VDSS sodba in sklep Pdp 1167/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-02-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti - rok za podajo odpovedi - zdravniški pregled

Ker je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga, ker ni imel opravljenega zdravniškega pregleda, čeprav je ta razlog obstajal že ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi eno leto pred odpovedjo, je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti zaradi prekoračitve šestmesečnega objektivnega roka za podajo odpovedi nezakonita. Rok za podajo odpovedi namreč ni začel ponovno teči v vmesnem času, ko je tožena stranka tožnika neuspešno pozivala z vabili na zdravniški pregled.

I. Pritožbi tožnika se delno ugodi in se izpodbijana sodba v drugem odstavku II. točke izreka (v zvezi s 4. točko izreka) delno spremeni tako, da se v 4. točki izreka odškodnina, ki jo je dolžna tožena stranka plačati tožniku, zviša na znesek 11.139,36 EUR (od zneska 8.354,52 EUR), v zavrnilnem delu (drugi odstavek II. točke izreka) pa se zavrnjeni del odškodnine zniža na znesek 5.569,68 EUR (od zneska 8.354,52 EUR).

II. V preostalem se pritožba tožnika zavrne, pritožba tožene stranke pa se zavrne v celoti in se potrdita nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti del njegovih pritožbenih stroškov v znesku 51,45 EUR, v 8 dneh od vročitve te sodbe in sklepa.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožbo tožnika v delu, ki se nanaša na plačilo razlike v plači za čas od julija 2006 do julija 2008, mesečno po 600,00 EUR bruto za vse mesece, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznega mesečnega zneska razlike v plači od dneva zapadlosti do plačila, pri čemer se šteje dan zapadlosti vsakega 15. dne v mesecu za prejšnji mesec. V 1. točki izreka izpodbijane sodbe je razveljavilo odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka dala tožniku 25. 7. 2008. V 2. točki izreka izpodbijane sodbe je ugotovilo, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 17. 9. 2008, temveč mu je trajalo do 8. 10. 2009. V 3. točki izreka izpodbijane sodbe je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnika za čas od 27. 9. 2008 do vključno 8. 10. 2009 pozvati nazaj na delo, ki ga je opravljal pred 8. 7. 2008, ter mu za čas od 27. 9. 2008 do 8. 10. 2009 izplačati plačo, davščine in prispevke, kot če bi delal z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznega mesečnega zneska plače v 15 dneh za prejšnji mesec plačila, v 15 dneh in pod izvršbo. V 4. točki izreka izpodbijane sodbe je naložilo toženi stranki, da je dolžna plačati tožniku odškodnino v višini 8.354,52 EUR, v 15 dneh in pod izvršbo. V 5. točki izreka izpodbijane sodbe je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku plačati stroške postopka v znesku 1.593,70 EUR, v 15 dneh od vročitve sodbe, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obresti od zapadlosti do plačila. V prvem odstavku II. točke izreka je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v znesku 2.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila, v drugem odstavku II. točke izreka izpodbijane sodbe pa je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika v delu, ki se nanaša na ugotovitev obstoja delovnega razmerja za čas od 8. 7. 2008 do 27. 9. 2008, za poziv na delo in izplačilo plač za ta čas ter višji tožbeni zahtevek tožnika iz naslova odškodnine (za znesek 8.354,52 EUR).

Zoper zavrnilni del navedene sodbe, smiselno pa tudi zoper sklep o delnem zavrženju tožbe se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik in predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo spremeni tako, da njegovemu tožbenemu zahtevku ugodi, toženi stranki pa naloži v plačilo vse pravdne stroške, vključno s stroški pritožbe. V pritožbi navaja, da tožnik ni storil ničesar narobe, zato bi ga moralo sodišče prve stopnje reintegrirati k toženi stranki. Nikakor ni res, da bi zaradi ravnanja tožnika prišlo do medsebojnega nezaupanja, zaradi katerega tožnikovo delo pri toženi stranki ne bi bilo več možno. Nobene potrebe ni bilo, da je tožena stranka tožnika pošiljala na zdravniške preglede. Tožnika so šikanirali in neutemeljeno obtoževali, da je bolan in da se mora zdraviti. Sodišče prve stopnje je neutemeljeno zavrglo del njegove tožbe za izplačilo razlike v plači, saj je tožnik delal kot vodja skladišča in bi moral biti po svojem delu tudi plačan. Sodišče bi moralo postaviti izvedenca finančne stroke, ki bi ugotovil dejansko pripadajočo razliko v plači med plačo, ki jo je tožnik dobival in ki bi jo moral dobivati, če bi opravljal delo vodje skladišča. Ker ima tožnik komaj 34 let delovne dobe in bi moral delati še 5 let in 10 mesecev, zaposlitve pa ne more več dobiti, glede na svojo starost meni, da mu pripada odškodnina po 118. členu ZDR v višini 18. njegovih plač. Sodišče prve stopnje bi moralo toženi stranki naložiti, da tožniku povrne vse njegove pravdne stroške.

Zoper ugodilni del sodbe se pritožuje tožena stranka, prav tako iz vseh pritožbenih razlogov. V pritožbi navaja, da je nepravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je bila izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi podana po izteku šestmesečnega prekluzivnega roka. Tožena stranka je tožnika kar petkrat pozvala, naj se udeleži zdravniškega pregleda in na ta način sanira nezakonito stanje, ki je bilo podano glede njegovega neizpolnjevanja zdravniških zahtev za zasedbo njegovega delovnega mesta. Po prepričanju tožene stranke je rok za izdajo odpovedi tožnikove pogodbe o zaposlitvi pričel teči znova po vsakem neuspešnem pozivu na zdravniški pregled. Utemeljen razlog za odpoved pa je nastopil šele z dnem, ko je tožena stranka tožnika zaradi neizpolnjevanja pogojev za zasedbo delovnega mesta odstranila z dela, torej 4. 7. 2008. Tožnik je bil tisti, ki je s svojim ignoriranjem pozivov tožene stranke, naj se udeleži zdravniškega pregleda, v nedogled puščal odprte možnosti, da mu tožena stranka odpove pogodbo o zaposlitvi. Tožena stranka je sledila zdravniškemu spričevalu dr. M.B., ki je bilo izdano le za dobo enega leta. Če se tožnik s tem spričevalom ni strinjal, bi moral zahtevati presojo tega spričevala, vendar tega ni storil. Tožena stranka v strokovnost navedenega spričevala ni dvomila, zato presoje spričevala ni zahtevala. V kolikor pritožbeno sodišče ne bo upoštevalo navedbe o pravočasnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pa tožena stranka poudarja, da se ne strinja z višino odmerjene odškodnine. Ni jasno, na kakšni trditveni podlagi je sodišče zaključilo, da je tožnik na podlagi svoje izobrazbe in njegove bodoče zaposlitvene možnosti upravičen do kakršnekoli odškodnine. Tožnikov odškodninski zahtevek je povsem neizkazan z izjemo nekaterih pavšalnih navedb. Tožnik tudi ni v ničemer prikrajšan v svojih socialnih pravicah, saj je na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti na Zavodu RS za zaposlovanje upravičen do prejemanja denarnega nadomestila.

Tožnik je podal odgovor na pritožbo tožene stranke, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe tožene stranke in potrditev izpodbijanega dela sodbe.

Pritožba tožnika je delno utemeljena, pritožba tožene stranke pa ni utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo in izpodbijani sklep v mejah  uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je v izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da je tožena stranka tožniku dne 25. 7. 2008 podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti (B16). Iz obrazložitve te redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhaja, da tožnik ni izpolnjeval pogojev za opravljanje dela, ki jih določa Zakon o varnosti in zdravju pri delu. V postopku je bilo ugotovljeno, da je tožnik, ki je bil pri toženi stranki zaposlen za nedoločen čas že od 1. 3. 1987 dalje, zadnjo pogodbo o zaposlitvi s toženo stranko sklenil 1. 6. 2007 (A1) za delovno mesto skladiščnika. V postopku je bilo nadalje ugotovljeno, da je tožena stranka tožnika z napotnico z dne 5. 4. 2006 (B1) napotila na kontrolni zdravstveni pregled za delovno mesto skladiščnik I. Iz zdravniškega spričevala z dne 14. 4. 2006 izhaja, da je tožnik izpolnjeval posebne zdravstvene pogoje za navedeno delovno mesto z omejitvijo in da ima čez eno leto kontrolni pregled. Tožena stranka je tožnika po sklenitvi pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 6. 2007 večkrat brezuspešno vabila oziroma pozivala na zdravniški pregled (10. 12. 2007, 19. 12. 2007, 30. 4. 2008, 28. 5. 2008 in 15. 7. 2008). Tožnik se tem vabilom oziroma pozivom ni odzval. Sodišče prve stopnje je nadalje ugotovilo, da je tožena stranka s tožnikom zadnjo pogodbo o zaposlitvi (dne 1. 6. 2007) sklenila, ko že ni imel več veljavnega zdravniškega spričevala. Po sklenitvi te pogodbe ga je tožena stranka prvič napotila na zdravniški pregled 5. 12. 2007 in sicer za pregled, ki naj bi se izvedel 10. 12. 2007. Ker se tožnik temu vabilu in pozivu ni odzval, mu je 13. 12. 2007 poslala pisno opozorilo po členu 83/1 ZDR (zaradi očitka hujše kršitve pogodbene in druge obveznosti z opozorilom na možno redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov) in ga znova napotila na zdravniški pregled za 19. 12. 2007 (B5). Ker se tožnik niti temu pozivu ni odzval, niti se ni odzval kasnejšim pozivom, mu je tožena stranka dne 25. 7. 2008 podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti.

Če delavec ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela, določenih z zakoni in drugimi predpisi, izdanimi na podlagi zakona, zaradi česar delavec ne izpolnjuje oziroma ne more izpolnjevati pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, je to razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. alinei prvega odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.). Ta razlog opredeljuje ZDR kot razlog nesposobnosti. Pri podaji odpovedi pogodbe o zaposlitvi pa je bil delodajalec vezan tudi na roke, navedene v petem odstavku (po uveljavitvi novele ZDR pa v šestem odstavku) 88. člena ZDR. Tako je po citiranih določbah moral delodajalec podati odpoved najkasneje v 30 dneh od seznanitve z razlogi za redno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga. Z zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-A, Ur. l. RS, št. 103/2007) se je 88. člen ZDR spremenil tako, da je v novem šestem odstavku določal, da mora delodajalec podati odpoved najkasneje v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga.

Ker je tožena stranka tožniku podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti dne 25. 7. 2008, čeprav je ta razlog obstajal že v času sklenitve pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 6. 2007 (nedvomno pa tudi v času, ko je tožena stranka tožnika napotila na zdravstveni pregled dne 5. 12. 2007 oziroma mu podala pisno opozorilo po členu 83/1 ZDR z dne 13. 12. 2007), je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bila izpodbijana redna odpoved pogodb o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti podana po izteku šestmesečnega objektivnega roka za podajo te odpovedi.

V zvezi s tem so neutemeljene pritožbene navedbe tožene stranke, da je ta rok pričel teči vedno znova takrat, ko se tožnik ni odzval pozivom oziroma vabilu na zdravniški pregled oziroma takrat, ko je tožena stranka tožnika odstranila z dela (dne 8. 7. 2008 – B12). Objektivni šestmesečni rok iz 88. člena ZDR namreč prične teči z nastankom utemeljenega razloga ni odvisen od aktivnosti tožene stranke, ki so se odražale v tem, da je tožnika tudi v letu 2008 večkrat vabila in pozivala na zdravniški pregled. To pomeni, da ravnanja tožene stranke niso pretrgala teka šestmesečnega objektivnega roka za podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz člena 88/6 ZDR. Ni mogoče zaključiti, da je pričel objektivni rok za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti teči znova z vsakim neodzivom tožnika na vabilo oziroma poziv na zdravniški pregled, kot to zmotno v pritožbi zatrjuje tožena stranka. Takšna razlaga bi prišla v poštev v primeru, če bi bila tožniku na primer podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, zato ker bi kršil pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja z neodzivanjem na zdravniške preglede.

Ker je bila izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti nezakonita že zato, ker je bila podana po preteku zakonsko določenega šestmesečnega roka od nastanka utemeljenega razloga, jo je pritožbeno sodišče utemeljeno razveljavilo. Ob ugotovitvi, da so bili podani pogoji za uporabo prvega odstavka 118. člena ZDR in glede na to, da je tožnik tekom postopka podredno predlagal (kolikor s tožbenim zahtevkom za reintegracijo ne bi uspel), da sodišče ugotovi trajanje delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje in mu prizna za to obdobje delovno dobo ter druge pravice iz delovnega razmerja ter ustrezno denarno odškodnino v znesku osemnajstih mesečnih plač, je sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno prisodilo trajanje delovnega razmerja pri toženi stranki do dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje in vse pravice iz delovnega razmerja za navedeno obdobje. V zvezi s tem pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je prišlo zaradi večkratnega neodzivanja na pisne pozive in vabila tožene stranke s strani tožnika na kontrolni zdravniški pregled do takšne porušitve medsebojnega zaupanja med strankama, da nadaljevanje delovnega razmerja tožnika pri toženi stranki ne bi bilo več mogoče. Glede tega so neutemeljene pritožbene navedbe tožnika, da ni storil ničesar narobe (tožnik se ni odzival na pozive tožene stranke za zdravstveni pregled). Tožena stranka je imela zakonsko podlago, da ga na takšne preglede pošilja (22. člen Zakona o varnosti in zdravja pri delu; Ur. l. RS, št. 56/99 in nadalj. – ZVZD). Uporaba 118. člena ZDR ni povezana z morebitnim nepravilnim ravnanjem delavca, temveč z ugotovitvijo, da glede na okoliščine in interes obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče. Pritožbeno sodišče se pridružuje tudi ugotovitvi sodišča prve stopnje, da se je dolžan delodajalec držati določb predpisov iz področja delovnih razmerij oziroma varnosti in zdravja pri delu, s tem, da zagotavlja, da so delavci, ki pri njem opravljajo delo, za opravljanje tega dela tudi zdravstveno sposobni. Če delodajalec ne zagotovi zdravstvenih pregledov delavcev iz 22. člena ZVZD, stori prekršek, za katerega se skladno z 56. členom ZVZD tudi kaznuje. Če delavec s svojim ravnanjem onemogoča delodajalcu, da bi izvajal zakonsko določene obveznosti, je tudi to lahko okoliščina, ki pomembno vpliva na ugotovitev, da nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče.

V zvezi z odškodnino, ki jo predvideva 118. člen ZDR, je potrebno ugotoviti, da pomeni ta odškodnina pravzaprav nadomestilo za reintegracijo delavca k delodajalcu (torej za izgubo zaposlitve kljub ugotovitvi nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi). Ta odškodnina ni odškodnina za izgubo zaslužka oziroma za premoženjsko škodo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi za čas do prenehanja pogodbe o zaposlitvi, temveč predstavlja odškodnino za bodočo ocenjeno škodo oziroma pravično denarno odškodnino. Z ozirom na to, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen že od 1. 3. 1987 dalje, da je bil na dan, ko mu je delovno razmerje pri toženi stranki po sodni odločbi prenehalo, star nekaj več kot 53 let, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ima 34 let delovne dobe, da bi moral tožnik do upokojitve delati še 5 let in 10 mesecev, pritožbeno sodišče ocenjuje (tudi upoštevaje določbo 109. člena ZDR, v zvezi s katero se je v sodni praksi oblikovalo stališče, da je eden od primerljivih pokazateljev za odmero odškodnine po 118. členu ZDR odpravnina, določena v 109. členu ZDR – tako sodba in sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 548/2007 z dne 19. 10. 2009 v zvezi s sodbo VDSS opr. št. Pdp 1514/2006 z dne 6. 9. 2007), da znaša primerna in pravična odškodnina, do katere je tožnik upravičen na podlagi 118. člena ZDR, 12 njegovih mesečnih plač. Pri višini prisojene odškodnine je pritožbeno sodišče upoštevalo tudi dejstvo, da bi bil tožnik z ozirom na razpoložljive podatke upravičen do prejemanja denarnega nadomestila v obdobju 18 mesecev (člen 25 Zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti – ZZZPB, Ur. l. RS, št. 5/91 in nadalj.) in v višini, določeni v 21. členu ZZZPB, kot tudi dejstvo težje zaposljivosti tožnika zaradi njegove starosti. Iz tega razloga je pritožbeno sodišče v tem delu pritožbi tožnika ugodilo in znesek odškodnine, do katere je tožnik upravičen upoštevaje določbo 118. člena ZDR, zvišalo na 11.127,36 EUR (od 8.345,52 EUR, kar mu je sodišče prve stopnje v izreku izpodbijane sodbe prisodilo kot protivrednost njegovih devetih bruto plač). Pravno podlago za delno spremembo sodbe je imelo pritožbeno sodišče v 5. alinei 358. člena ZPP. V zvezi s tem so nadalje neutemeljene pritožbene navedbe tožene stranke, iz katerih izhaja, da tožnik na podlagi 118. člena ZDR ne bi bil upravičen do nikakršne odškodnine, ker naj bi ostal njegov odškodninski zahtevek neizkazan.

Nebistveni so pritožbeni očitki tožene stranke, da bi moral tožnik izpodbijati zdravniško spričevalo z dne 14. 4. 2006 (B1), iz katerega izhaja, da izpolnjuje posebne zdravstvene zahteve za delovno mesto skladiščnik z omejitvami s pripombo, da naj bi se kontrolni pregled opravil čez eno leto. Morebitne tožnikove aktivnosti v zvezi z navedenim spričevalom namreč nimajo oziroma ne bi imele nikakršnega vpliva na presojo zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti.

Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki tožnika, ki se nanašajo na sklep o zavrženju dela tožbe v zvezi z izplačilom razlike v plači za čas od julija 2006 do julija 2008. O tem delu tožbenega zahtevka je bilo že odločeno s sodbo pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 201/2009 z dne 7. 5. 2009 (ta del tožbenega zahtevka je prvostopenjsko sodišče zavrnilo), s katero je pritožbeno sodišče tožnikovo pritožbo zoper sodbo prvostopenjskega sodišča opr. št. Pd 448/2008 z dne 8. 1. 2009 zavrnilo in v tem delu potrdilo izpodbijano sodbo. Ker je sodišče prve stopnje v zvezi s tem delom tožbe povsem pravilno ugotovilo, da je bilo o tem delu tožnikovega tožbenega zahtevka že pravnomočno razsojeno, je na podlagi prvega odstavka 274. člena ZPP ta del tožnikove tožbe utemeljeno zavrglo. Če je o tožbenem zahtevku že pravnomočno odločeno, nova tožba v zvezi s tem ni dopustna. Na predpostavko pravnomočno razsojene stvari pa pazi sodišče po uradni dolžnosti ves čas postopka. Ob upoštevanju navedenega so povsem irelevantne pritožbene navedbe tožnika, da bi moralo sodišče prve stopnje ugotavljati, do kakšne razlike v plači bi bil tožnik za obdobje od julija 2006 do julija 2008 upravičen, upoštevaje delovno mesto „vodja skladišča“.

Ker je pritožba tožnika v zvezi s preostalim zavrnilnim delom izpodbijane sodbe povsem pavšalna in neobrazložena, je pritožbeno sodišče ta del sodbe preizkusilo le v okviru uradnega preizkusa sodbe, kot mu to nalaga drugi odstavek 350. člena ZPP. V zvezi s tem je ugotovilo, da sodišče prve stopnje glede odločitve o neutemeljenosti preostalega dela tožnikovega tožbenega zahtevka ni storilo nobene od bistvenih kršitev določb postopka, navedenih v drugem odstavku 350. člena ZPP in da je na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje sprejelo tudi materialnopravno pravilno odločitev. Ob ugotovitvi, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 27. 9. 2008 (in ne 8. 7. 2008), je v tem delu utemeljeno zavrnilo njegov tožbeni zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za navedeno obdobje. Tožnik je sicer vtoževal tudi pogodbeno kazen, ki pa jo je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo, saj je ugotovilo, da za ta tožbeni zahtevek ni podane pravne podlage. Tožnik je sicer zatrjeval, da pogodbeno kazen vtožuje na podlagi določb kolektivne pogodbe tožene stranke, vendar pa je iz te kolektivne pogodbe (B21, B22) razvidno, da ne vsebuje določb o pogodbeni kazni, do katere bi bil delavec upravičen v primeru nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, s tem da ta pravica tožnika ne izhaja niti iz panožne kolektivne pogodbe.

Neutemeljen je tudi pavšalen in neobrazložen pritožbeni očitek tožnika o nepravilno odmerjenih pravdnih stroških. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje tožniku njegove pravdne stroške priznalo in odmerilo skladno z določbami Odvetniške tarife (Ur. l. RS, št. 67/2003 in nadalj.).

Ker (razen v zvezi z določitvijo višine odškodnine po 118. členu ZDR) niso bili podani niti s pritožbama uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče z izjemo dela tožnikove pritožbe zoper odločitev o višini odškodnine po 118. členu ZDR obe pritožbi v celoti zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe in izpodbijani sklep (353. člen ZPP, 2. točka 365. člena ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem in drugem odstavku 165. člena ZPP. Ker je tožnik s pritožbo delno uspel (pritožbeni uspeh ocenjuje pritožbeno sodišče na 10 %), mu je dolžna tožena stranka povrniti sorazmerni del njegovih pritožbenih stroškov. Pritožbeno sodišče je tožniku priznalo stroške za sestavo pritožbe v priglašeni višini 600 točk (tarifna št. 15/1/a, tarifna št. 15/1/b, 3. alinea v zvezi s tarifno št. 15/4), kar ob vrednosti odvetniške točke 0,459 EUR in 20 % DDV znaša 330,48 EUR. Tožnik je priglasil tudi stroške sodne takse za pritožbo, ki mu je bila po podatkih spisa odmerjena na 184,00 EUR. Glede na že ugotovljeni uspeh tožnika s pritožbo (10 %) mu je dolžna tožena stranka povrniti 51,45 EUR pritožbenih stroškov. Pritožbeno sodišče o zakonskih zamudnih obrestih od pritožbenih stroškov tožnika ni odločalo, ker tožnik teh zakonskih zamudnih obresti ni uveljavljal. Ker odgovor na pritožbo tožnika ni pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora, tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo. Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožene stranke ni odločalo, ker jih ta ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.