delovnem sporu določba 118. člena ZDR sploh ne pride v poštev, ker tožnik ob podaji izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bil več delavec tožene stranke, saj je bil zaposlen pri drugem delodajalcu. Tožnik je na podlagi pravnomočne ugotovitve nezakonitosti prejšnje odpovedi pogodbe o zaposlitvi pridobil tudi pravico do reintegracije k toženi stranki, v posledici česar ga je tožena stranka bila dolžna pozvati nazaj na delo. S tem, ko ga je tožena stranka na delo tudi pozvala in mu nato podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ga je štela za svojega delavca, zato je bilo tudi v konkretnem primeru mogoče uporabiti določbo 118. člena ZDR. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek tožene stranke, ki se nanaša na zaključek prvostopenjskega sodišča o tem, da tožnik pri drugem delodajalcu prejema nižjo plačo, kot bi jo pri toženi stranki. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe je razvidno, da sodišče te svoje ugotovitve (ki sicer so res temeljile na tožnikovi trditvi, ki jo je tožena stranka prerekala) ni uporabilo pri določanju višine odškodnine. Neutemeljen je končno tudi pritožbeni očitek tožene stranke, ki se nanaša na odmero pravdnih stroškov. V primeru prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča in uveljavljanja odškodninskega zahtevka namesto reintegracije po 118 členu ZDR gre za spor o prenehanju delovnega razmerja, zato delodajalec trpi svoje stroške postopka na podlagi četrtega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004).

Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbi zavrniti kot neutemeljeni in potrditi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP oziroma petem odstavku 41. člena ZDSS-1. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka, medtem, ko tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka na podlagi določbe člena 41/5 ZDSS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.