VDS sodba in sklep Pdp 1158/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-11-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plača - osnovna plača - pričakovani delovni rezultati - destimulacija

Ker je bilo v tožnikovi pogodbi o zaposlitvi (glede na panožno in podjetniško kolektivno pogodbo) dogovorjeno, da je dolžan za osnovno plačo doseči pričakovane delovne rezultate (ki jih ni dosegel), njegov tožbeni zahtevek za plačilo razlike do osnovne plače ni upravičen.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba:

- v I/1. in I/2. točki izreka delno spremeni, tako da se v tem delu glasi:

"I/1. Zavrne se tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka obračunati in plačati tožniku premalo izplačano plačo iz naslova provizije in osnovne plače v bruto znesku 21.441,65 EUR in sicer v mesečnih zneskih:

- 492,89 EUR z zapadlostjo dne 15. 09. 1999

- 492,89 EUR z zapadlostjo dne 15. 10. 1999

- 523,01 EUR z zapadlostjo dne 15. 11. 1999

- 523,01 EUR z zapadlostjo dne 15. 12. 1999

- 535,65 EUR z zapadlostjo dne 15. 01. 2000

- 535,65 EUR z zapadlostjo dne 15. 02. 2000

- 535,65 EUR z zapadlostjo dne 15. 03. 2000

- 535,65 EUR z zapadlostjo dne 15. 04. 2000

- 551,73 EUR z zapadlostjo dne 15. 05. 2000

- 551,73 EUR z zapadlostjo dne 15. 06. 2000

- 572,15 EUR z zapadlostjo dne 15. 07. 2000

- 572,15 EUR z zapadlostjo dne 15. 08. 2000

- 572,15 EUR z zapadlostjo dne 15. 09. 2000

- 572,15 EUR z zapadlostjo dne 15. 10. 2000

- 572,15 EUR z zapadlostjo dne 15. 11. 2000

- 572,15 EUR z zapadlostjo dne 15. 12. 2000

- 597,89 EUR z zapadlostjo dne 15. 01. 2001

- 597,89 EUR z zapadlostjo dne 15. 02. 2001

- 597,89 EUR z zapadlostjo dne 15. 03. 2001

- 603,28 EUR z zapadlostjo dne 15. 04. 2001

- 603,28 EUR z zapadlostjo dne 15. 05. 2001

- 603,28 EUR z zapadlostjo dne 15. 06. 2001

- 603,28 EUR z zapadlostjo dne 15. 07. 2001

- 629,82 EUR z zapadlostjo dne 15. 09. 2001

- 629,82 EUR z zapadlostjo dne 15. 10. 2001

- 646,83 EUR z zapadlostjo dne 15. 03. 2002

- 646,83 EUR z zapadlostjo dne 15. 04. 2002

- 646,83 EUR z zapadlostjo dne 15. 05. 2002

- 646,83 EUR z zapadlostjo dne 15. 06. 2002

- 646,83 EUR z zapadlostjo dne 15. 07. 2002

- 646,83 EUR z zapadlostjo dne 15. 08. 2002

- 674,00 EUR z zapadlostjo dne 15. 09. 2002

- 674,00 EUR z zapadlostjo dne 15. 10. 2002

- 674,00 EUR z zapadlostjo dne 15. 11. 2002

- 674,00 EUR z zapadlostjo dne 15. 12. 2002

- 687,48 EUR z zapadlostjo dne 15. 01. 2003

od teh bruto zneskov obračunati ter plačati z zakonom določene prispevke za socialno varnost ter davek od osebnih prejemkov, neto razlike pa izplačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posamičnega zneska do plačila, v roku 8 dni, pod izvršbo.

I/2. Zavrne se tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna obračunati in plačati tožniku premalo izplačano stimulacijo v bruto znesku 233,41 EUR in sicer v mesečnih zneskih:

- 0,92 EUR z zapadlostjo dne 15. 05. 2001

- 2,77 EUR z zapadlostjo dne 15. 06. 2001

- 12,13 EUR z zapadlostjo dne 15. 09. 2001

- 14,11 EUR z zapadlostjo dne 15. 12. 2001

- 29,73 EUR z zapadlostjo dne 15. 07. 2002

- 31,75 EUR z zapadlostjo dne 15. 08. 2002

- 37,64 EUR z zapadlostjo dne 15. 09. 2002

- 39,68 EUR z zapadlostjo dne 15. 10. 2002

- 43,81 EUR z zapadlostjo dne 15. 12. 2002

od teh bruto zneskov obračunati ter plačati z zakonom določene prispevke za socialno varnost ter davek od osebnih prejemkov, neto razlike pa izplačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posamičnega zneska do plačila, v roku 8 dni, pod izvršbo."

- v I/3. in III. točki izreka delno razveljavi (glede odločitve o tožbenem zahtevku za plačilo iz naslova destimulacije v višini 1.847,03 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi in glede stroškov postopka) in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba tožene stranke in v celoti pritožba tožnika zavrneta in se potrdi nespremenjeni in nerazveljavljeni del izpodbijane sodbe (I/3. in II. točka izreka).

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Revizija glede odločitve o tožbenem zahtevku za plačilo stimulacije, zakonskih zamudnih obresti od regresa za letni dopust, nadomestila za čas odsotnosti z dela, odškodnine za neizkoriščeni letni dopust, stroškov prevoza na delo in z dela ter dela plače iz naslova uspešnosti poslovanja se ne dopusti.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da je dolžna tožena stranka tožniku obračunati in plačati premalo izplačano plačo iz naslova provizije in osnovne plače v bruto znesku 5.138.318,40 SIT v mesečnih zneskih, ki so razvidni iz izreka, od bruto zneskov obračunati in plačati z zakonom določene prispevke za socialno varnost in davek od osebnih prejemkov, neto razliko pa izplačati z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska do plačila, v EUR po menjalnem tečaju (I/1. točka izreka), premalo izplačano stimulacijo v bruto znesku 55.935,00 SIT v mesečnih zneskih, ki so razvidni iz izreka, od bruto zneskov obračunati in plačati z zakonom določene prispevke za socialno varnost in davek od osebnih prejemkov, neto razliko pa izplačati z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska do plačila, v EUR po menjalnem tečaju (I/2. točka izreka), 442.261,57 SIT neto plače iz naslova premalo izplačane plače na račun destimulacij, na navedeni znesek obračunati pripadajoče davke in prispevke, ustrezni neto znesek pa izplačati z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov, ki so razvidni iz izreka, vse v EUR po menjalnem tečaju (I/3. točka izreka) ter zakonske zamudne obresti od plačanega regresa za letni dopust za leto 2003 od zneska 180.276,79 SIT od 1. 5. 2003 do 4. 2. 2005 in za leto 2004 od zneska 185.874,51 SIT od 1. 5. 2004 do 4. 2. 2005, v EUR po menjalnem tečaju (I/4. točka izreka). Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek za plačilo neizplačane plače iz naslova nadur v bruto znesku 2.611.282,00 SIT, odvod prispevkov za socialno varnost in davka od osebnih prejemkov ter izplačilo neto preostanka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II/1. točka izreka), premalo izplačanega nadomestila plače za čas bolniškega staleža v bruto znesku 133.936,00 SIT, odvod prispevkov za socialno varnost in davka od osebnih prejemkov ter izplačilo neto preostanka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II/2. točka izreka), odškodnine za neizkoriščeni letni dopust v višini 219.836,00 SIT s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II/2. točka izreka), potnih stroškov v službene namene v višini 1.208.232,00 SIT neto s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II/4. točka izreka), stroškov prevoza na delo in z dela v višini 185.740,00 SIT neto s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II/5. točka izreka) ter dela plače na podlagi uspešnosti poslovanja v višini 200.000,00 SIT neto s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (II/6. točka izreka). Poleg tega je sodišče prve stopnje odločilo, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka (III. točka izreka).

Zoper zavrnilni del navedene sodbe in zoper odločitev o stroških postopka (II. in III. točka izreka) se je iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožil tožnik. Pritožbenemu sodišču je predlagal, da izpodbijani del sodbe spremeni in tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oziroma ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navedel je, da iz njegovih pogodb o zaposlitvi izhaja, da je sklenil delovno razmerje za polni delovni čas, torej 40 ur tedensko. Skladno s planom aktivnosti je delo opravljal v pisarni na sedežu poslovne enote tožene stranke in na terenu: dnevno je moral opraviti vsaj dvajset telefonskih klicev novim potencialnim kupcem, tri obiske na terenu, ustno poročati na dnevnih sestankih pri organizatorju prodaje ter izpolnjevati opisna poročila o kontaktih, telefonskih klicih ter poslanih pismih. Poleg tega je moral opraviti še druga dela, ki so razvidna iz plana aktivnosti. O opravljenih obiskih na terenu je vodil evidenco, ki predstavlja verodostojen dokaz, čeprav je pristojni delavci niso odobrili, saj gre za sestavni del tožnikove obveznosti in potrjuje, da je svoje delovne obveznosti izpolnil. Tožena stranka poročil o delu ni predložila niti ni ugovarjala tožbenemu zahtevku po višini, zaradi česar bi mu sodišče prve stopnje moralo ugoditi, tudi zato, ker je v obrazložitvi izpodbijane sodbe zapisalo, da tožnik ni bil agent tožene stranke v smislu pogodbe o trgovskem zastopanju. Zanj bi tožena stranka morala voditi evidenco opravljenih nadur, še posebej, ker mu je predpisala redne delovne obveznosti, za čas odsotnosti z dela zaradi poškodbe pa bi morala nadomestilo plače izplačevati skladno s podjetniško kolektivno pogodbo, ki mu priznava večji obseg pravic glede na zakon. Ustrezen zahtevek je podal pri vodji z ustno izjavo. Ker gre za denarno terjatev, jo je mogoče uveljavljati neposredno pred sodiščem. V tem delu je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, glede povrnitve potnih stroškov za uporabo osebnega vozila v službene namene pa je nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni ugotavljalo, ali obiski na terenu z lastnim vozilom predstavljajo službeno pot. Gre za delovno obveznost vsakega zavarovalnega zastopnika, zaradi česar bi mu morala tožena stranka zagotoviti ustrezno prevozno sredstvo ali mu povrniti nastale stroške. Imel je trajno napotilo za opravljanje službenih potovanj, njegova evidenca prevoženih poti ni nastala za potrebe sodnega spora, ampak jo je sestavljal sproti ter o tem seznanjal svojega nadrejenega. Podjetniška kolektivna pogodba je v tem delu nezakonita (določba, da se zavarovalnemu zastopniku lahko izplačajo tudi potni stroški, ki so nastali pri sklepanju zavarovanj), saj bi moral biti kot vsak delavec upravičen do povrnitve vseh stroškov, ki so nastali. Gre za pravico, ki ne more biti vezana na sklenitev zavarovanja. Obveznost po pogodbi o zaposlitvi je obligacija prizadevanja - za razliko od obligacije uspeha, ki velja za pogodbo o delu oziroma pogodbo o trgovskem zastopanju, zaradi česar plačila iz pogodbe o zaposlitvi ne morejo biti odvisna od uspeha pri delu. Tudi stališče sodišča prve stopnje, da potni stroški, ki so tožniku nastali, niso bili verificirani s strani tožene stranke, ni pravilno, saj je v nasprotju z izvedenimi dokazi, predvsem izpovedbama prič I.B. In N.G.R.. Iz izpovedbe organizatorja zastopnikov I.B. tudi izhaja, da so delavci lahko kadarkoli uporabljali prostore, telefone in računalniško opremo v poslovni enoti na sedežu tožene stranke, posebna evidenca pa, razen za primere obvezne prisotnosti, ni obstajala. Ker tožena stranka drugih dokazov ni predlagala, niti ni tožbenemu zahtevku za plačilo stroškov prevoza na delo in z dela ugovarjala po višini, bi mu bilo potrebno ugoditi. Zaradi načela enakosti pa je tožnik upravičen do nagrade na podlagi uspešnosti poslovanja v zahtevanem znesku, za vsa leta, ko so ostali delavci tožene stranke takšno nagrado prejeli. Vsi delavci so namreč delili usodo družbe, kar pomeni, da je bil interni akt tožene stranke, s katerim je zavarovalne zastopnike izvzela iz sistema nagrajevanja v obliki dela plače iz naslova uspešnosti poslovanja, nezakonit. Pri odločanju o povrnitvi stroškov postopka pa je bistveno, da je tožnik s tožbo uspel v višini 55,28 %, da je imel v postopku pravno pomoč odvetnika in da priglašeni stroški tožnika (5.393,44 EUR glede enega pooblaščenca) znašajo bistveno več od priglašenih stroškov tožene stranke. Iz tega razloga bi mu morala tožena stranka povrniti pretežni del pravdnih stroškov, odločitev sodišča prve stopnje, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka, pa nima osnove v zakonu, saj je tožnik s to odločitvijo oškodovan.

Tožena stranka je vložila pritožbo zoper ugodilni del izpodbijane sodbe in zoper odločitev o stroških postopka (I. in III. točka izreka) iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Navedla je, da delavcu pripada osnovna plača le za polni delovni čas, vnaprej določene delovne rezultate in normalne pogoje dela, kar pomeni, da lahko delodajalec v nasprotnem primeru osnovno plačo zniža. Edina omejitev je izhodišča plača, določena v tarifni prilogi kolektivne pogodbe. Glede na interne akte tožene stranke pogoji za izplačilo plače nad izhodiščno plačo ne morejo biti izpolnjeni, če ni dosežen vsaj osnovni plan, ki je določen s pogodbo o zaposlitvi. L.M. je provizije za tožnika obračunavala in je s posamičnimi primeri obrazložila način izračuna stimulativnega dela plače, preostale priče pa takšnih nalog niso opravljale in o tem ne morejo verodostojno pričati, ampak lahko podajo le svoje mnenje. Glede tega bi bilo potrebno izvesti dodatni dokaz z zaslišanjem delavke tožene stranke L.M., ki je plače obračunavala. Tožnikova plača je bila sestavljena iz osnovne plače, dela plače za delovno uspešnost in dodatkov, del plače za delovno uspešnost je predstavljal tisti del ustvarjenih provizij, ki je presegal v pogodbi o zaposlitvi določeno plačo. To pomeni, da se je upošteval celotni znesek provizij (tudi iz naslova dolgoročnosti zavarovalnih polic), od katerega se je odštel znesek osnovne plače. Celotna provizija je bila le računska kategorija in ni predstavljala neposrednega zaslužka delavca. Glede na to je imela dvojno naravo: predstavljala je sredstvo za ugotavljanje pričakovanih rezultatov dela ter se uporabljala za obračun delovne uspešnosti oziroma stimulacije. Izjave L.M. ni mogoče razumeti tako, kot izhaja iz izpodbijane sodbe, saj ne enači provizije s plačo oziroma iz nje ne izhaja, da se provizija izplača namesto plače. Četudi bi bila provizija v posameznem mesecu enaka nič, bi namreč tožnik kljub temu prejel osnovno plačo (z destimulacijo).

Poleg tega je tožena stranka podala odgovor na pritožbo tožnika, v katerem je prerekala njegove navedbe. Dodala je, da zavarovalni zastopniki niso imeli določenega delovnega časa, svoje delo so opravljali, kadar jim je ustrezalo. Pričakovani rezultati dela pri toženi stranki niso bili določeni tako, da bi bilo potrebno opravljati nadurno delo, plača pa je določena fleksibilno. Glede razlike v nadomestilu plače, ki ga tožnik zahteva, niso relevantne določbe podjetniške kolektivne pogodbe, saj urejajo le tista nadomestila plače, ki jih krije delodajalec, ne pa tudi nadomestila plače za primer poškodbe izven dela. Zahtevo za koriščenje izrednega dopusta bi moral tožnik podati v pisni obliki pooblaščeni osebi. Del plače iz naslova uspešnosti poslovanja pa mu ne pripada. Vsi delavci pri toženi stranki so imeli pravico do variabilnega dela plače, ker je tožnik ta del plače prejel mesečno, če je za to izpolnil pogoje, ni mogel prejeti še dodatne stimulacije konec leta. Tudi potne stroške so mu celotno obdobje izplačali v celoti - tiste, ki so bili predvideni ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi. Skladno s tem ni bil upravičen do povračila za poti, za katere ni prejel pisnega naloga nadrejenih. V kolikor se je odločil, da bo obiskoval stranke v oddaljenih krajih, bi prejel povrnjene stroške za prevoz edino v primeru, če bi toženi stranki skladno s pogodbo o zaposlitvi navedel utemeljene razloge in če bi za to izpolnjeval pogoje. Glede stroškov postopka pa je tožena stranka v odgovoru na pritožbo navedla, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna. Tožnik je stroške povzročil v pretežni meri sam, pri tem ni šlo za potrebne stroške. Ves čas postopka ga je zastopal pooblaščenec oziroma njegov substitut, pri čemer ni jasno, zakaj je v zvezi z naroki za glavno obravnavo potreboval še enega pooblaščenca ter zakaj je pooblastil odvetniško družbo s sedežem v kraju, ki je približno 150 km oddaljen od kraja sodišča, na naroku za glavno obravnavo dne 16. 6. 2006 pa so stroški postopka nastali le zato, ker tožniku ni ustrezala navzočnost substituta, ampak je prosil za preložitev, da bo lahko navzoč njegov pooblaščenec.

Pritožba tožnika je neutemeljena, pritožba tožene stranke pa je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri tem pa je skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje sicer ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pa zaradi zmotne materialno pravne presoje deloma neutemeljeno in deloma preuranjeno ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo prikrajšanja pri plači, stimulacije in destimulacije.

Pravni akt, ki je v obdobju, na katerega se nanaša tožbeni zahtevek za plačilo po pogodbi o zaposlitvi dogovorjene osnovne plače, podrobneje urejal področje plač, je bila Splošna kolektivna pogodba za gospodarske dejavnosti (SKPgd; Ur. l. RS, št. 40/97 in nadaljnji). Skladno s 43. členom SKPgd je bila plača delavca sestavljena iz osnovne plače, dodatkov, dela plače na podlagi doseganja delovne uspešnosti ter dela plače iz naslova uspešnosti poslovanja (1. odstavek), osnovna plača za polni delovni čas, vnaprej predvidene določene delovne rezultate in normalne delovne pogoje, s katerimi je bil seznanjen pred sklenitvijo delovnega razmerja, pa ni mogla biti nižja od izhodiščne plače iz tarifne priloge k SKPgd (3. odstavek). Enako je bilo določeno v Kolektivni pogodbi za zavarovalstvo Slovenije (KP dejavnosti; Ur. l. RS, št. 60/98 in nadaljnji) in v 48. členu Kolektivne pogodbe tožene stranke (podjetniška KP, priloga B6), ki je v 49. členu poleg tega ločeno uredila osnovno plačo zavarovalnega zastopnika in njegove planske obveznosti: v primeru, če mesečnega osnovnega plana produkcije ni dosegel, se mu je osnovna plača sorazmerno znižala po kriterijih iz Pravilnika o nagrajevanju zavarovalnih zastopnikov.

Za osnovno plačo so morali zavarovalni zastopniki za osebna zavarovanja (vključno s tožnikom) dosegati pričakovane delovne rezultate: izvršiti osnovni plan produkcije in dosledno izvajati planirane aktivnosti. Posamezni elementi za izračun njihove osnovne plače so bili nadalje določeni v splošnem aktu, pri čemer so morali ustvariti mesečno produkcijo zavarovalne vsote za doživetje pri mešanem življenjskem zavarovanju in predvidene vsote vplačanih premij pri renti in življenjskem zavarovanju za čisti rizik smrti v višini provizije, enaki znesku bruto plače 1. plačilnega razreda V. tarifnega razreda, in skleniti vsaj 4 nova zavarovanja (oziroma po aneksu št. 2 podjetniške KP z dne 3. 7. 2002, ki je veljal od 1. 7. 2002, vsaj 5 novih zavarovanj ter ustvariti skupno mesečno premijo v višini najmanj 100,00 EUR). V nasprotnem primeru se je njihova osnovna plača znižala sorazmerno odstotku nedoseženega osnovnega plana produkcije po kriterijih iz Pravilnika o nagrajevanju zavarovalnih zastopnikov.

Glede na citirane določbe stališče sodišča prve stopnje, da tožnik v nobenem primeru ni mogel prejemati plače, ki je nižja od osnovne (in izhodiščne) plače, ni pravilno. Njegova plača je bila urejena v pogodbah o zaposlitvi z dne 26. 2. 1999 in z dne 23. 2. 2000 (prilogi A1 in A2). Iz 3. člena prve citirane pogodbe o zaposlitvi izhaja, da je bil razporejen v V.a zahtevano skupino - 1. tarifni razred in da je bila njegova osnovna plača za delo, dogovorjeno s to pogodbo, in pričakovane delovne rezultate (glede na osnovni plan produkcije in plan aktivnosti dela) na dan sklenitve pogodbe bruto 115.460,90 SIT (1. odstavek 3. člena). Za navedeno plačo je bil tožnik dolžan dosegati pričakovane delovne rezultate, to je izvršiti osnovni plan produkcije in dosledno izvajati aktivnosti dela zavarovalnih zastopnikov, kar predstavlja prilogo in sestavni del te pogodbe (2. odstavek 3. člena). V drugi pogodbi o zaposlitvi je spremenjen le znesek osnovne plače (bruto 128.363,52 SIT na dan 23. 2. 2000). K obema pogodbama o zaposlitvi je bil priložen plan produkcije, pri prvi pogodbi je moral tožnik v tekočem mesecu ustvariti produkcijo zavarovalne vsote za doživetje pri mešanem življenjskem zavarovanju in predvideno vsoto vplačanih premij pri renti, ki ob predvidenih provizijskih stopnjah in predvidenem tečaju zagotavlja provizijo v višini 115.461,00 SIT in skleniti vsaj 4 nova zavarovanja, kar predstavlja 100 % plan produkcije, pri čemer je glede na izpolnjevanje osnovnega plana po mesecih prejel v primeru, če je plan dosegel pod 80 % 80 % osnovne plače, od 80 % do 100 % ustrezni del osnovne plače oziroma nad 100 % celotno osnovno plačo skupaj s presežkom. Podobno izhaja iz sledeče pogodbe o zaposlitvi, le da je znesek prilagojen znesku osnovne plače.

Tožnik je bil s Pravilnikom o nagrajevanju zavarovalnih zastopnikov z dne 21. 1. 1999 (priloga B2), ki podrobneje določa provizioniranje sklenjenih zavarovalnih polic, ob podpisu prve pogodbe o zaposlitvi seznanjen (razvidno iz izjave z dne 24. 2. 1999). V spornem obdobju je prejemal osnovno plačo, ki je bila znižana ali zvišana (glede na doseženo provizijo), pri čemer je v vsakem mesecu prejel (ne glede na višino provizije) vsaj 80 % v pogodbi o zaposlitvi dogovorjene osnovne plače (ki je bila višja od izhodiščne plače za ustrezni tarifni razred v tarifni prilogi KP dejavnosti oziroma SKPgd). S tožbenim zahtevkom pa je poleg tega uveljavljal še plačilo celotne osnovne plače, do katere ne more biti upravičen. Upravičen bi bil eventualno do razlike v plači - v primeru, če je tožena stranka ne bi izračunavala pravilno oziroma v skladu s svojimi internimi akti. Ker je način izračuna razviden iz prilog k plačilnim listam za obdobje od marca 1999 do januarja 2003 (priloga A4) in ker ga je mogočo preveriti, saj točno pove, koliko je v posameznem mesecu znašal predvideni plan, v kolikšni meri ga je tožnik izpolnil in do kolikšne stimulacije oziroma destimulacije je bil posledično upravičen (in jo prejel), pa je njegov tožbeni zahtevek iz tega naslova neutemeljen v celoti.

Pri takšni presoji je pritožbeno sodišče upoštevalo tudi, da iz aktov tožene stranke niti ne izhaja, da je bila provizija znesek, namenjen za neposredno plačilo zavarovalnim zastopnikom (ne predstavlja neposrednega zaslužka), ampak je predstavljala osnovo za obračun stimulacije oziroma delovne uspešnosti. Ker pa so bile vanjo vključene tudi provizije iz naslova dolgoročnosti zavarovanih polic (postavka "police nad dve leti" v prilogah plačilnih list; za mesec april 2001 na primer 2,00 DEM za eno polico), je neutemeljen tudi tožbeni zahtevek za plačilo prikrajšanja pri stimulaciji.

Ker na podlagi navedenih razlogov tožbeni zahtevek za plačilo zneska osnovne plače po pogodbi o zaposlitvi in stimulacije iz naslova dolgoročnih zavarovalnih polic ni utemeljen, je pritožbeno sodišče delno ugodilo pritožbi tožene stranke in po določbi 4. točke 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo v I/1. in I/2. točki izreka tako, da je tožbeni zahtevek v tem obsegu zavrnilo.

Glede tožbenega zahtevka za plačilo destimulacije, ki se nanaša na obdobje od maja 2005 do junija 2006, pa je potrebno upoštevati Zakon o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02), ki - enako kot pred tem veljavni akti - ne prepoveduje znižanja osnovne plače v primeru, ko delavec predvidenih delovnih rezultatov ne dosega. Iz tega razloga niso nezakoniti interni akti tožene stranke (Pravilnik o določitvi kriterijev pričakovanih rezultatov dela in obračunu dela plače za delovno uspešnost zavarovalnega zastopnika za osebna zavarovanja z dne 3. 1. 2005; priloga B12) kot tudi ne samo dejstvo, da se je tožniku destimulacija (negativni del plače iz naslova delovne uspešnosti) obračunala, kot je zmotno menilo sodišče prve stopnje. Na podlagi takšnega izhodišča se v nadaljnjo presojo tožbenega zahtevka iz tega naslova ni spuščalo (ni ugotavljalo niti, ali je tožena stranka stimulativni del plače izračunala na podlagi svojih internih aktov in skladno z njimi ter od kakšnega zneska osnovne plače tožnika jih je odštela oziroma kakšno plačo mu je izplačala).

Ker je zaradi opisane zmotne materialnopravne presoje dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno, je pritožbeno sodišče po določbi 355. člena ZPP v I/3. točki izreka izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo v okviru dokaznih predlogov strank (predvsem predloga po predložitvi plačilnih list, ki ga je podal tožnik na naroku za glavno obravnavo dne 19. 9. 2006) dopolniti dokazni postopek in presoditi, ali je tožnik v spornih mesecih prejel plačo skladno s pogodbo o zaposlitvi, internimi akti tožene stranke, kolektivnimi pogodbami in ne nazadnje zakonom.

Za razveljavitev izpodbijanega dela sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje se je pritožbeno sodišče odločilo kljub določbi 30. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 4/02) v zvezi z 2. odstavkom 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D; Ur. l. RS; št. 45/08), ki sodišču druge stopnje zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter bistvene kršitve določb postopka prepoveduje razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, če bi bilo nepravilnosti mogoče popraviti z dopolnjeno ali ponovljeno izvedbo dokazov oziroma izvedbo drugih dejanja pred sodiščem druge stopnje. V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje tožnikov zahtevek iz naslova destimulacije zavrnilo že na podlagi zmotnega izhodišča, da plače nikoli ni mogoče znižati pod osnovno plačo, kot je dogovorjena s pogodbo o zaposlitvi, zaradi česar dejanskih izplačil oziroma tega, kaj je tožnik v spornem obdobju prejemal, sploh ni presojalo. To pomeni, da bi moralo pritožbeno sodišče, v kolikor bi razpisalo pritožbeno obravnavo, izvesti nove dokaze oziroma izpeljati celoten dokazni postopek v delu, v katerem bi bilo mogoče odločiti o utemeljenosti tožbenega zahtevka po višini. Takšno postopanje pa ne bi bilo skladno z namenom 30. člena ZDSS-1, ki je zgolj v dopolnitvi in preverjanju dokazov, ki so že bili izvedeni, zaradi česar odločitev o razveljavitvi izpodbijanega dela sodbe in vrnitvi zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje ni v nasprotju s citirano zakonsko določbo.

Ker v preostalem (glede tožbenega zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od regresa za letni dopust, ki mu tožena stranka niti ni posebej ugovarjala) niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je v tem obsegu pritožbeno sodišče njeno pritožbo zavrnilo in po določbi 353. člena ZPP potrdilo nespremenjeni in nerazveljavljeni ugodilni del izpodbijane sodbe.

Skladno s 5. odstavkom 24. člena podjetniške KP določila tega člena, ki so se nanašala na delovni čas oziroma razpored delovnega časa, niso veljala za delavce, razporejene na delovno mesto zavarovalnega zastopnika, ampak je bil delovni čas za te delavce določen s splošnim aktom družbe. V 11. odstavku 53. člena podjetniške KP pa je bilo določeno, da - ker delovni čas zavarovalnih zastopnikov ni določen - zavarovalni zastopniki nimajo pravice do dodatkov za pogoje dela, ki izvirajo iz razporeditve delovnega časa.

Glede na navedeno ni mogoče pritrditi tožnikovim pritožbenim navedbam, da je na podlagi dejstva, da je delo opravljal tudi ob sobotah in nedeljah, potrebno šteti, da je njegov tožbeni zahtevek za plačilo ur, opravljenih preko polnega delovnega časa, utemeljen. O tem tudi ni mogoče sklepati na podlagi nadaljnjega dejstva, da so bile njegove delovne zadolžitve vnaprej predpisane v planu aktivnosti dela (skladno s katerim je moral dnevno opraviti vsaj 20 telefonskih klicev novim potencialnim zavarovancem, tri obiske na terenu, ustno poročati o izvrševanju plana, izpolnjevati pisna poročila, reševati morebitne reklamacije, opravljati pregled nad realizacijo ter mesečno skleniti vsaj štiri nova zavarovanja). Iz evidenc o obiskih na terenu, ki jih je predložil za obdobje od 14. 4. 1999 do 9. 7. 2002 (priloga A6), niti ni razvidno, koliko ur je tožnik delal, iz evidence o sobotnem in nedeljskem delu za obdobje od 29. 4. 1999 do 17. 8. 2001 (priloga A18) pa je razvidno le, da je občasno delal tudi na navedena dneva. Glede na dejstvo, da si je kot zavarovalni zastopnik sam odrejal, kako, koliko in kdaj bo delal (kar so potrdile priče L.M., I.B. in N.G.R.) ter da opravljenega dela preko polnega delovnega časa v sodnem postopku ni dokazal, je sodišče prve stopnje njegov tožbeni zahtevek iz tega naslova pravilno zavrnilo (pri čemer je nebistveno, da mu nadurno delo ni bilo odobreno niti da tožena stranka njegovih evidenc o delu ni odobrila - sama pa takšnih evidenc niti ni mogla voditi, saj se je delo pretežno opravljalo na terenu).

Nadomestilo plače za čas odsotnosti z dela je bilo urejeno v 55. členu podjetniške KP, ki je v prvem odstavku določal posamezne primere odsotnosti z dela (bolezen, poklicna bolezen ali nesreča pri delu, letni dopust, dela prost dan po zakonu, izobraževanje po napotilu ali v interesu družbe, preventivni zdravstveni pregledi ter drugi primeri, določeni z zakonom, kolektivno pogodbo ali splošnimi akti družbe), v 2. odstavku pa, da v vseh navedenih primerih (razen v prvem: bolezen) pripada delavcu nadomestilo plače v višini 100 % osnove. S citirano določbo nadomestilo plače zaradi poškodbe izven dela ni bilo posebej urejeno (kot zmotno meni tožnik), kar pomeni, da je bil tudi v tem primeru delavec upravičen do nadomestila v enaki višini kot v primeru odsotnosti z dela zaradi bolezni. Tožena stranka je zato v spornem obdobju tožniku nadomestilo plače pravilno izplačevala v višini 80 % osnove skladno s 3. alineo 2. odstavka 31. člena Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (ZZVZZ; Ur. l. RS, št. 9/92 in nadaljnji).

Prav tako ni utemeljen tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za neizrabljeni letni dopust zgolj na podlagi 1. odstavka 26. člena podjetniške KP, ki je dal delavcu pravico do odsotnosti z dela z nadomestilom plače do največ sedem delovnih dni v letu, med drugim zaradi izobraževanja v lastnem interesu. Četudi je tožnik predložil fotokopijo indeksa, iz katerega je razvidno, da je 15. 2. 2000 diplomiral na Višji upravni šoli (priloga A7), to še ne pomeni, da bi mu morala tožena stranka na podlagi dejstva, da v času študija ni koristil študijskega dopusta, plačati odškodnino, saj bi morali biti za to izpolnjeni vsi elementi odškodninske odgovornosti. Iz tega razloga oziroma ker tožnik v sodnem postopku ni niti zatrjeval niti dokazal, da bi izredni dopust sploh zahteval, je sodišče prve stopnje njegov tožbeni zahtevek iz tega naslova utemeljeno zavrnilo.

Skladno s KP dejavnosti je bil delavec za prevoz na delo in z dela upravičen do povračila stroškov v višini stroškov javnega prevoza (3. točka 52. člena). Podjetniška KP pa je v 3. odstavku 3. točke 59. člena določala, da so se delavcem, ki so bili razporejeni na delovno mesto zavarovalni zastopnik, v primeru doseganja 100 % plana produkcije in števila zavarovanja ter aktivnosti dela, izplačali tudi potni stroški, ki so nastali pri sklepanju zavarovanj - na podlagi pisnega naloga organizatorja zastopniške mreže na PE, ki je vodil zastopnika, in organizatorja na centrali. Skladno s tarifno prilogo k podjetniški KP je to pri osebnih zavarovanjih pomenilo za vsako sklenjeno življenjsko ali rentno zavarovanje ob pogoju izpolnitve polne mesečne planske obveze 1.000,00 SIT.

Skladno s Pravilnikom o službenih potovanjih so se izdajali potni nalogi: izdajala jih je tajnica OE. V 14. členu tega pravilnika je bilo določeno, da so se stroški prevoza na službenem potovanju za zavarovalne zastopnike, ki so bili vezani na neposredno pridobivanje zavarovanj (obiski strank) povrnili v skladu s podjetniško KP, največ v višini stroškov, ki so veljali za ostale zaposlene v družbi.

Zgolj na podlagi seznama o opravljenih obiskih na terenu v obdobju od 24. 4. 1999 do 30. 9. 2001 ni mogoče šteti, da je tožnik dokazal svojo upravičenost do povračila stroškov uporabe lastnega vozila v obliki kilometrine. Pri tem je potrebno ugotoviti, da ni šlo za tipične potne stroške, nastale na službeni poti v smislu 3. točke 52. člena SKPgd (ki določa enako kot 3. odstavek 59. člena podjetniške KP, to je, da je delavec za povračilo stroškov, ki mu nastanejo pri opravljanju določenih del in nalog na službeni poti, upravičen do dnevnic in povračila stroškov prevoza), saj je delo redno opravljal na terenu, kot sta povedali priči I.B. in N.G.R. in kot izhaja iz 2. odstavka 2. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 2. 2000. Citiranega določila ni mogoče razumeti tako, kot meni pritožba, da je predstavljal trajni nalog za službene poti, posebnega naloga pa tožnik nikoli ni prejel niti ni tega zatrjeval. Pritožbene navedbe, da je evidence opravljenih kilometrov sproti oddajal toženi stranki, pa predstavljajo pritožbeno novoto. Navajanje novih dejstev in predlaganje novih dokazov v postopku odločanja o pravnem sredstvu je po določilu 1. odstavka 337. člena ZPP izključeno, razen če pritožnik izkaže, da jih brez svoje krive ni mogel navesti in predložiti do prvega naroka za glavno obravnavo oziroma pod pogoji iz 2. odstavka 286. člena ZPP do konca glavne obravnave. Ker tožnik tega ni izkazal, pritožbeno sodišče njegovih navedb pri odločanju o utemeljenosti pritožbe ni upoštevalo.

Prav tako je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da je neutemeljen tožbeni zahtevek za plačilo prikrajšanja, do katerega naj bi prišlo, ker tožnik ni prejel povrnjenih stroškov prevoza na delo in z dela za vsak dan. Tožnik utemeljenosti tega zahtevka ni dokazal, nasprotno izhaja iz izpovedbe prič (I.B. in N.G.R.), to je, da je tožnik le določene dneve prihajal na sedež poslovne enote tožene stranke: za te dni je bil upravičen do povračila stroškov in so mu tudi bili izplačani.

Kot že povedano, je plača delavca sestavljena iz osnovne plače, dodatkov, dela plače na podlagi doseganja delovne uspešnosti in dela plače iz naslova uspešnosti poslovanja (1. odstavek 43. člena SKPgd, 1. odstavek 43. člena KP dejavnosti, 1. odstavek 48. člena podjetniške KP). Skladno s 1. odstavkom 56. člena podjetniške KP sta kriterije za določitev dela plače na podlagi uspešnosti poslovanja določila družba in reprezentativni sindikat ob sprejemu poslovnega načrta ter se hkrati dogovorila, ali se ta del plače izplača v denarju ali v delnicah ter o morebitni odložitvi izplačila. Tožena stranka sicer posebnega dogovora s sindikatom ni sklenila, je pa sprejela Pravilnik o sistemu stimulativnega nagrajevanja in posebnih nagrad za zaposlene pri toženi stranki z dne 30. 3. 2001, ki se je uporabljal od 1. 1. 2001 in urejal stimulacijo kot izplačilo nagrade zaposlenim iz naslova uspešnosti poslovanja družbe kot celote in uspešnosti posamezne organizacijske enote. Do tega so bili upravičeni vsi zaposleni (1. člen), 50 % sredstev je namenjenih skupinski, 50 % sredstev pa individualni stimulaciji (2. odstavek 112. člena). Vendar pa do skupinske stimulacije, ki je bila namenjena nagrajevanju tistih zaposlenih v organizacijskih enotah, ki so v določenem obdobju izkazovale delovno uspešnost nad pričakovanji, niso bili upravičeni zavarovalni zastopniki, za katere je veljal Pravnik o nagrajevanju zavarovalnih zastopnikov (2. odstavek 13. člena). Individualno stimulacijo pa so lahko prejeli le vodje organizacijskih enot (1. odstavek 15. člena).

To pomeni, da tožnik kot zavarovalni zastopnik do dela plače na podlagi uspešnosti poslovanja ni bil upravičen. Kljub temu, da tega dela plače ni mogoče enačiti z delom plače na podlagi doseganja delovne uspešnosti, ureditev pri toženi stranki ni bila diskriminatorna oziroma nezakonita, saj je upoštevala, da so nekateri delavci prejemali variabilni del plače (stimulacijo) na drugi osnovi in ob drugih predpostavkah. Zato je tudi presoja sodišča prve stopnje, ki je tožbeni zahtevek iz tega naslova zavrnilo, pravilna.

Ker v zvezi z zavrnilnim delom sodbe sodišča prve stopnje niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je tožnikovo pritožbo v celoti zavrnilo in po določbi 353. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sodbe.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 3. odstavka 165. člena ZPP. Ker je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo delno razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, je pridržalo odločitev o pritožbenih stroških za končno odločbo.

Ker prisojeni zneski iz naslova stimulacije, zakonskih zamudnih obresti od regresa za letni dopust, nadomestila za čas odsotnosti z dela, odškodnine za neizkoriščeni letni dopust, stroškov prevoza na delo in z dela ter dela plače iz naslova uspešnosti poslovanja ne dosegajo revizijskega minimuma iz 2. odstavka 367. člena ZPP, je bilo potrebno skladno z določbo 5. točke 31. člena ZDSS-1 in določbi 32. člena ZDSS-1 citiranega zakona v zvezi z 2. odstavkom 130. člena ZPP-D odločati tudi o tem, ali se revizija dopusti. Po 1. odstavku 32. člena ZDSS-1 sodišče dopusti revizijo v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o njem še ni odločalo. V obravnavani zadevi ne gre za nobenega izmed navedenih primerov, zaradi česar je pritožbeno sodišče sklenilo, da revizije ne dopusti.

Kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije člen 43,  43/3,  43,  43/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.