VDSS sklep Pdp 609/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-11-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog

Delodajalec lahko organizira delovni proces v skladu s svojim potrebami in v okviru tega tudi odloča o ukinitvi posameznega delovnega mesta, vendar ob tem ne more organizacije delovnega procesa zlorabljati z namenom, da ukine delovno mesto in redno odpove pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga delavcu zgolj zato, ker je v predhodnem sodnem postopku zaradi prenehanja delovnega razmerja uspel, tako da ga je bil delodajalec pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, da se ugotovi, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov izdana tožnici nezakonita (1./1. točka) ter da se odpoved razveljavi (1./2. točka). Posledično navedenemu je zavrnilo tudi zahtevek za poziv nazaj na delo na ustrezno delovno mesto, vpis manjkajoče delovne dobe v delovno knjižico, za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračun in izplačilo vseh pripadajočih plač, po predhodnem odvodu ustreznih davkov in prispevkov pristojnim službam in zavodom od pripadajočega bruto zneska, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne mesečne plače v plačilo dalje do plačila, ter priznanja, obračuna in izplačila vseh ostalih pravic iz dela in po delu (1./3. točka). Zavrnilo je zahtevo za povrnitev pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi na transakcijski račun pooblaščenke odvetnice T.V. pri Novi KBM d.d., Podružnica ...  s št. ...0 (1./4. točka). Odločilo je, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka (2. točka).

Tožnica vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo iz razlogov nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter zaradi bistvenih kršitev določb postopka iz 338. člena ZPP ter pritožbenemu sodišču predlaga, da tožbenemu zahtevku tožnice v celoti ugodi in toženi stranki naloži v plačilo tudi stroške pritožbenega postopka, oziroma podrejeno, da zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Navaja, da je sodišče svojo odločitev sprejelo na podlagi zaključkov, da je potreba po delu na delovnem mestu „pomožni računovodja v delovni enoti ...“ dejansko obstajala, vendar pa tožnica ni pričela z delom, ker je po podpisu pogodbe morala v bolniški stalež, po izteku tega pa je zahtevala koriščenje letnega dopusta za leto nezakonitega prenehanja delovnega razmerja po predhodni odpovedi z dne 4. 10. 2005. Tožnica vztraja pri svojih dosedanjih navedbah in pri tem tudi zatrjuje, da je tožena stranka delovno mesto „pomožni računovodja v delovni enoti ...“ sistemizirala samo in izključno zaradi sodne odločbe, kar je izpovedal tudi priča A.V., ker je v nadaljevanju pojasnil, da je tožena stranka po pravnomočnosti sodbe le formalno s sklepom ustanovila delovno mesto, na katerem je tožnica opravljala delo „pomožni računovodja v delovni enoti ...“ že pred predhodno odpovedjo. Tožnica vztraja, da je tožena stranka delovno mesto zgolj fiktivno ustvarila zaradi izpolnitve obveznosti po pravnomočni odločbi, na njem pa tožnica nikoli ni delala in tudi ni nastopila dela, vse do ukinitve delovnega mesta z novo organizacijo 15. 1. 2005. Zaključek sodišča, da tožnica ni nastopila dela, ker je bila po podpisu pogodbe o zaposlitvi v bolniškem staležu, nato pa je na lastno zahtevo koristila stari dopust, je zmoten in v nasprotju z izvedenimi dokazi. Tožnica ni bila pozvana nazaj na delo k toženi stranki 10. 1. 2009, kot je to ugotovilo sodišče, temveč je pogodbo o zaposlitvi podpisala 4. 11. 2008, tožnica pa je sama izpovedala, čemur ni nasprotovala niti tožena stranka, da je bila pozvana na delo k toženi stranki 10. 10. 2008 in se je tega dne pri toženi stranki tudi zglasila, da je prinesla delovno knjižico in z namenom, da nastopi delo. Tožena stranka ji je že 10. 10. 2008 odredila dopust za predhodna leta (konkretno za 2007), kar dokazujeta dopustna listka z dne 10. 10. 2008, da je bil odrejen dopust 10. 10. 2008 za čas od 13. 10. 2008 do 30. 10. 2008 ter od 3. 11. 2008 do 18. 11. 2008. V tem delu je sodišče zmotno ugotovilo dejansko stanje, saj tožnica ni pričela s koriščenjem letnega dopusta komaj po podpisu pogodbe z dne 4. 11. 2008 oziroma po poteku bolniškega staleža, temveč ji je bil dopust odrejen že 10. 10. 2008. Prav tako je protispisna ugotovitev sodišča, da je tožnica že 10. 10. 2008 pri toženi stranki zahtevala koriščenje starega dopusta. Sama tožena stranka v prvi pripravljalni vlogi zapiše, da je tožnica po izteku bolniškega staleža, to je po 5. 12. 2008, zahtevala od tožene stranke, da se ji omogoči koriščenje letnega dopusta. Tudi ta trditev tožene stranke ni točna, ker ji je bil dopust odobren in ne odrejen na njeno zahtevo in tudi sicer je ostalo dejansko stanje v sporu neraziskano oziroma so razlogi o odločilnih dejstvih nejasni ter med seboj v nasprotju, podatki iz listinskih dokazov pa povzeti napačno. Tožnica ocenjuje, da je dokazano, da je potreba po delu na delovnem mestu, na katerega je bila reintegrirana, ni obstajala, kar potrjuje tudi nadaljnje ravnanje tožene stranke, ko je tožnici brez prekinitve odrejala koriščenje dopusta tudi po 18. 11. 2008. Le-ta je bil prekinjen s tožničinim bolniškim staležem, ki je trajal od 5. 11. 2008 do 5. 12. 2008, za ta čas pa je tožena stranka že predhodno izdala dopustne listke. Torej interesa tožene stranke za to, da tožnica nastopi delo pri toženi stranki ni bilo, ker za delo, ki bi ustrezalo temu delovnemu mestu, tudi ni bilo potrebe. Sodišče se ni ukvarjalo z vprašanjem, ali je potreba po delu na delovnem mestu v obsegu del, ki jih je tožnica opravljala pred reintegracijo, sploh še obstajalo po njeni predhodni odpovedi pogodbe o zaposlitvi in pred 4. 11. 2009, ko je tožnica podpisala pogodbo o zaposlitvi zanj. Očitno potreba po delovnem mestu „pomožni računovodja v delovni enoti ...“ ni obstajala pred 1. 10. 2008, ko ga je tožena stranka odprla zaradi formalne izvršitve pravnomočne odločbe, po 1. 10. 2008 pa na njem prav tako ni obstajala potreba po delu. Nenazadnje resničnost tožničinih zatrjevanj kaže tudi dejstvo, da tožnici 10. 10. 2008, ko se je zglasila pri toženi stranki, nihče ni pojasnil, kje bo delala, kaj bo delala, kdaj se mora zglasiti na delo, kdo je njen nadrejeni, ipd., pa takrat še ni imela sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Priča O.R, katero je sodišče zaslišalo brez dokaznega predloga stranke, je izpovedala, da ni imela nobenega navodila glede nastopa dela, usmeritve tožnice na konkretno delovno mesto, lokacijo, ali seznanitve s pogoji delovnega mesta sploh ni imela, kot je to na večkratno vprašanje tožnice izrecno izpovedala v svojem zaslišanju. Navedeno dopušča izključno sklepanje, da je tožnici, ko se je dne 10. 10. 2008 zglasila pri toženi stranki, da bi nastopila delo, bil odrejen (in ne odobren) dopust, in sicer za leto 2007, za katerega tožnica sploh ni vedela, da ga je upravičena koristiti. Dopust za leto 2008 in 2009 pa je lahko koristila po prejemu odpovedi z dne 5. 2. 2009, po izteku le-tega pa je bila napotena na čakanje na delo doma. Tožnica je bila v bolniškem staležu od 5. 11. 2008 do 5. 12. 2008 ter ob koncu odpovednega roka. Tožnica meni, da je bilo zaslišanje O.R., ki ga je sodišče izvedlo brez predloga strank po njenem zaslišanju, nepotrebno in izvajanje dokazov v smeri, na kakšen način je tožnica po pozivu nazaj na delo koristila letni dopust, nepotrebno. Bistvenega pomena v tem individualnem delovnem sporu je ugotovitev, ali je potreba po delu na delovnem mestu „pomožni računovodja v delovni enoti ...“ sploh obstajala. Tožnica meni, da je dokazala, da potrebe na tem delovnem mestu ni bilo in je edino možno sklepanje, da je bilo delovno mesto „pomožni računovodja v delovni enoti ...“ objavljeno pri Zavodu RS za zaposlovanje 4. 11. 2008 formalno, ker je tožena stranka to delovno mesto zgolj formalno oblikovala za tožnico. Na tem delovnem mestu ni bilo potrebe po opravljanju nobenih del in nalog in je tožena stranka to delovno mesto odprla zgolj zato, da konstruira kratkoročno izpolnitev obveznosti po pravnomočni sodbi, nato pa tožnici ponovno odpove pogodbo o zaposlitvi (iz poslovnih razlogov). Tako je tožena stranka tožnici odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz neutemeljenega razloga. Utemeljen razlog za odpoved niti ni nastal, ker nikoli ni obstajala potreba po delu na tem delovnem mestu tudi z dnem 15. 1. 2008, torej potreba tudi ni mogla prenehati. Tožnica priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 69/2005, 90/2005, 52/2007, 73/2007, 45/2008 – ZPP,) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje storilo zatrjevano bistveno kršitev iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in posledično tudi nepopolno ugotovilo dejansko in zmotno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej  Pritožbeno sodišče ugotavlja, da so utemeljene pritožbene navedbe niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, in tudi ti razlogi so nejasni in  med seboj v nasprotju.

Sodišče prve stopnje je po izvedenih dokazih z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožeča in tožena stranka ter po zaslišanju A.V., O.R. kot prič ter tožnice ter po soočenju tožnice s pričo O.R., ugotovilo, da je tožena stranka tožnici zakonito podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov. Ugotovilo je, da je tožena stranka tožnico o nameravani odpovedi pisno obvestila z obvestilom z dne 15. 1. 2009 in ji nato 5. 2. 2009 vročila pisno odpoved pogodbe o zaposlitve iz poslovnega razloga z dne 21. 1. 2009, pri čemer iz odpovedi izhaja, da je prišlo do prenehanja potreb po opravljanju dela tožnice pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, ker je bilo ukinjeno delovno mesto „pomožni računovodja v DE ...“ z novo organizacijo s 15. 1. 2009 ter za tožnico ni možnosti zaposlitve pod spremenjenimi pogoji ali prekvalifikacijo.

Tožena stranka je tožnico zaposlila po pravnomočni sodbi Delovnega sodišča v Mariboru opr. št. Pd 413/2005 z dne 5. 9. 2007 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani opr. št. Pdp 133/2007 z dne 17. 6. 2008, ki je bila potrjena tudi s sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. VIII Ips 411/2008 z dne 23. 2. 2010. S pravnomočno odločitvijo sodišča je bilo odločeno, da se kot nezakonita razveljavi redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov ter posledično o reintegraciji in reparaciji. Tožena stranka je realizirala pravnomočno sodbo in tožnico pozvala nazaj na delo, in sicer na delovno mesto „pomožni računovodja v DE ...“. Pogodbo o zaposlitvi sta stranki podpisali dne 4. 11. 2009, po podpisu pogodbe o zaposlitvi pa je tožnica, kot je sama izpovedala, zaradi psihičnih obremenitev nastopila bolniški stalež. Med koriščenjem dopusta je tožnica prejela obvestilo o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 15. 1. 2009, nato pa ji je bila dne 5. 2. 2009 vročena redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 21. 1. 2009. V času odpovednega roka je bila doma na čakanju, odpovedni rok se je iztekel dne 3. 6. 2009, ob nastopu odpovednega roka pa je bila prav tako v bolniškem staležu. Tožena stranka je zaradi realizacije pravnomočne sodne odločbe ustanovila s sklepom z dne 1. 10. 2008 novo delovno mesto in sicer „pomožni računovodja v DE ...“, ker delovnega mesta „planer – analitik“ pri toženi stranki že od dne 1. 9. 2005 ni več in tožnice ni mogla zaposliti na tem delovnem mestu.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnica ves čas postopka pred sodiščem prve stopnje in tudi v pritožbi navaja, da je bilo delovno mesto „pomožni računovodja v DE ...“ ustanovljeno navidezno oziroma fiktivno zaradi izpolnitve obveznosti do tožnice po pravnomočni sodbi. Sodišče prve stopnje je razčiščevalo, ali je bil po podpisu pogodbe o zaposlitvi tožnici odrejen oziroma odobren redni letni dopust in pri tem zavzelo stališče na podlagi izpovedb prič A.V. in O.R., da je tožnica redni letni dopust koristila na svojo zahtevo in ni bila prisiljena v koriščenje le-tega oziroma ji koriščenje dopusta ni bilo odrejeno. Na podlagi navedenega je sodišče prve stopnje štelo, da je tožena stranka tožnici zakonito podala odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga, ker je bilo delovno mesto ukinjeno z novo sistemizacijo in organizacijo z dne 15. 1. 2009, ter da je tožena stranka spoštovala vsa zakonska določila za podano odpoved ter da so ukinitev delovnega mesta narekovali poslovni razlogi, ki so po mnenju sodišča objektivne narave ter da imajo gospodarski subjekti pravico, da organizirajo poslovni proces v skladu s svojimi potrebami ter da se sodišče v to odločitev ne more spuščati.

Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da delodajalec lahko organizira delovni proces v skladu s svojimi potrebami, vendar ob tem ne more organizacije delovnega procesa zlorabljati z namenom, da odpove pogodbo o zaposlitvi delavcu, ki je v sodnem postopku uspel in ga mora delodajalec pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni ugotavljalo relevantnih dejstev za rešitev predmetnega spora in sicer zatrjevanj tožnice, ki je ves čas v postopku zatrjevala, da je njena odpoved pogodbe o zaposlitvi fingirana, pri čemer, da ji je bil redni letni dopust odrejen ter da nikoli ni delala na novem delovnem mestu „pomožni računovodja v delovni enoti ...“. Sodišče navedenega niti ni razčiščevalo, ker je zavzelo stališče, da je tožnici tožena stranka na njeno zahtevo odobrila redni letni dopust. Pritožbeno sodišče dvomi v takšno dokazno oceno sodišča prve stopnje in ocenjuje, da je takšna dokazna ocena najmanj preuranjena in sicer iz razlogov v nadaljevanju.

Sodišče prve stopnje ni  ugotavljalo, ali je tožnica sploh kakšen dan delala na delovnem mestu po podpisani pogodbi o zaposlitvi in sicer „pomožni računovodja v DE ...“ v času od podpisa pogodbe dne 4. 11. 2009 pa do podanega obvestila o nameravani odpovedi, iz katerega izhaja, da je tožena stranka dne 15. 1. 2009 sprejela notranjo organizacijo in sistemizacijo, s katero je ukinila delovno mesto „pomožni računovodja v ...“, ki pa ga je pred tem sicer tudi na novo formalno ustanovila zaradi izvršitve pravnomočne sodne odločbe. Tožnica je podpisala pogodbo o zaposlitvi dne 4. 11. 2008, pri čemer pa, kot je izpovedala tožnica in tudi priča O.R., tožnica ni dobila nikakršnih navodil, kje, kaj in kako bo delala. V spisu se nahaja tudi kar osem obrazcev prijave odsotnosti z dela (priloga A10), in sicer z dne 10. 10. 2008, ponovno 10. 10. 2008, 8. 12. 2008, 5. 1. 2009, 2. 2. 2009, 2. 3. 2009 in dva obrazca z datumom 18. 3. 2009, pri čemer pritožbeno sodišče ugotavlja, da obrazec vsebuje tri rubrike, in sicer „zabeležil“, „odobril“ in „prijavil“, vsi obrazci so podpisani le s podpisom pod rubriko „prijavil“, pod rubriko „odobril“ pa ni nobenega podpisa. Navedeno kaže, da je zelo vprašljivo ali je tožena stranka tožnici odobrila dopust ali ga odredila, tako da bo moralo sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku najprej ugotoviti, kdo je napisal in podpisoval obrazce prijava odsotnosti z dela in kje se na obrazcih nahajajo tožničini podpisi, ki bi morda nakazovali v smeri, da je tožnica zahtevala izrabo letnega dopusta. Ob tem pritožbeno sodišče navaja, da delovnopravna zakonodaja ne določa, da sme delavec „zahtevati letni dopust“ kot navede to sodišče in kot to izhaja iz predloženih listkov skupaj kar 107 dni, kot to dokazno zmotno oceni sodišče.  Kot je navajala tožnica, jo je tožena stranka napotila na koriščenje letnega dopusta za leto 2007, kar dejansko izhaja tudi iz dveh obrazcev, pri čemer je poudariti, da tožnici letni dopust za leto 2007 niti ni pripadal, saj je podpisala pogodbo o zaposlitvi dne 4. 11. 2009, odobren pa ji je bil dopust za leto 2007. Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2003 s sprem. - ZDR) v 159. členu določa, da ima delavec pravico do letnega dopusta v posameznem koledarskem letu, pri čemer 163. člen ZDR določa, da je delodajalec dolžan delavcu zagotoviti izrabo letnega dopusta do konca tekočega koledarskega leta, delavec pa je dolžan do konca koledarskega leta izrabiti najmanj dva tedna, preostanek letnega dopusta pa v dogovoru z delodajalcem do 30. junija naslednjega leta. Dejstvo je pa tudi, da tožena stranka ni bila dolžna odobriti tožnici letni dopust in bi nedvomno lahko odklonila koriščenje dopusta, tudi v kolikor bi tožnica podala predlog za koriščenje dopusta oziroma zahtevala dopust, kot to sicer dokazno ocenjuje  sodišče prve stopnje.

Tako bo moralo sodišče v ponovljenem postopku ugotoviti, koliko dni je tožnica dejansko delala na delovnem mestu od podpisa pogodbe o zaposlitvi pa do podane odpovedi oziroma do sprejetih sprememb sistemizacije. Navedeno je pomembno iz razloga, ker tožnica ves čas postopka dokazuje, da je tožena stranka zgolj formalno oziroma navidezno ustanovila novo  delovno mesto „pomožni računovodja v delovni enoti ...“, pri čemer pa po svojih zatrjevanjih tožnica nikoli ni delala vse do ukinitve delovnega mesta z novo organizacijo dne 15. 1. 2009, navedenega pa sodišče ni ugotavljalo. Tožnica namreč tudi zatrjuje, da ni moglo priti do ukinitve delovnega mesta na delovnem mestu, kjer potreba nikoli ni obstajala, pri čemer pritožbeno sodišče ocenjuje, da ne more delodajalec realizirati pravnomočne sodne odločbe tako, da formalno zadovolji zakonskimi pogojem, pri čemer je delovno mesto dejansko fiktivno in navidezno, ker potreba na njem ni nikoli obstajala, pri čemer je od podpisa nove pogodbe o zaposlitvi do ukinitve delovnega mesta poteklo le en mesec in 10 dni.  Takšna realizacija sodne odločbe po oceni pritožbenega sodišča ni zakonita in gre le za obid zakonskih norm. Sodišče prve stopnje bo moralo tudi razčistiti, ali je tožnica dejansko bila odsotna z dela (to tožnica zatrjuje) vse od 5. 11. 2009 do 5. 12. 2009, ko naj bi tožnica koristila bolniški stalež, od 18. 12. 2008 do 31. 12. 2008 naj bi koristila redni letni dopust, od 5. 1. 2009 do 31. 1. 2009, ko naj bi prav tako koristila letni dopust in od 2. 2. 2009 do 28. 2. 2009, ko naj bi prav tako koristila redni letni dopust, pri čemer pa ji je tožena stranka podala odpoved dne 21. 1. 2009. Sodišče naj torej razišče, koliko dni oziroma, katere dni je tožnica v tem času delala in kaj je delala. V kolikor bo sodišče ugotovilo, da tožnica v vmesnem obdobju ni delala, bo moralo sodišče ugotoviti, da potreba po delovnem mestu dejansko ni obstajala in torej delovno mesto tudi ni moglo biti zakonito ukinjeno s posledičnim prenehanjem delovnega razmerja tožnici.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 354. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 3. odstavka 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.