VDSS sodba Pdp 831/2011
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2011-12-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - mobbing - elementi odškodninskega delikta - protipravno ravnanje - nepremoženjska škoda

Tožnik je zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke (nezagotavljanja dela, izključevanja iz delovnega procesa) utrpel škodo v obliki psihične stiske, za kar je upravičen do odškodnine v višini 6.000,00 EUR.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku obračunati razliko v plači oziroma nadomestilo plače za obdobje od 1. 8. 2000 do 31. 5. 2005 v skupnem bruto znesku 32.632,31 EUR, od tega zneska plačati pripadajoče davke in prispevke in tožniku izplačati neto razliko v plači oziroma nadomestilo plače v skupnem neto znesku 11.474,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in sicer od zneskov in z zapadlostjo razvidno iz izreka sodbe, višji tožbeni zahtevek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi pa zavrnilo (1. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku izplačati razliko v odpravnini v znesku 2.946,63 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 4. 5. 2005 dalje do plačila, višji tožbeni zahtevek v višini 197,29 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 4. 5. 2005 dalje pa zavrnilo (2. točka izreka). Nadalje je toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku izplačati odškodnino v znesku 6.000,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 9. 2005 ter na ta znesek plačati pripadajoče davke in prispevke, zavrnilo pa višji tožbeni zahtevek v višini 6.518,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 9. 2005 (3. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 2.671,73 EUR v roku osem dni od prejema sodbe, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila (4. točka izreka).

Tožena stranka vlaga pravočasno pritožbo zoper sodbo v 1. točki izreka in sicer v tistem delu, ki se nanaša na obračun plač za obdobje od avgusta 2000 do vključno junija 2004 ter v celoti glede 3. točke izreka sodbe, posledično pa glede odmere stroškov iz 4. točke izreka sodbe. Pritožbo vlaga glede dela 1. točke izreka iz razloga napačne dokazne ocene, glede 3. točke izreka pa zaradi napačne uporabe materialnega prava in napačne dokazne ocene sodišča prve stopnje. Navaja, da je glede 1. točke izreka, ki se nanaša na obračun plače tožnika po njegovi individualni pogodbi o zaposlitvi za obdobje od avgusta 2000 do vključno junija 2004, sodišče prve stopnje v pretežni meri ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika za izplačilo razlike v plači v skladu s podanim mnenjem izvedenca, razen za obračune plač tožnika v letu 2001, ko je imela družba naknadno z revizijo izkazano bilančno izgubo, kot je povedal direktor tožene stranke. Ob tem pa sodišče ni upoštevalo izjav prič predsednika upravnega odbora tožene stranke D.Š. in L.P., da je dejansko poslovanje družbe v celotnem obdobju od leta 2000 do vključno leta 2004 potekalo z izgubo iz tekočega poslovanja, za katere bilančno kritje je tožena stranka morala ustvariti izredne prihodke z odprodajo pretežnega dela svojih nepremičnin, zlasti svoje poslovne stavbe v .... Zaradi dejanske izgube na kapitalski substanci tožene stranke je direktor tožene stranke sprejel zahtevo nadzornega sveta, da zniža svojo plačo tudi v letih, ko družba bilančne izgube ni prikazala, je pa dejansko stalno poslovala z izgubo iz negativnega tekočega rednega poslovanja. Takšno razumevanje izgube iz 9. člena pogodbe med direktorjem V. in nadzornim svetom je posledično vodilo do znižanja osnovne plače direktorja V. tudi v letih, ko je družba bilančno sicer izkazovala pozitivno poslovanje, ki pa je bilo glede na realizirane redne prihodke iz dejavnosti dejansko negativno. Uprava družbe in njen nadzorni svet sta kot poslovanje z izgubo iz 2. odstavka 9. člena medsebojne individualne pogodbe o zaposlitvi razumela in razlagala izgubo iz redne dejavnosti (trgovina in storitve) brez upoštevanja izrednih prihodkov, ki jih je družba zagotavljala z odprodajo nepremičnin. Identično zato tožena stranka razume tudi izgubo iz poslovanja iz 2. odstavka 8. člena individualne pogodbe med toženo stranko in tožnikom, ki je vsebinsko enaka 2. odstavku 9. člena iz individualne pogodbe tožene stranke z direktorjem V.. Ob navedenem razumevanju pojma izgube iz poslovanja, bi tožnikova osnovna plača tudi v letih 2000, 2002 in 2004 morala biti znižana za 25 %, saj je bilo znižanje plače tožnika vezano na znižanje plače direktorja družbe. Tožena stranka meni, da je napačno sklepanje sodišča prve stopnje, ki kot izgubo določeno v 2. odstavku 8. člena individualne pogodbe med tožnikom in toženo stranko šteje le bilančno izkazano izgubo v poslovnem letu in posledično upošteva to v obračunu plač izvedenca. Tožena stranka v celoti zavrača tudi tožbeni zahtevek za plačilo nepremoženjske škode tožnika, ker v ravnanju tožene stranke ni znakov protipravnosti. Nesporno je bil tožnik potem, ko mu je 1. 4. 2004 prenehal mandat finančnega direktorja tožene stranke, izseljen iz svoje dotedanje pisarne v sobo saldakontov, kjer je imel na razpolago vsa potrebna delovna sredstva za pripravo primopredajo poslov in drugo pisarniško delo. Tožnik po pripravi primoprodajnega gradiva, ki ga je pripravil kot bivši finančni direktor, ni imel nobenega dela na delovnem mestu organizatorja dela, na katerega je bil razporejen s 1. 7. 2004, vendar pri tem ni šlo za šikaniranje, temveč enostavno za dejstvo, da je bila potreba po delu na novem delovnem mestu odložena z odločitvijo za uvajanje novega računalniškega sistema pri toženi stranki. Drugega dela pa mu ni bilo mogoče organizirati zaradi pogostih odsotnosti tožnika v letu 2004 in sicer od 19. 4. 2004 do 11. 6. 2009 zaradi bolniške, nato pa zaradi dopusta in dodatne bolniškega odsotnosti. Nihče od sodelavcev ga ni protipravno šikaniral, preselitev v drugo pisarno v isti zgradbi pa je primerna za kakršnokoli pisarniško delo in ne predstavlja protipravnega ravnanja. Med protipravna ravnanja ne sodi niti odvzem telefona, ker ga tožnik za opravljanje dela koncem leta 2004 ni potreboval. Tožena stranka tožniku ni namerno nezagotavljala dela, ker za tožnika ni imela dela glede na njegovo strokovno znanje, ki ga je pa pričakovala. Zato tožniku v letu 2004 tudi ni podala odpovedi iz poslovnih razlogov. Njena ravnanja do tožnika niso bila protipravna in zato ni podlage za odškodninsko odgovornosti. Ugotovitev o težkem depresivnem stanju tožnika v letu 2004 je v celoti v nasprotju z opažanjem prič G.H., M.K. in L.P.. Te priče z ničemer niso potrdile, da naj bi bil tožnik v celotnem obdobju od junija 2004 dalje kakorkoli videti depresiven ali spremenjen, kar je nasprotno trditvam tožnika, zato tožena stranka ne verjame trditvam glede intenzivne depresije v letu 2004. Iz zdravstvene dokumentacije kot jo povzema izvedenec K. izhaja, da zadevne somatske motnje niso v neposredni vzročni zvezi z delom tožnika pri toženi stranki, ker so bile podane že pred tem, je pa stresna situacija, kot jo je percipiral tožnik, pospešila njegove somatske težave. Tožnik nima nikakršnega dokaza za depresijo pred aprilom 2005, ko je bil pri psihiatru, ki je sicer zatrdil, da do depresivnih motenj pride z zakasnitvijo. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo sodišča prve stopnje v obeh delih, na katere se nanaša ta pritožba razveljavi in zavrne tožbeni zahtevek ter da sorazmerno glede na uspeh strank spremeni uspeh o stroških. Podrejeno pa predlaga razveljavitev dela 1. točke izreka sodbe za čas od avgusta 2000 do vključno junija 2004 ter v razveljavljenem obsegu v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in v celoti potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, toženi stranki pa naloži stroškov odgovora na pritožbo. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo ter pravilno uporabilo materialno pravo. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem dokaznem postopku upoštevalo navodila pritožbenega sodišča ter pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva. Pritožbeno sodišče v celoti sprejema dejanske in pravne razloge iz izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena, pa dodaja naslednje:

Tožnik je bil na podlagi individualne pogodbe o zaposlitvi zaposlen na delovnem mestu direktorja področja financ in računovodstva (A6) in 8. člen individualne pogodbe je določal, da tožniku za njegovo delo pripada osnovna mesečno bruto plača v višini 552.000,00 SIT in se spreminja v odvisnosti od osnovne bruto plače glavnega direktorja tako, da od nje ohranja vedno enako razmerje. Če družba posluje z izgubo, se osnovna plača, določena s prejšnjimi odstavki, zniža za 25 % in tako znižana plača se izplačuje v celotnem obdobju, v katerem družba posluje z izgubo. Pravdni stranki sta skleni tudi aneks k individualni pogodbi o zaposlitvi (A2), v katerem sta določili, da se tožnikova individualna pogodba, ki je bila v veljavi od 1. 2. 1999 do 28. 1. 2004 z aneksom spremeni tako, da je individualna pogodba sklenjena samo za čas opravljanja funkcije glavnega direktorja M.V. do imenovanja novega direktorja.

Po izvedenem dokaznem postopku je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožena stranka poslovala z izgubo le leta 2001, zato je tožnik upravičen le do 75 % plače za leto 2001, medtem ko je za leta 2000, 2002 in 2004 zaključilo, da je tožnik upravičen do izplačila 100 % plače v skladu z 8. členom individualne pogodbe o zaposlitvi, saj je ugotovilo, da je tožena stranka poslovala pozitivno leta 2000, 2002 in 2004 in bi to morala pri izračunu tožnikove plače upoštevati. Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka svoje trditve, da je celotno sporno obdobje poslovala z izgubo, ni dokazala. Neutemeljen je pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo izjav prič D.Š. in L.P., da je tožena stranka v spornem obdobju od leta 2000 do 2004 poslovala z izgubo iz tekočega poslovanja in da je v posledici tega direktor tožene stranke sprejel zahtevo nadzornega sveta, da zniža svojo plačo tudi v letih, ko družba finančne izgube ni prikazala. Iz izpovedi priče L.P. izhaja, da je tožena stranka sicer poslovala slabo oziroma z izgubo, vendar ni natančno povedala, katerega leta je tožena stranka poslovala z izgubo, upoštevalo pa je izpoved priče M.V., podane že v prvotnem sojenju, iz katere izhaja, da je tožena stranka poslovala z izgubo leti 2003 in 2001. Tožnik razlike v plači za leto 2003 ni vtoževal, za leto 2001 pa je sodišče ugotovilo, da je tožena stranka poslovala z izgubo in da je bila osnovna plača tožnika pravilno znižana za 25 %, zato je njegov zahtevek utemeljeno zavrnilo. Ker je tožena stranka šele v ponovljenem postopku posredovala podatke o bilanci stanja za leta 2000, 2001, 2002, 2003 in 2004, ne da bi navajala, da jih ni mogla navesti že v dotedanjem postopku, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je s temi navedbami prekludirana (362. člen ZPP), sicer pa je tožena stranka za navedena leta izkazovala bilančno pozitivno poslovanje. Glede na to, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožena stranka poslovala pozitivno leta 2000, 2002 in 2004, bi morala tožena stranka pri izračunu tožnikove plače upoštevati 100 % plačo direktorja, upoštevajoč razmerje med 100 % direktorjevo plačo in plačo tožnika, ki mu gre po pogodbi o zaposlitvi (8. člen individualne pogodbe). Sodišče prve stopnje je za izračun razlike v plači postavilo izvedenca ekonomske stroke in upoštevalo izvedeniško mnenje, v katerem je bilo ugotovljeno razmerje med osnovno plačo tožnika pripadajočo osnovno plačo glavnega direktorja. Izvedeniško mnenje je sodišče pravilno povzelo in se v obrazložitvi nanj tudi pravilno in določilno sklicuje, sicer pa sama višina izračunanih razlik v plači med strankama ni bila sporna.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) v 44. členu določa obveznost varovanja delavčeve osebnosti in določa, da mora delodajalec varovati in spoštovati delavčevo osebnost in upoštevati in ščititi delavčevo zasebnost. Ta člen zavezuje delodajalca k varovanju delavčeve osebnosti in v primeru posega v delavčevo osebno integriteto delodajalec lahko odškodninsko odgovarja po splošnih pravilih civilnega prava. V primeru kršitve te obveznosti, je delavec, če zaradi kršitev utrpi škodo, upravičen do denarne odškodnine.

Odškodninska odgovornost tožene stranke temelji na določilu 1. odstavka 184. člena ZDR, po katerem mora delodajalec povrniti delavcu škodo, ki mu je bila povzročena pri delu ali v zvezi z delom, po splošnih pravilih civilnega prava. Temeljno načelo odškodninskega prava je, da vsakdo lahko zahteva povračilo škodo, če so podani štirje elementi, in sicer: nedopustno ravnanje, škoda, vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in škodo in odgovornost povzročitelja. Glede zadnjega elementa odškodninske odgovornosti je Obligacijski zakonik (OZ – Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadaljnji) vpeljal načelo obrnjenega dokaznega bremena (1. odstavek 131. člena OZ). To načelo v praksi pomeni, da kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka v času, ko je bil tožnik razporejen na delovnem mestu organizator dela, mu tožena stranka ni zagotavljala dela in tudi ne delovnega prostora. Tožena stranka je sicer tožniku zagotovila delovno mizo, toda v drugem oddelku, to je v oddelku saldakontov, kljub temu, da je delovno mesto organizator poslovanja sodilo v sektor organizacije in računalništva. Na novem delovnem mestu organizator poslovanja je sicer imel mizo, računalnik, sprva tudi telefon, ki mu je bil nato odvzet, vendar mu nihče ni odredil dela. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena stranka tožniku od 5. 5. 2004 dalje ni odredila dela, razen izdelave primopredajnih zapisnikov. Nezagotavljanje dela, postavitev pisalne mize v drug oddelek, da je ves čas pod nadzorom s kom govori in kaj govori, da se ga sodelavci izogibajo, ker so bili pod verbalnim in psihičnim pritiskom direktorja (v kolikor se bodo z njim pogovarjali ali poslušali, bodo izgubili službo) so protipravna in kažejo znake t.i. psihičnega nasilja, ki ga je tožnik utrpel na delovnem mestu. V posledici tega se je tožnik čutil nekoristnega in nesposobnega, ignoriranega in razvrednotenega, kar je povzročilo razvoj depresivno anksiozne motnje.

Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi ugotovitvami sodišča prve stopnje. Dokazna ocena sodišča prve stopnje je vestna, skrbna in analitično sintetična, kot to zahteva 8. člen ZPP. Pritožbeno sodišče pa jo tudi objektivno ocenjuje kot razumljivo in prepričljivo. Svojo odločitev je sodišče prve stopnje ustrezno obrazložilo. Razloge izpodbijane odločitve pritožbeno sodišče sprejema in se v izogib nepotrebnemu ponavljanju nanje v celoti sklicuje. Za ugotovitev, da je imel tožnik duševne bolečine, je imelo sodišče sodišče prve stopnje zadostno oporo v izvedeniškem mnenju sodnega izvedenca medicinske stroke M.K.. Dejanja tožene stranke, kot so nezagotavljanja dela, postavitev pisalne mize v drug oddelek, kot je bil tožnik razporejen, odvzem telefona, so protipravna ravnanja tožene stranke in so tožniku v času od maja 2004 dalje povzročala psihične zdravstvene težave. Pritožbene navedbe, da tožnik po pripravi primopredajnega gradiva, ki ga je pripravil kot bivši finančni direktor, ni imel nobenega dela na delovnem mestu organizator dela, še ne pomeni, da je šlo za šikaniranje, temveč enostavno za dejstvo, da je potreba po novem delovnem mestu odložena z odločitvijo za uveljavljanje novega računalniškega sistema pri toženi stranki, tudi s pritožbo ni vnesla dvoma v sprejeto dokazno oceno sodišča prve stopnje. Pritožbene navedbe tožene stranke, ki izpodbijajo dokazno oceno sodišča prve stopnje glede nedopustnega ravnanja, so v celoti neutemeljene.

Pritožba nadalje izpostavlja posamezne dele izpovedb drugih zaslišanih prič (M.K., L.P.) in skuša izpodbiti dokazno oceno sodišča prve stopnje s tem, da navaja, da posamezne navedbe teh prič in drugi dokazi niso potrdili tožnikovih trditev. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi s takšnim navajanjem pritožba dokazne ocene sodišča prve stopnje ne uspe izpodbiti. Za svoj dokazni zaključek je sodišče prve stopnje navedlo tehtne razloge. Pri presoji izpodbijanja odločitve pa je treba upoštevati, da gre za dokazno oceno in s tem povezanimi trditvami, komu verjeti in komu ne ter kako posamezne izpovedi, povezane z drugimi dokazi, uporabiti za sprejeto odločitev. Jasno je, da je tožena stranka tožnika izključevala iz vsakodnevne komunikacije, ko mu je odvzela telefon, mu ne zagotavljala dela, ga razporedila v sobo saldakontov, kjer je bil pod nadzorom s kom se pogovarja, itd., s čemer je delovala v nasprotju z obveznostjo, ki jo nalaga 44. člen ZDR. Tako je povzročila, da se je tožnik v posledici njenega protipravnega ravnanja na delovnem mestu počutil nekoristnega in razvrednotenega, zaradi česar se je občutno poslabšal njegov psihični in zdravstveni položaj. Vsa opisana ravnanja tožene stranke so protipravna ravnanja, ki nasprotujejo splošnim načelom o varovanju in spoštovanju delavčeve osebnosti in dostojanstva na delovnem mestu. Sodišče prve stopnje je obstoj vseh elementov odškodninske odgovornosti tožene stranke pravilno ugotovilo in jih ustrezno obrazložilo, zato je pritožbeni očitek tožene stranke, da ni odškodninska odgovorna, neutemeljen. Protipravna ravnanja tožene stranke nad tožnikom so se pokazala v obliki nedopustnega izključevanja iz delovnega okolja in z nezagotavljanjem dela, z odvzemom telefona in izključevanjem tožnika iz delovnega procesa. Tožnik je bil odrezan od informacij, z njim ni nihče od odgovornih komuniciral, ravnanje pa je bilo ponavljajoče, graje vredno, očitno negativno in usmerjeno proti tožniku. Iz izvedenega dokaznega postopka je razvidno, da sta bila 41. kot 44. člen ZDR nedvomno kršena. Pritožbeno sodišče soglaša z oceno sodišča prve stopnje, da je tudi opisano ravnanje povzročilo pri tožniku psihično stisko, zaradi česar je resno zbolel in posledično bil spoznan za invalida I. kategorije invalidnosti zaradi insuficience srčnega ožilja in hude depresivnosti.

Zaradi kršitve pravic delavca iz delovnega razmerja je mogoče oškodovancu (tožniku) prisoditi odškodnino za nepremoženjsko škodo samo, če se posledice te kršitve manifestirajo v obliki katere od pravno priznanih oblik nepremoženjske škode. Kršitev lahko predstavlja pravno-relevantne vzrok duševnih bolečin.

Glede ugotavljanja obsega škode in posledic, ki so se zaradi kršitev tožene stranke izrazile v tožnikovi duševni sferi, je sodišče prve stopnje angažiralo sodnega izvedenca medicinske stroke M.K.. Ugotovljeno dejansko stanje sodišča prve stopnje tako temelji na izvedeniškem mnenju, ki daje podlago za zaključek, da so posledice v zdravstvenem stanju tožnika, v celoti mogoče pripisati nedopustnemu ravnanju tožene stranke. Sodni izvedenec je ugotovil, da je premestitev tožnika na subjektivno doživeto degradacijo bistveno vplivala na njegovo splošno počutje in zdravstveno stanje. Po subjektivno doživetem stresu v letu 2004 je prišlo do poslabšanja tako ožiljno srčne bolezni kot tudi do posttravmatske stresne motnje, ki se je pokazala mimo somatskih težav tudi z depresivnim stanjem, ki ga je ugotovil psihiater doc. M.P. v aprilu 2005. Po ugotovitvah so bile težave intenzivne v času od aprila 2004 do invalidske upokojitve 2009. Invalidska komisija je ugotovila spremembe na srčnem ožilju zvezane s sindromom HP (to je poslabšanje ob psihično stresnih situacijah). Iz izvedeniškega mnenja izhaja, da je tožnik utrpel duševne bolečine, ki so se pojavljale kot huda anksioznost, zaskrbljenost in depresivnost, s strani psihologa po mednarodni lestvici opredeljena kot zmerna in kasneje težka. Tožnikove bolečine so povezane z ishemično boleznijo srca zaradi poslabšanja psiholoških momentov, kar se je pokazalo v smislu hudih opresij (stisk) v prsih. Opisane težave pa še vedno obstajajo. Iz izvedeniškega mnenja je razvidno, da do leta 2004 pri tožniku ni bilo zaznati težav na področju duševnega zdravja. Njegovo zdravstveno stanje se je pričelo rapidno slabšati ravno v posledici izrazitno neugodnega dogajanja na delovnem mestu, v posledici česar je tožnik resno zbolel. S sodnim izvedencem ugotovljene zdravstvene težave o intenziteti depresije tožnika v letu 2004, potrjujejo, kako močno ga je prizadel poseg v njegovo osebno integriteto. Tako se izkažejo za neutemeljene pritožbeni očitki, da depresije niso zaznali njegovi sodelavci (H., K. in P.).

Odškodnina mora odražati stvarem pomen kršitve in v zvezi s tem varstva človekovega dostojanstva oziroma njegove moralne podobe, česar pa ni mogoče ocenjevati povsem ločeno, to je brez upoštevanja odškodninskega varstva, ki se daje drugim oblikam škode zaradi duševnih bolečin. Višina odškodnine mora biti določena objektivno in sicer glede na razmerja med raznimi škodami in upoštevaje druge primerljive primere sodne prakse in sicer zaradi enakega obravnavanja škod različnega obsega. Upoštevaje nujnost objektivizacije na eni strani ter na drugi strani konkretne okoliščine primera, ki se kažejo skozi ugotovljen obseg, trajanje in intenzivnost tožnikovih duševnih bolečin ter pomen prizadete dobrine. Sodišče prve stopnje je zato pravilno presodilo tožniku odškodnino na podlagi 131. in 179. člena OZ za nepremoženjsko škodo, ki jo je tožnik utrpel v obdobju od maja 2004 do prenehanja delovnega razmerja v letu 2005 (13 mesecev) v višini 6.000,00 EUR (kar predstavlja 6,1 povprečnih plač v Republiki Sloveniji na dan izdaje sodbe sodišča prve stopnje), višji tožbeni zahtevek v višini 6.518,78 EUR pa zavrnilo.

Glede na navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da v pritožbi navedeni razlogi niso podani in tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Zato je bilo potrebno na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrniti ter potrditi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. odstavka 165. člena ZPP. Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške, ker s pritožbo ni uspela (1. odstavek 154. člen ZPP), tožeča stranka pa sama svoje stroške odgovora na pritožbo, ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k razjasnitvi zadeve (155. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.