VDSS sodba Pdp 124/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-01-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved pogodbe o zaposlitvi - utemeljen razlog - poslovodna oseba

Četudi sta stranki v individualni pogodbi o zaposlitvi določili, da lahko pride do prenehanja delovnega razmerja tudi iz drugih utemeljenih razlogov, presojana odpoved pogodbe o zaposlitvi, v kateri ni naveden razlog za odpoved, ni zakonita. Da bi bila zakonita, bi morali stranki utemeljene razloge za prenehanje delovnega razmerja v pogodbi o zaposlitvi konkretizirati oziroma bi morala tožena stranka odpoved podati na enega izmed načinov, določenih v ZDR.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del (točke 1, 2, 3, 4 in 6 izreka) sodbe sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da se odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 1.4.2005, ki jo je podala tožena stranka tožniku dne 6.7.2005 razveljavi (1. odst. 1. točke izreka) in ugotovi, da je tožena stranka razrešila tožnika s funkcije direktorja brez utemeljenega razloga (2. odst. 1. točka izreka). Ugotovilo je, da je pogodba o zaposlitvi z dne 1.4.2005 za delovno mesto direktorja veljala do 8.10.2005, z vsemi pravicami in obveznostmi kot izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi, tožniku pa je prenehalo delovno razmerje dne 8.10.2005 (2. točka izreka). Tožena stranka je dolžna tožniku obračunati odpravnino v znesku 9.600.000,00 SIT bruto ter po plačilu zakonsko določenih dajatev od osebnih prejemkov plačati neto znesek odpravnine, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 8.10.2005 dalje do plačila, oziroma do dneva, ko vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti doseže glavnico (3. točka izreka), ter mu  povrniti stroške postopka v znesku 929.220,00 SIT, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do dneva plačila (4. točka izreka), oboje v roku 8 dni. Kar je zahteval tožnik več, je zavrnilo (5. točka izreka). Tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka (6. točka izreka) .

Zoper ugodilni del sodbe se je pravočasno pritožila tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov iz 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je tožnik s toženo stranko sklenil individualno pogodbo o zaposlitvi in pristal na pravila igre, ki jih ta pogodba določa. Zato je nesprejemljivo stališče prvostopenjskega sodišča, da 72. člen ZDR določa le drugačen način prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ne pa drugih razlogov za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jih določa zakon. Zaradi takega razlogovanja naj bi tožena stranka tožniku lahko odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razlogov po 88. členu ZDR. Navaja, da 1. odstavek 13. člena Pogodbe o zaposlitvi jasno določa, da lahko pogodbo o zaposlitvi odpove delodajalec v skladu z določili zakona. Sicer pa je tudi po oceni tožene stranke razlog, zaradi katerega je bila tožniku odpovedana pogodba o zaposlitvi, zadostno utemeljen. Tožnik je poslovno sodeloval s hrvaškim  podjetjem A. d.o.o.. Glede sodelovanja s to družbo je bil na kolegiju direktorjev dogovorjen obseg in vsebina nadaljnjega poslovanja; tožnik je bil izrecno opozorjen, kako naj sodeluje s to družbo, vendar se navodil ni držal. Škoda, ki jo je povzročil tožnik, je na dan 6.7.2005 skupaj znašala 65.986,89 EUR. Sodišče prve stopnje si zato napačno razlaga nadaljnje sodelovanje tožene stranke s citirano hrvaško družbo, saj z njo posluje zgolj zato, da bi na miren način izterjala terjatev, ki jo je nesporno povzročil tožnik in ki še vedno ni poplačana. Po nepotrebnem se sodišče ukvarja še z dejstvom, da pogodba o zaposlitvi preneha, tudi če preneha funkcija direktorja družbe. Navedeno pomeni, da lahko pogodba o zaposlitvi preneha iz številnih razlogov in tudi če preneha funkcije direktorja družbe. Prenehanje funkcije torej ni pogoj za prenehanje pogodbe o zaposlitvi. Poudarja, da citirani 13. člen Pogodbe o zaposlitvi govori o odpovedi pogodbe o zaposlitvi; pravna podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi je torej v 13. členu pogodbe o zaposlitvi, v ZDR in OZ. Drži, da tožena stranka tožniku ni očitala, da le slabega oziroma škodljivega poslovanja s citirano hrvaško družbo, ampak še marsikaj drugega. Vse očitke je tožnik na naroku izrecno priznal. Zato delo tožnika pri toženi stranki ni bilo vredno zaupanja. Odločitev v izpodbijani sodbi zato tožena stranka razume, kot da je sodišče razveljavilo odpoved iz dveh razlogov. Prvi je nepravilno postopanje in drugi naj bi bil dejstvo, da je toženka razrešila tožnika s funkcije direktorja brez utemeljenega razloga, pri čemer izpostavlja vprašanje, ali je razrešitev tožnika s funkcije direktorja za ta postopek sploh relevantno. Tožnikov zahtevek je bil obsežen in raznolik, sodišče ni ugotovilo, v kolikšnem obsegu je uspel. Ker ni uspel v celoti, je odločitev o stroških postopka nepravilna.

V odgovoru na pritožbo tožnik prereka navedbe iz pritožbe ter predlaga njeno zavrnitev in potrditev sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

V skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/2007, ZPP-UPB3; v nadaljevanju: ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. čl. ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, pri tem ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, pravilno je tudi uporabilo materialno pravo. Zato pritožbeno sodišče sprejema dejanske in pravne razloge iz izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodaja naslednje:

Zakon o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/02; v nadaljevanju: ZDR) v 72. členu določa, da če poslovodne osebe sklepajo pogodbo o zaposlitvi, lahko v pogodbi o zaposlitvi stranki drugače uredita pravice, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s: - pogoji in omejitvami delovnega razmerja za določen čas, - delovnim časom, - zagotavljanjem odmorov in počitkov, - plačilom za delo, - disciplinsko odgovornostjo, in - prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. Delavec in delodajalec morata takšne druge utemeljene razloge v pogodbi o zaposlitvi izrecno določiti. V kolikor jih ne določita, lahko odpovesta pogodbo o zaposlitvi le iz razlogov, ki jih določa ZDR (prim. sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 36/2006 z dne 28.2.2006).

Pravdni stranki sta s pogodbo o zaposlitvi z dne 1.4.2005 (priloga A 3) v 1. odst. 13. člena določili, da lahko pogodbo odpove delodajalec ali direktor, v skladu z določili zakona, po 2. odst. 13. člena pogodbe pa do prenehanja delovnega razmerja, nastalega s to pogodbo, lahko pride tudi iz drugih utemeljenih razlogov. Ker drugih utemeljenih razlogov nista izrecno opredelili, je sodišče prve stopnje izpodbijano odpoved pogodbe o zaposlitvi, glede na odpovedne razloge, utemeljeno štelo za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov, ki pa je tožena stranka ni podala v skladu z določbami ZDR. V zvezi s tem je  pravilno ugotovilo, da pogodba o zaposlitvi kot razlog za odpoved pogodbe navaja tudi razrešitev s funkcije direktorja (2. člen), vendar tožena stranka pogodbe o zaposlitvi ni odpovedala zaradi razrešitve s funkcije direktorja, ki jo je sprejela dne 6.7.2005, torej istega dne kot je tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi, kar izrecno poudarja tudi v pritožbi. Ker torej niso bili podani odpovedni razlogi po 72. členu ZDR, je sodišče prve stopnje utemeljeno ugodilo tožnikovemu zahtevku in razveljavilo odpoved pogodbe o zaposlitvi ter tožniku priznalo vse pravice iz delovnega razmerja do 8.10.2005, kot je uveljavljal s tožbenim zahtevkom.

Pritožba je nadalje neutemeljena v delu, v katerem izpodbija prisojeno odpravnino zaradi razrešitve brez utemeljenega razloga. Po izvedenem dokaznem postopku je namreč sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da nobeden izmed očitkov, ki jih je tožena stranka očitala tožniku v odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ni podan. Tožena stranka je v odpovedi navedla, da se tožnik ni udeleževal kolegijev, da je naročal osnovna sredstva in s tem prekoračil svoja pooblastila, da je v nasprotju z opozorili in navodili poslovodje posloval s hrvaškim podjetjem A. d.o.o., ter da je poslovodji neprestano ugovarjal, tako glede poslovne politike, kakor ostalega, npr. kadrovski politiki, ter se ni podredil generalni politiki poslovanja, organizacije in kadrovanja, kljub svojemu manjšinskemu stališču. Glede udeležbe na kolegijih je sodišče prve stopnje na podlagi predloženih zapisnikov ugotovilo, da se je tožnik redno udeleževal kolegijev, ki ji je poslovodja delodajalca (M.S.) pričel uvajati zaradi organizacijskih in poslovnih potreb in so ga poleg poslovodje sestavljali še trije direktorji. Poleg navedenih kolegijev so bili organizirani tudi tedenski sestanki treh operativnih direktorjev, izostanka iz teh kolegijev pa tožena stranka tožniku v odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni očitala in njegova neudeležba na teh sestankih za presojo ni bila relevantna. V zvezi z očitkom naročanja osnovnih sredstev, kar naj bi bilo v nasprotju z delitvijo zadolžitev, kot so bile določene na kolegiju dne 6.4.2005 (priloga B/2), je sodišče prve stopnje ugotovilo, da so očitki v odpovedi povsem nekonkretizirani in neopredeljeni, tožena stranka pa v sodnem postopku tega očitka ni uspela dokazati. Predložila je namreč dva računa, ki pa jih sodišče zaradi prekluzije dokazov po 286. členu ZPP ni upoštevalo, saj sta bila predložena po koncu prvega naroka za glavno obravnavo, tudi sicer je s tem v zvezi pravilno ugotovilo, da računa ne dokazujeta, da bi sredstva naročil tožnik. V celoti je tudi zavrnilo očitek, da se tožnik ni podredil generalni politiki poslovanja tožene stranke, saj je sodišče na podlagi izpovedi tožnika in direktorja M.S. ugotovilo, da so bila določena nesoglasja ob pripojitvi, glede katerih je tožnik izrazil svoje stališče, da pa to vprašanje ni bilo tako pereče, da bi se obravnavalo na kolegijih oziroma da bi bili s tem v zvezi sprejeti kakšni sklepi oziroma smernice.

Sodišče prve stopnje je natančno preverilo očitek, da je tožnik v nasprotju z navodili direktorja M.S. posloval s podjetjem A. d.o.o.. Iz zapisnika kolegija  z dne 31.5.2005 (priloga B/4) izhaja, da je položaj hrvaške stranke zahteval preučitev, saj je skupni dolg do tožene stranke dne 31.5.2005 znašal 47.692,54 EUR (vsi odprti in še ne plačani računi za prodajo kave, reklamnega materiala, strojev za kuhanj kave in drugo). Ugotovljeno je bilo, da A. d.o.o. dolguje tudi J.M.B. 40.000,00 EUR, za kar ima bančno garancijo. Direktor S. je zahteval hitro izterjavo, pri čemer je strategija podjetja predvidevala rast tega koncesionarja in njegov samostojni finančni razvoj,  družba pa lahko in mora svojemu koncesionarju nuditi vso podporo pri prodaji kave, ga poučiti o kvaliteti in ugodnostih, ki mu jih lahko nudi (marketing, znano blagovno znamko, pripadnost veliki družbi, ...). Iz zapisnika nadalje izhaja, da se je določil plan vračanja, ter da lahko A. d.o.o. dolguje toženi stranki največ do 20.000,00 EUR, to pa bi se predvidoma uresničilo v šestih mesecih. Za vse nabave, ki bodo presegale skupni dolg 20.00,00 EUR, pa bo moral A. d.o.o. plačevati vnaprej. Po proučitvi vse listinske dokumentacije v spisu je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je do 31.5.2005 dolg A. d.o.o. dejansko znašal že 63.588,54 EUR, zato je v obdobju do naslednjega kolegija dne 21.6.2005 (priloga B/5) narasel za 11.634,00 EUR, glede česar je tožnik verodostojno pojasnil, da je bila kava J.M., ki jo je nabavljal izključno hrvaški kupec, že nabavljena v skladišču (polovica letne količine se je nabavila že na začetku leta), zato ni mogel kar prekiniti poslovanja s to hrvaško družbo. Tudi po stališču pritožbenega sodišča takšno ravnanje tožnika ni bilo v nasprotju s sklepom kolegija z dne 31.5.2005, saj le ta ni zahteval takojšnje prekinitve sodelovanja, temveč šestmesečni načrt, v katerem bi se dolg zmanjšal na 20.000,00 EUR. Ker je tožnik pojasnil, da je že po enem mesecu dosegel rezultat, da se je dolg začel zmanjševati, sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, da je kupec dobavljeno kavo tudi plačeval, kot izkazuje členitev prometa banke ... z dne 30.5.2005, 2.6.2005, 27.6.2005 (priloga B/14), prodaja temu kupcu pa je tekla naprej tudi po razrešitvi tožnika, tožniku ni bilo omogočeno, da bi izpeljal načrt vračanja dolga hrvaškega kupca, razrešitev iz tega razloga pa je glede na zgoraj navedeno v celoti neutemeljena. Zato je bil tožniku na podlagi 11. člena pogodbe o zaposlitvi, po kateri mu v primeru razrešitve brez utemeljenega razloga pripada odpravnina v višini najmanj šestkratnega zneska njegove zadnje mesečne plače, prisojen vtoževani znesek 9.600,000,00 SIT, glede na dejstvo, da je njegova zadnja plača znašala 1.600.000,00 SIT (priloga (A/7).

Tožeča stranka ni uspela le z neznatnim delom zahtevka, glede zavrnitve tožbenega zahtevka na razveljavitev 2. odst. 13. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 1.4.2005, oziroma podrejeno na ugotovitev neobstoja navedene določbe, zato je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da mora tožniku v celoti povrniti stroške postopka, v skladu s 154. členom ZPP. Stroške postopka je odmerilo ob upoštevanju Odvetniške tarife (Uradni list RS, št. 67/2003 s spremembami; v nadaljevanju: OT), svojo odločitev glede posameznih postavk je natančno obrazložilo, zato ne držijo pritožbene navedbe, da se odločitve v tem delu ne da preizkusiti.

Zaradi vsega navedenega je bilo potrebno pritožbo zavrniti in v skladu z določbo 353. člena potrditi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k boljši razjasnitvi stvari, zato tožeča stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo, v skladu z 2. odst. 165. člena, v povezavi s 155. členom ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.