VDSS sodba Pdp 825/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-05-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodninska odgovornost - mobbing - diskriminacija

V spornem času ravnanje tožene stranke in vsi postopki, ki jih je izvajala, za tožnico niso imeli narave trpinčenja, vsekakor pa ne diskriminacije, saj tožnica zaradi osebnih okoliščin ni bila neenakopravno obravnavana pri opravljanju dela, usposabljanju, izobraževanju ter pri drugih pravicah iz delovnega razmerja. Iz tega razloga tožbeni zahtevek za prenehanje diskriminacije, nadlegovanja in trpinčenja ter tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine nista utemeljena.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, ki se glasi na prenehanje diskriminacije, nadlegovanja in trpinčenja tožnice s strani tožene stranke, kot zavrnilo zahtevek za plačilo odškodnine v višini 10.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V skladu z uspehom v sporu je odločilo, da je tožnica dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 1.710,16 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku 15-dnevnega izpolnitvenega roka pod izvršbo.

Tožnica se je pritožila zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po določbi prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in spremembe), ki se v skladu z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) uporablja tudi v sporih pred delovnim sodiščem. Navaja, da sodišče v okviru ugotovitve protipravnosti odredbe z dne 15 11. 2007 svoje odločitve ni utemeljilo z izvedenim dokaznim postopkom. Zmotna je njegova ugotovitev, da takšna odredba ni mogla prizadeti njenega dostojanstva in zdravja, saj je bila dejansko v bolniškem staležu do meseca junija naslednjega leta. Glede tega so razlogi o odločilnih dejstvih v sodbi nejasni in v medsebojnem nasprotju, kar predstavlja bistveno postopkovno kršitev. V spornem času je bila neenakopravno obravnavana v primerjavi s sodelavci zaradi različne vrste in narave dela. Sklicuje se na določbo 6. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) in določbo 6.a člena ZDR-A, ki je začel veljati dne 28. 11. 2007. V tožbi uveljavlja tudi nadlegovanje in trpinčenje na delovnem mestu, navedeno iz razloga, ker je bila po izdaji odredbe o čakanju pri toženi stranki bistveno drugače obravnavana. Večkrat jo je opozarjala na neprimernost prostorov in opreme v prostorih doma upokojencev. Glede tega se sklicuje na izpoved priče dr. A.. Tožena stranka bi morala storiti vse, da bi jo zaščitila pred konflikti med njo in medicinskim osebjem. Medicinske sestre je velikokrat opozarjala na preseganje njihovih pooblastil. Ker je delala v ambulanti doma upokojencev, je bila v drugačnem položaju kot ostali zdravniki pri toženi stranki. V tej zvezi je tudi strokovni nadzor Zdravniške zbornice Slovenije ugotovil neustreznost poslovnih prostorov ter določene pomanjkljivosti v zvezi z organizacijo dela. Toženi stranki je velikokrat predlagala, da bi se udeležila strokovnih izpopolnjevanj in bila deležna napredovanj. Ne more se strinjati s stališčem tožene stranke, ki je opravičevala ustavitev izobraževanja v razlogu njene velike odsotnosti v spornih letih. Ne držijo navedbe sodišča prve stopnje, da specializacije ni opravljala zaradi bolezni. Ker je izvajala delo v ambulanti doma upokojencev, je imela precej manj možnosti, da bi se z ostalimi kolegi dogovarjala za izrabo letnega dopusta v času šolskih počitnic, kot je to izpovedala priča V.. Ob sobotah je morala delati več kot ostali zdravniki. V tej zvezi je prosila razgovor pri direktorju, pa se na njene pripombe ni odzval. Ne strinja se z razporedom, ki ga je glede opravljanja dela ob sobotah predložila tožena stranka. Neenako je bila obravnavana glede dela v turistični ambulanti. O takšnem delu sploh ni bila seznanjena. Sodišče prve stopnje je zmotno presodilo dogodek z dne 7. 11. 2007 in odredbo o čakanju z dne 15. 11. 2007. Razlogi za preusmeritev pacientov k drugemu zdravniku niso bili utemeljeni. Ne drži ugotovitev, da se je neprimerno vedla do pacientov, zlasti pa do direktorja ter ostalih sodelavcev. Zaradi diskriminatornega ravnanja tožene stranke se je počutila manjvredno, ponižano in psihično popolnoma uničeno. Najbolj jo je bolel molk in odsotnost komunikacije. Preventivni zdravniški pregled dne 17. 9. 2007 je uspešno opravila, kar pomeni, da tožena stranka ni imela nobenega razloga za njeno odstranitev. Tožena stranka je izdala odredbo zavestno in hote, kar kaže izpoved direktorja, da se je zanjo odločil, ker je imel številne pripombe pacientov in sodelavcev, poleg tega pa je bil pri njej podan še sum kaznivega dejanja. Sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, kako se je po prejemu odredbe dejansko počutila. Ne strinja se tudi z odločitvijo o stroških postopka. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni sodbo tako, da njenim zahtevkom v celoti ugodi, oziroma podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbe navaja, da je sodišče prve stopnje pravilno razsodilo. Tožnica v spornem času ni bila diskriminirana glede na ostale zdravnike. V ničemer ni bila slabše obravnavana. Ambulanta v domu upokojencev je bila specifična glede na strukturo pacientov. S prenovo prostorov ter delnim nakupom opreme je poskušala zagotoviti tožnici ustrezne pogoje pri delu. Res pa je, da takšne razmere, na katere se sklicuje tožnica, niso bile moteče za zdravnike, ki so jo nadomeščali. Tožnica bi morala ustrezno organizirati delo ter vzpostaviti avtoriteto in primeren odnos do medicinskih sester. Direktor ji je želel omogočiti izobraževanje, v tej zvezi je z njo dne 18. 3. 2005 podpisal dogovor o izvajanju specializacije. V ničemer ni bila diskriminirana pri izrabi letnega dopusta v času šolskih počitnic ali glede dela ob sobotah. Vsi zdravniki so bili na enak način obveščeni o možnosti dela v turistični ambulanti. Odredba direktorja z dne 15. 11. 2007 je bila logična posledica situacije v zvezi s številnimi pripombami pacientov, kakor s strani osebja, ki so nakazovale na njeno neprimerno obnašanje. Nikoli ni imela namena, da bi tožnico kakorkoli spravila v nelagoden ali neenakopraven položaj, poleg tega na njo ni izvajala nikakršnega pritiska. Ker je sodišče prve stopnje pravilno razsodilo, predlaga, da pritožbeno sodišče zavrne pritožbo in v celoti potrdi izpodbijano sodbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 – 45/08) in na pravilno uporabo materialnega prava. Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da vsebuje izpodbijana sodba v odločilnih dejstvih pravilne dejanske in pravne razloge. Sodišče prve stopnje je na ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Poleg tega tako v zvezi z izvedenim postopkom kot z izdano sodbo ni storilo nobene bistvene postopkovne kršitve, na katere opozarja pritožba in na katere je moralo pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato pritožbeno sodišče v izogib ponavljanju pravilno obrazloženih razlogov v izpodbijani sodbi na tožničine pritožbene navedbe še odgovarja.

Sodišče prve stopnje je v sporu presojalo trditve tožnice, da je bila v času od leta 2004 dalje s strani tožene stranke obravnavana diskriminatorno ter bila deležna trpinčenja na delovnem mestu. V spornem času je večino dela opravljala v ambulanti doma upokojencev, v neprimernih prostorih in s sestrami, ki so si lastile njene pristojnosti. Tožena stranka je ni enako obravnavala v primerjavi z ostalimi zdravniki, onemogočala ji je napredovanje in usposabljanje. Opravljati je morala več delovnih sobot in samo njej ni bilo ponujeno delo v turistični ambulanti. Prikrajšana je bila pri pravici do letnega dopusta v času šolskih počitnic. Ni bila deležna tega, da bi jo pacienti izbrali za osebno zdravnico, če je nadomeščala drugega zdravnika, ni smela odobravati bolniških staležov. Bolj je bila grajana kot njeni sodelavci, višek vsega diskriminatornega ravnanja pa je doživela v mesecu novembru 2007, ko ji je bilo odrejeno čakanje na delo. V mesecu avgustu 2008 je začela z delom v ambulanti nujne medicinske pomoči in preventivo. V spornem času je bila ponižana, vse to je imelo za posledico nastanek stresa, psihičnih težav in bolezni.

Prepoved diskriminacije in povračilnih ukrepov je predpisana v določbi 6. člena ZDR, prepoved trpinčenja na delovnem mestu v določbi 6.a člena ZDR, varovanje dostojanstva delavca pri delu pa v določbi 45. člena ZDR. Poleg tega so skupni temelji in izhodišča za zagotavljanje enakega obravnavanja urejeni v Zakonu o uresničevanju načela enakega obravnavanja (ZUNEO, Ur. l. RS, št. 59/2004 in spremembe). Po določbi 2. člena ZUNEO je zagotovljeno enako obravnavanje ne glede na spol, narodnost, raso ali etnično poreklo, vero ali prepričanje, invalidnost, starost, spolno usmerjenost ali drugo osebno okoliščino. V skladu s prvim odstavkom 45. člena ZDR je dolžnost delodajalca, da omogoči delo delavcu v takšnem okolju, v katerem ne bo izpostavljen trpinčenju ali kakšnemu drugemu škodnemu ravnanju s strani predpostavljenih ali sodelavcev.

Po določbi prvega odstavka 6. člena ZDR mora delodajalec zagotavljati delavcu v času trajanja delovnega razmerja enako obravnavo ne glede na narodnost, raso ali etnično, nacionalno in socialno poreklo, spol, barvo kože, zdravstveno stanje, invalidnost, vero ali prepričanje, starost, spolno usmerjenost, družinsko stanje, članstvo v sindikatu, premoženjsko stanje ali drugo osebno okoliščino v skladu s tem zakonom, predpisi o uresničevanju načela enakega obravnavanja in predpisi o enakih možnostih žensk in moških. Zakon prepoveduje tako neposredno kot posredno diskriminacijo, pri čemer posredno diskriminacijo opredeljuje tako, da je podana v primeru, ko navidezno nevtralni kriteriji ali praksa učinkujejo tako, da postavlja osebe z določeno osebno okoliščino v slabši položaj, razen če so objektivno upravičeni ter ustrezni in potrebni (tretji odstavek 6. člen ZDR). Vsekakor različno obravnavanje, ki temelji na kateri od osebnih okoliščin iz prvega odstavka tega člena, ne pomeni diskriminacije, če zaradi narave dela oziroma okoliščin, v katerih se delo opravlja, določena osebna okoliščina predstavlja bistven in odločilen pogoj za delo in je takšna zahteva sorazmerna ter upravičena z zakonitim ciljem (peti odstavek 6. člena ZDR). Vendar je na delodajalcu dokazno breme, da v obravnavanem primeru ni kršil načela enakega obravnavanja oziroma prepovedi diskriminacije.

Sodišče prve stopnje je v sporu izvedlo potrebne dokaze in ugotovilo, da je tožnica v spornem času opravljala delo v ambulanti doma upokojencev v obsegu 0,8 % dela, ostalo pa v ambulanti nujne medicinske pomoči. Tožena stranka ni imela vpliva na prostore doma, prizadevala si je, da je imela ambulanta primerno opremo, poleg tega ni mogla vplivati na starost pacientov in na medicinske sestre, ki so bile postavljene na zahtevo doma. Res pa je, da je zdravnik tisti, ki je nadrejen sestram in ki organizira delo v ambulanti. Zdravniki, ki so nadomeščali tožnico v domu upokojencev (izpovedbi prič V. in H.) niso imeli problemov z medicinskim osebjem, niti ne z opremo. Tožnica je imela poleg oskrbovancev doma tudi del zunanjih pacientov. Zato je zmotno zavzemanje pritožbe, da ji to ni bilo omogočeno.

Sodišče prve stopnje je dokazno preizkusilo tudi ostale tožničine trditve, ki so se nanašale na neenakopravno obravnavanje, diskriminacijo in trpinčenje na delovnem mestu, poleg tega na napredovanje, usposabljanje in izobraževanje v primerjavi s sodelavci, kot nadalje glede dela ob sobotah, v turistični ambulanti in glede ostalih odnosov med sodelavci. Po izpovedbi zdravnika P. pri razporedih zdravnikov ni delal izjem in je bila tožnica enakomerno razporejena v službi nujne medicinske pomoči, tako kot ostali zdravniki. Priča V. je odnos tedanjega direktorja do zaposlenih ocenila kot človeški in ni ugotovila, da bi tožnico obravnaval diskriminatorno, celo v razmerju do ostalih zdravnikov se je velikokrat postavil v njeno bran. Iz podatkov in preglednic tožene stranke izhaja, koliko je bila tožnica v spornem času v bolniškem staležu, kdaj je izrabila letni dopust in delala ob sobotah. Nadalje je iz pisnega dogovora z dne 18. 3. 2005 med njo in direktorjem razviden način izvajanja specializacije, kar vse zavrača njene trditve, da je bila prikrajšana pri takšni vrsti izobraževanja. Poleg tega je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo tudi njeno vlogo glede dela v turistični ambulanti in obrazložilo razloge, ki so se nanašali na obveščanje zdravnikov o takšnem delu. Glede na tako izkazane podatke in izpovedbe prič je sodišče prve stopnje pravilno štelo za dokazano, da tožnica v spornem času v primerjavi z ostalimi zdravniki ni bila obravnavana diskriminatorno, oziroma da bi bila obravnavana v takšni meri, ki bi kakorkoli odstopalo od ustaljenega tretmana in obravnavanja v primerjavi s sodelavci. Vsekakor pa tožnica v skladu s trditvenim bremenom v sporu ni v ničemer izkazala, da je bila deležna zavestnega, negativnega ali žaljivega ravnanja pri toženi stranki, oziroma da ji tožena stranka ni zagotavljala enakega obravnavanja zaradi osebnih okoliščin, opredeljenih v prvem odstavku 6. člena ZDR.

Sodišče prve stopnje je glede dogodkov v mesecu novembru 2007 pravilno ocenilo tudi nastalo situacijo v domu upokojencev v odnosu z medicinskim osebjem in pacienti ter v zvezi z ostalimi dogodki, ki so se nanašali na konkretno reagiranje tožnice in sum kaznivega dejanja. Glede tega pritožbeno sodišče ne najde razlogov, da bi ocenilo namen tožene stranke, ki je tožnico napotila na preventivni zdravstveni pregled, za diskriminatornega. Tudi ne glede tega, da je bilo tožnici v nadaljevanju odrejeno čakanje na delo, saj ji je nenazadnje bila podana začasna nezmožnost za delo po odločbah Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije v času od 8. 11. 2007 do 11. 6. 2007. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo takraten tožničin položaj za specifičen in kot razlog spleta okoliščin v posledici navedenih dogodkov, ki ni bil v nikakršnem interesu prizadeti dostojanstvo tožnice, jo kakorkoli ponižati ali negativno ovrednotiti, temveč zgolj v rešitvi situacije zaradi zagotovitve normalnega izvajanja zdravstvene dejavnosti tožene stranke. Zakonska definicija trpinčenja (četrti odstavek 6.a člena ZDR) namreč obsega ponavljajoče in sistematično negativno ravnanje, ki pa v tožničinem primeru ni bilo podano. Glede tega je potrebno poudariti, da v spornem času ravnanje tožene stranke in vsi postopki, ki jih je izvajala v konkretnem primeru za tožnico niso imeli naravo trpinčenja, vsekakor pa ne diskriminacije, oziroma da bi bila tožnica zaradi osebnih okoliščin iz določbe prvega odstavka 6. člena ZDR neenakopravno obravnavana pri opravljanju dela, usposabljanju, izobraževanju ter pri drugih pravicah iz delovnega razmerja. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča je to v sporu za presojo tožbenih zahtevkov odločilnega pomena. V tej zvezi vsebuje izpodbijana sodba pravilno obrazložene razloge, ki jih je pritožbeno sodišče v celoti sprejema.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo vse pritožbene navedbe, ki jih je poskušala uveljaviti tožnica v vloženi pritožbi, da ovrže odločitev v izpodbijani sodbi. Pritožbeno sodišče se je v obrazložitvi te sodbe opredelilo samo do tistih navedb, ki bi lahko bile odločilne, vendar je tudi za te ugotovilo, da za drugačno presojo niso pomembne (prvi odstavek 360. člena ZPP). Zato je zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Stranki sta v pritožbenem postopku priglasili stroške in sicer tožnica v zvezi s pritožbo, tožena stranka pa v zvezi z odgovorom na pritožbo. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, pri čemer na drugi strani odgovor tožene stranke ni v ničemer prispeval k sprejeti rešitvi zadeve, je pritožbeno sodišče odločilo, da stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.