VDSS sklep Psp 297/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-07-08

POKOJNINSKO ZAVAROVANJE - UPRAVNI POSTOPEK

vročanje v tujino - mednarodna povratnica - prepozna tožba

Vročitev upravne odločbe fizični osebi v tujino, ki je opravljena neposredno naslovniku z  mednarodno  povratnico (roza barve  z oznako AR) in je vročena naslovnikovi ženi, je pravilna, ker se po 2. odstavku 92. člena ZUP fizičnim osebam v tujini lahko vroča tudi neposredno, pri tem pa se vročitev ne opravlja po določbi 87. člena ZUP, ki velja le za vročanje na območju Slovenije, temveč na podlagi mednarodnih  poštnih  standardov, po katerih se priporočena pisma vročajo naslovniku osebno na naslov, če to ni mogoče, pa se vročijo enemu od odraslih članov gospodinjstva ali osebi, pooblaščeni za prevzem pošiljk.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožbo, ki jo je vložil tožnik zoper dokončno odločbo toženca št. ... z dne  17. 10. 2008. Sodišče je ugotovilo, da je bila tožba vložena prepozno, torej po izteku zakonsko določenega 30-dnevnega roka.

Zoper sklep je pritožbo vložil tožnik po pooblaščenki zaradi napačne uporabe materialnega prava in absolutne bistvene kršitve določb postopka. Pri tem navaja, da je sodišče pravilno ugotovilo, da je odločbo toženca z dne 17. 10. 2008 namesto tožnika, dne 24. 10. 2008 prejela njegova žena. Tožnik pa je bil osebno z odločbo seznanjen v začetku novembra, najprej pa 5. 11. 2010, ko je odločbo toženca prevedel v tožniku razumljiv jezik. V zadevi je sporen način vročanja in datum vročitve odločbe. Sodišče prve stopnje je glede načina in datuma vročanja napačno uporabilo določbe Zakona o poštnih storitvah in Mednarodne predpise svetovne poštne zveze, ki zavezuje Slovenijo in Makedonijo, namesto da bi uporabilo določbe Zakona o splošnem upravnem postopku (Ur. l. RS, št. 80/99 in nasl., v nadaljnjem besedilu: ZUP) o vročanju pošiljk, za katere je predpisana osebna vročitev osebam, ki stalno živijo v tujini in v Sloveniji nimajo pooblaščenca. ZUP jasno določa primere, ko je naslovniku odločbo potrebno vročiti osebno, le v ostalih primerih se uporabi oziroma se vroča v skladu z Zakonom o poštnih storitvah. Poleg tega je ZUP v razmerju do Zakona o poštnih storitvah specialni predpis. Če se vročitev ne da opraviti na opisani način (1. odstavek 87. člena ZUP), pusti vročevalec v poštnem predalčniku, na vratih stanovanja, poslovnega prostora ali delavnice oziroma na drugem primernem mestu pisno sporočilo, v katerem navede, kje se dokument nahaja in da ga mora naslovnik prevzeti v 15. dneh. Na sporočilu in na samem dokumentu, ki bi ga bil moral vročiti, navede vročevalec vzrok take vročitve in dan, ko je sporočilo nalepil na vrata oziroma pustil na drugem primernem mestu ter se podpiše. Glede na navedeno ne zdržijo navedbe sodišča, da je bila osebna vročitev pravilno opravljena, saj je povratnico dne 24. 10. 2008 podpisala tožnikova žena. Povratnica tudi ne more nadomestiti vročilnice, kot jo določa 97. člen ZUP. Toženec bi namreč moral navedeno odločbo vročati v skladu s 4. odstavkom 89. člena ZUP in tožniku naložiti, da imenuje pooblaščenca oziroma pooblaščenca za vročitve in ga opozoriti, da mu bo po uradni dolžnosti postavljen pooblaščenec za vročitve oziroma začasni zastopnik, če v danem roku ne bo sam imenoval pooblaščenca. Glede na navedeno torej začetka roka ni mogoče šteti od dneva navedenega na povratnici, temveč je rok začel teči naslednji dan potem, ko je tožnik dejansko dobil izpodbijano odločbo in se seznanil z njeno vsebino. ZUP namreč v 98. členu določa, da če se zgodi pri vročitvi pomota, se šteje, da je bila vročitev opravljena tisti dan, za katerega se ugotovi, da je oseba, ki ji je bil dokument namenjen, ta dokument dejansko dobila. Tožnik opozarja na 7. odstavek 69. člena ZUP, ki upravnemu organu nalaga, da imajo stranke, ki ne znajo uradnega jezika, pravico postopek spremljati po tolmaču, organ pa jih je o tem dolžan poučiti. Toženec tega ni storil. Tožnik ima zato pravico, da se v svojem jeziku seznani tudi s končno odločbo toženca. Sodišče torej ni imelo nobenega utemeljenega razloga, da je glede vročanja uporabilo predpise, ki so manj ugodni od predpisov, ki veljajo za državljane Republike Slovenije in za osebe, ki prebivajo v Sloveniji. Toženec je zagrešil kršitev po 2. točki 2. odstavka 237. člena ZUP in po 4. točki 1. odstavka 237. člena ZUP, sodišče pa kršitev po 8. točki 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl., v nadaljnjem besedilu: ZPP) in 1. odstavka 339. člena ZPP. Tožnik še navaja, da je kot prava neuka stranka v svojih zadevah ravnal z vso skrbnostjo, ki se glede na razmere, v katerih živi, od nje lahko pričakuje. Sodišču predlaga, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. Obenem priglaša pritožbene stroške.

Po preizkusu zadeve pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje razčistilo dejstva, bistvena za odločitev v zadevi ter ob pravilni uporabi materialnega prava tudi pravilno odločilo. Pri tem ni kršilo postopkovnih določb, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), niti postopkovnih določb, na katere opozarja tožnik v pritožbi.

V zadevi je sporen datum vročitve drugostopenjske odločbe toženca, opr. št. ... z dne  17. 10. 2008. Datum vročitve je namreč odločilen pri presoji, ali je tožnik tožbo vložil v zakonsko določenem 30-dnevnem roku, kot je določen tako v 1. odstavku 72. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 in 10/2004, v nadaljnjem besedilu: ZDSS-1), kot tudi v 2. odstavku 252. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 106/99 in nasl., v nadaljnjem besedilu: ZPIZ-1). Sodišče prve stopnje je kot datum vročitve štelo 24. 10. 2008. Omenjeni datum izhaja iz povratnice v dokumentaciji upravnega spisa. Med strankama ni sporno, da je poštno pošiljko (dokončno odločbo) prevzela tožnikova žena, ki je tudi podpisana na povratnici, kot je to izpovedal tožnik, zaslišan na glavni obravnavi.

ZUP v 3. odstavku 89. člena določa, da kadar je stranka ali njen zakoniti zastopnik v tujini, pa v državi nima pooblaščenca, mu je treba ob vročitvi prvega dokumenta naložiti, naj v določenem roku imenuje pooblaščenca, ali pa pooblaščenca za vročitve in ga opozoriti, da mu bo po uradni dolžnosti postavljen pooblaščenec za vročitve oziroma začasni zastopnik, če v danem roku ne bo sam imenoval pooblaščenca. V 2. odstavku 92. člena pa je določeno, da se fizičnim in pravnim osebam v tujini lahko vroča neposredno ali po diplomatski poti, razen če mednarodna pogodb ne določa drugače.

V spornem primeru je toženec odločbo vročal neposredno naslovniku v tujino. Za tako postopanje je imel ustrezno podlago v že citiranem 2. odstavku 92. člena ZUP in so torej pritožbene navedbe, da bi moral toženec postopati po določbi 3. odstavka 89. člena ZUP neutemeljene. Iz dokumentacije v upravnem spisu je razvidno, da so se tožniku tudi vse ostale pošiljke do sedaj vročale na enak način, torej neposredno v tujino (tako tudi prvostopenjska odločba opr. št. 14 4113-748 z dne  10. 4. 2006). Uredba o upravnem poslovanju (Ur. l. RS, št. 20/2005 in nasl., v nadaljnjem besedilu: uredba) v 3. odstavku 171. člena določa, da se za vročanje v tujino ovojnica za osebno vročanje uporablja, če je takšen način vročanja v skladu z mednarodnimi poštnimi predpisi. V nasprotnem primeru se osebno vročanje v tujino opravlja neposredno z uporabo mednarodnih poštnih predpisov. Vročanje po določbah ZUP se torej opravlja na območju Republike Slovenije, medtem ko je glede vročanja v tujini potrebno uporabiti predpis, kjer so urejeni mednarodni poštni standardi. Tako izhaja tudi iz pravne teorije kot npr. prispevek dr. Polonce Kovač, Podjetje in delo, 20. 10. 2008. V prispevku ugotavlja, da je edini odstop od navedenega (od vročanja po ZUP) mogoč in hkrati nujen, kadar organi vročajo dokumente neposredno naslovnikom v tujino, saj vročevalci zunaj Republike Slovenije niso zavezani ravnati po določbah ZUP. Zato se določba, ki dovoljuje vročanje  neposredno osebi v tujino, lahko izvaja samo tako, da se dokument skladno s poštnimi predpisi opremi s takoimenovano mednarodno povratnico (roza barve z oznako AR). Remic (2008, stran 81, enako Jerovšek in Trpin, 2004, stran 321) poudarja, da mednarodni poštni standardi glede osebne vročitve niso tako strogi, kot jih predpisuje ZUP. Republika Slovenija je predpise sprejela ob upoštevanju Svetovne poštne konvencije in drugih predpisov Svetovne poštne zveze (Zakon o ratifikaciji spremenjenih in dopolnjenih aktov svetovne poštne zveze, Ur. l. RS-MP, št. 21/06). Skladno z mednarodnopravnimi predpisi so bili sprejeti Splošni pogoji izvajanja univerzalne poštne storitve (Ur. l. RS, št. 31/07), kjer je v 2. odstavku 20. člena določeno, da se priporočena pisma vročajo naslovniku osebno na naslovu. Če to ni mogoče, se vročijo enemu od odraslih članov gospodinjstva ali osebi, pooblaščeni za prevzem pošiljk. Odrasli član gospodinjstva je oseba, starejša od 15 let, ki živi z naslovnikom v istem gospodinjstvu. Tudi iz povratnice je razvidno, da obvestilo (povratnico) lahko podpiše naslovnik ali v skladu s predpisi naslovne države druga pooblaščena oseba ali delavec naslovne pošte. Tožnik ni niti zatrjeval, da bi bila vročitev opravljena v nasprotju z mednarodnimi poštnimi standardi. Kot že rečeno, pa so pritožbene navedbe, da bi morala biti vročitev v tujini (v Republiki Makedoniji) opravljena po določbah ZUP neutemeljene.

Nenazadnje tožnik tudi ni predložil nobenega dokaza, iz katerega bi izhajalo, kdaj je spis dejansko dobil. 98. člen ZUP, na katerega se sklicuje tožnik v pritožbi, namreč določa, da če se zgodi pri vročitvi pomota, se šteje, da je bila vročitev opravljena tisti dan, za katerega se ugotovi, da je oseba, ki ji je bil spis namenjen, ta spis dejansko dobila. Tožnik ni predložil nobenega dokaza, kdaj je spis dejansko dobil. Skliceval se je zgolj na to, da naj bi bil v času, ko je prejel odločbo na Nizozemskem, na obisku pri hčeri in sinu, vendar glede omenjenega ni predložil nobenega dokaza. Zaslišan na glavni obravnavi je celo izpovedal, da potnega lista, v katerem je bila viza za vstop na Nizozemsko, nima več, saj ima nov potni list, stari pa je uničen in ga je vrgel stran.

Glede na navedeno je po stališču pritožbenega sodišča, sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da je bila dokončna odločba tožniku pravilno vročena in sicer dne 24. 10. 2008. Na rešitev zadeve tudi nima nobenega vpliva dejstvo, da je toženec odločbo posredoval v slovenskem jeziku in da je moral tožnik najprej pridobiti prevod omenjene odločbe. Kot to pravilno poudarja sodišče prve stopnje, se skladno s 1. odstavkom 62. člena ZUP upravni postopek vodi v slovenskem jeziku. V tem jeziku se vlagajo vloge, pišejo odločbe, sklepi, zapisnik, uradni zaznamki in druga pisanja ter se opravljajo vsa dejanja v postopku.

Ker je bila tožba vložena po izteku 30-dnevnega roka (rok za vložitev tožbe je iztekel 24. 11. 2008, tožba pa je bila priporočeno na pošto oddana dne 26. 11. 2008, kar je razvidno iz potrdila na pisemski ovojnici v dokumentaciji sodnega spisa), je sodišče prve stopnje prepozno vloženo tožbo utemeljeno na podlagi 274. člena ZPP, zavrglo.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 2. točke 365. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, je pritožbeno sodišče na podlagi 1. odstavka 165. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP odločilo, da tožnik sam trpi stroške pritožbe.

ZUP člen 62, 62/1, 87, 89, 89/3, 92, 92/2. ZDSS-1 člen 72, 72/1. ZPIZ-1 člen 252, 252/2. Uredba o upravnem poslovanju člen 171, 171/3. Splošni pogoji izvajanja univerzalne poštne storitve člen 20, 20/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.