VDSS sodba in sklep Pdp 201/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-05-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti

Ker zdravniško spričevalo nima omejenega roka trajanja in ker v sodnem postopku ni bilo ugotovljeno, da tožnik ne bi izpolnjeval zdravstvenih zahtev za opravljanje dela na delovnem mestu, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi, ni podan razlog nesposobnosti za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje razveljavi v tč. 1., 2., delno v tč. 3. (razen glede plačila razlike v plači od julija 2006 do julija 2008 z zakonskimi zamudnimi obrestmi), tč. 4. in tč. 5. izreka ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba zavrne in v nerazveljavljenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da se odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene stranke tožniku z dne 25. 7. 2008 razveljavi; da se ugotovi, da  tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo dne 27. 9. 2008 in še traja; da je tožena stranka tožnika dolžna pozvati nazaj na delo, ki ga je opravljal pred dnem 27. 9. 2008 ter mu izplačati plačo, davščine in prispevke, kot da bi delal, za ves čas od 27. 9. 2008 do ponovnega nastopa nazaj na delo, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznega mesečnega zneska plače od 15. dne za prejšnji mesec, do plačila in mu plačati razliko v plači za čas od julija 2006 do julija 2008, mesečno po 600,00 EUR bruto za vse mesece, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznega mesečnega zneska razlike plače od dneva zapadlosti do plačila, pri čemer se šteje dan zapadlosti vsakega 15. dne v mesecu za prejšnji mesec; da je tožena stranka dolžna plačati tožniku pogodbeno kazen zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v znesku 2.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila ter tožniku povrniti vse pravdne stroške. Sodišče je odločilo, da je tožnik dolžan povrniti toženi stranki stroške postopka v znesku 606,80 EUR v 8 dneh od dneva vročitve sodbe, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila. Odločilo je še, da tožnik sam nosi svoje stroške postopka.

Zoper navedeno sodbo se je pravočasno pritožil tožnik in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo spremeni in zahtevku ugodi oz. podredno sodbo razveljavi in jo vrne v ponovno sojenje sodišču prve stopnje. V pritožbi poudarja, da ni bilo prav nobene potrebe, da je tožena stranka tožnika pošiljala na zdravniške preglede, saj je zdravnica ZD Kranj dne 26. 10. 2005 ugotovila, da je tožnik zdravstveno sposoben in da nima nobenih težav. Enako je bilo ugotovljeno s strani ZVZD dne 7. 3. 2003. Tožena stranka pa je tožnika poslala na zdravniški pregled z napotnico z dne 13. 1. 2007, v kateri je navedeno, da ga pošilja na pregled za dela kontroliranje vhoda na parkirišče in gibanje nezaposlenih po skladišču, to pa so dela varnostnika in ne dela tožnika iz pogodbe o zaposlitvi. Tožnika so šikanirali in neutemeljeno obtoževali, da je bolan in da se mora zdraviti. Tožnik je obiskal zdravnike in se tudi zdravil, njegov nevropsihiater dr. R. pa je v mnenjih z dne 24. 10. 2005 in z dne 6. 6. 2006 zapisal, da je tožnik duševno zdrav in sposoben za delo. Iz tega izhaja, da so tožnika šikanirali, da bi sam zapustil delo, ker pa tega ni storil, so pri toženi stranki v juliju letos izvedli vse potrebno in tožniku prekinili delovno razmerje. Glede vtoževane razlike v plači pa tožnik pojasnjuje, da je prejemal le 1.177,00 EUR bruto plače, moral pa bi prejemati najmanj 1.677,00 EUR bruto, saj bi moral dobivati plačo kot vodja skladišča in je tako prikrajšan za vse mesece od julija 2006 do julija 2008 po 600,00 EUR bruto, kar znaša skupaj 14.400,00 EUR bruto. Sodišče bi moralo postaviti izvedenca finančne stroke, ki bi preveril, kakšno plačo bi tožnik moral dobivati, če bi opravljal delo vodje skladišča, za katero mu je bila obljubljena odločba oz. pogodba s strani direktorja tožene stranke, ki je tožniku zagotavljal, da ima odločbo že sestavljeno in da le čaka na sklep kadrovske komisije. Očitek tožniku, da je še v letu 2007 podpisal pogodbo o zaposlitvi za skladiščnika, je neutemeljen, saj je bil tožnik takrat prisiljen podpisati takšno pogodbo, ker bi sicer ostal brez zaposlitve. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je odgovorila na pritožbo. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno. V odgovoru povzema navedbe iz postopka pred sodiščem prve stopnje, posebej pa poudarja, da je edini, ki lahko presoja o izpolnjevanju zdravstvenih pogojev za zasedbo posameznega delovnega mesta pri toženi stranki pooblaščeni zdravnik, specialist medicine dela. Pri toženi stranki je za opravljanje te dejavnosti pooblaščen Zavod za varstvo pri delu. Zavod je dne 14. 4. 2006 izdal potrdilo, ki ga tožnik ves čas ignorira, da tožnik zdravstvene pogoje za zasedbo delovnega mesta izpolnjuje le za obdobje 1 leta in mora nato ponovno priti na preventivni pregled. Vsa ostala mnenja zdravnikov, na katera se sklicuje tožnik, so v tem sporu povsem brezpredmetna. Iz tožnikove izpovedbe pa tudi jasno izhaja, da je tožnik ves čas vedel, da mu zdravniško spričevalo velja le 1 leto in da bo potem moral ponovno na pregled, sedaj pa trdi, da ga je tožena stranka z napotitvijo na pregled šikanirala. Tožnik tudi ni uspel dokazati, da bi bil upravičen do plače v vtoževani višini. Na podlagi izvedenih dokazov je razvidno, da tožnik del in nalog vodje skladišča ni nikoli opravljal. Iz tega razloga tudi ni bilo potrebno angažirati izvedenca finančne stroke. Tožena stranka je tožniku ves čas pravilno in zakonito obračunavala plačo. Trditve tožnika, da je bil v podpis pogodbe v letu 2007 za delovno mesto „skladiščnik“ prisiljen, pa so pritožbena novota. Tožnik predmetne pogodbe ni izpodbijal v enoletnem zakonskem roku.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in na katere se le pavšalno sklicuje pritožba, je pa zaradi zmotne uporabe materialnega prava nepopolno ugotovilo dejansko stanje, zaradi česar je bila odločitev o zavrnitvi dela tožbenega zahtevka preuranjena.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) v šestem odstavku 88. člena ZDR določa, da mora delodajalec podati odpoved pogodbe o zaposlitvi najkasneje v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga. V skladu z 2. alineo 1. odstavka 88. člena ZDR se kot razlog nesposobnosti za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi  šteje nedoseganje pričakovanih delovnih rezultatov, ker delavec dela ne opravlja pravočasno, strokovno in kvalitetno, neizpolnjevanje pogojev za opravljanje dela, določenih z zakoni in drugimi predpisi, izdanimi na podlagi zakona, zaradi česar delavec ne izpolnjuje oz. ne more izpolnjevati pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja. Navedeni razlog mora biti resen in utemeljen, tako da onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem (2. odstavek 88. člena ZDR). Pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti mora delodajalec delavcu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od treh delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči, v primeru neuspešno opravljenega poskusnega dela oziroma če delavec to izrecno odkloni ali če se neupravičeno ne odzove povabilu na zagovor (2. odstavek 83. člena ZDR). V 3. odstavku 88. člena ZDR pa je določeno, da mora delodajalec v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti preveriti, ali je možno delavca zaposliti pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oz. ga dokvalificirati za delo, ki ga opravlja, oz. prekvalificirati za drugo delo. Če ta možnost obstaja, mora delodajalec delavcu ponuditi sklenitev nove pogodbe.

Iz dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje izhaja, da je tožena stranka tožniku dne 25. 7. 2008 redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi  in sicer iz razloga nesposobnosti. Tožnik je bil namreč dne 5. 4. 2006 na zdravstvenem pregledu, na podlagi tega zdravstvenega pregleda pa je pooblaščeni zdravnik spec. med. dela izdal spričevalo, v katerem je zapisal, da tožnik izpolnjuje zdravstvene zahteve za navedeno delovno mesto z omejitvijo: kontrolni pregled čez eno leto (priloga B1), iz priloge A9 pa izhaja, da isti zdravnik ocenjuje, da je tožnik zmožen za predlagano delo ob kontrolnem pregledu čez eno leto (v primeru težav lahko tudi prej). Tožena stranka je tožnika po enem letu kar petkrat napotila na ponovni zdravstveni pregled, prvič 10. 12. 2007, zadnjič pa 15. 7. 2008. Tožnik se nobenega od njih ni udeležil. Glede na dikcijo zdravniškega spričevala z dne 14. 4. 2006 je tožena stranka ocenila, da zdravniško spričevalo velja le eno leto in da torej tožnik svoje delo že več kot eno leto opravlja, brez da bi izpolnjeval zdravstvene zahteve za zasedbo svojega delovnega mesta, zato ga je dne 4. 7. 2008 odstranila z dela in ga ponovno napotila na zdravniški pregled dne         15. 7. 2008. Ker se tudi tega pregleda tožnik ni udeležil, mu je dne 25.7.2008 redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi in sicer iz razloga nesposobnosti, to je, ker tožnik ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela, kot jih določa Zakon o varnosti in zdravju pri delu. Tožena stranka je tožniku omogočila zagovor, vendar se ga tožnik ni udeležil. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku pritrdilo toženi stranki. Zavzelo je stališče, da je izpodbijana odpoved pravilna in zakonita tako po formalni kot vsebinski plati. Med strankama naj namreč ne bi bilo sporno, da je odpoved pravočasna, tudi sodišče prve stopnje pa je ocenilo, da je tožniku veljavnost zadnjega zdravniškega spričevala z dne 14. 4. 2006 potekla, zato se šteje, da ni izpolnjeval pogojev za zasedbo delovnega mesta skladiščnika po zadnji pogodbi o zaposlitvi z dne 1. 6. 2007 ter pogojev, določenih z zakoni in drugimi predpisi.

Pritožba utemeljeno graja nepravilno uporabo materialnega prava in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje. Pritožbeno sodišče je primarno preizkusilo uporabo materialnega prava, ki je bilo podlaga odločitvi sodišča prve stopnje. Pri navedenem preizkusu je najprej preverilo izpolnjevanje formalnega pogoja veljavnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Glede na določbo šestega odst. 88. člena ZDR, je bil dolžan delodajalec tožniku podati odpoved pogodbe o zaposlitvi najkasneje v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga. Sodišče prve stopnje se v izpodbijani sodbi ni opredelilo do tega, kdaj je nastal utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi, s čimer bi lahko preverilo, ali je delodajalec tožniku odpoved podal pravočasno. Tudi če rok med strankama ni bil sporen, kot to ugotavlja sodišče prve stopnje v obrazložitvi, je bilo sodišče formalne pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, če naj bo odpoved zakonita, dolžno preveriti po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje tega ni storilo, kljub temu, da je v sodbi ugotovilo, da je tožniku veljavnost zadnjega zdravniškega spričevala z dne 5. 4. 2006 potekla, saj naj bi mu veljalo le eno leto. Če naj bi torej zdravniško spričevalo veljalo le eno leto, to pomeni, da naj bi tožniku poteklo dne 5. 5. 2007 in torej že od tega dne naprej (po razlogovanju sodišča prve stopnje) ni izpolnjeval pogojev za zasedbo delovnega mesta skladiščnika, po pogodbi o zaposlitvi, ki jo je tožnik podpisal celo kasneje (po „poteku veljavnosti spričevala“) dne 1. 6. 2007. Iz obrazložitve izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi bi bilo nadalje mogoče razbrati, da je utemeljen razlog nastal dne 3. 12. 2007, ko je tožena stranka skladno z „veljavnostjo“ zdravniškega spričevala tožnika napotila na zdravstveni pregled, katerega se tožnik ni udeležil, zaradi te neudeležbe pa je tožena stranka tožniku dne 13. 12. 2007 izdala pisno opozorilo, kar je prav tako mogoče razbrati iz te redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (kot tudi to, da se tožnik ni odzval niti kasnejšim pozivom tožene stranke za opravo zdravstvenega pregleda). Sodišče se do navedenega, kot rečeno, ni opredelilo, iz dokaznega postopka pa izhaja, da je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi dne 25. 7. 2008, kar je več kot eno leto po „poteku veljavnosti spričevala“ in več kot šest mesecev od dneva, ko je tožena stranka tožnika zaradi „poteka veljavnosti zdravniškega spričevala“  prvič napotila na zdravstveni pregled.

Iz dokaznega postopka nadalje ne izhaja, da ima zdravniško spričevalo omejen rok veljavnosti, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje, do navedenega se namreč nobena izvedena priča ali izvedenec ni opredelil (le ti v postopku niti niso bili angažirani). Iz zdravniškega spričevala (priloga B1) pa nenazadnje tudi ni razvidno, da tožnik ne bi bil izpolnjeval posebnih zdravstvenih zahtev za delovno mesto „skladiščnik“. Iz zdravniškega spričevala (B1) jasno izhaja, da tožnik izpolnjuje zdravstvene zahteve za navedeno delovno mesto z omejitvijo kontrolnega pregleda čez eno leto. To pa samo po sebi še ne pomeni, da tožnik po izteku enega leta ni več sposoben za opravljanje svojega dela. Sodišče prve stopnje ni razčistilo, kaj dejansko pomeni zapis v zdravniškem spričevalu, ampak je enostavno sámo zaključilo, tako kot je to storila tudi tožena stranka, da je tožniku (glede na dikcijo zapisa) pretekla veljavnost zdravniškega spričevala, zato se šteje, da ne izpolnjuje zahtev za delovno mesto. Sodišče tudi ni razčistilo, če je bil tožnik, po preteku enega leta od izdaje zdravniškega spričevala, iz zdravstvenih razlogov nesposoben opravljati dela na delovnem mestu, za katero je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi. Iz dokaznega postopka pa nadalje tudi ne izhaja, kakšne so bile posebne (zdravstvene) zahteve za navedeno delovno mesto (npr. ali je tudi veljavnost zdravniškega spričevala posebna zahteva za delovno mesto „skladiščnik“ ter ali so bile morda tudi kakšne druge posebne zahteve za to delovno mesto).

Če se delavec v nasprotju s 36. čl. Zakona o varnosti in zdravju pri delu (ZVZD, Ur. l. RS št. 56/99 s sprememb.) ne odzove na zdravstvene preglede se šteje, da huje krši obveznosti iz delovnega razmerja. Navedeno ravnanje je mogoče opredeliti kot krivdni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi ali pa kot razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka tožniku ni odpovedala pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, temveč iz razloga nesposobnosti, zato mora sodišče prve stopnje presojati zakonitost zadevne odpovedi izključno le v okviru tega odpovednega razloga.

Zaradi zmotne uporabe materialnega prava, je bilo dejansko stanje v zvezi s tem delom tožbenega zahtevka nepopolno ugotovljeno. Iz navedenega razloga je pritožbeno sodišče odločilo, da pritožbi delno ugodi in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v tč. 1., 2. in 3. (razen glede plačila razlike v plači od julija 2006 do julija 2008 z zakonskimi zamudnimi obrestmi) razveljavi. Glede na sprejeto odločitev, je pritožbeno sodišče razveljavilo tudi odločitev sodišča prve stopnje glede izplačila vtoževane pogodbene kazni (4. tč. izreka), posledično pa tudi glede stroškov postopka. Sodišče prve stopnje bo moralo v ponovljenem postopku dokazni postopek dopolniti v cilju ugotavljanja dejstev, na katera je opozorilo pritožbeno sodišče tekom obrazložitve. Po potrebi bo izvedlo tudi druge predlagane dokaze, pri tem pa bo upoštevalo tudi preiskovalno načelo, v skladu s katerim lahko sodišče izvede dokaze tudi po uradni dolžnosti, če po izvedbi vseh dokazov, ki so jih predlagale stranke, ne more ugotoviti dejstev, ki so pomembna za odločitev (34. člen Zakona o delovnih in socialnih sodiščih – ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in 10/2004).

V zvezi z zahtevkom glede pogodbene kazni pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je navedeni institut institut, ki ga ZDR ne pozna, temveč je največkrat zajet v določbah panožnih, pa tudi podjetniških kolektivnih pogodb. Podjetniške kolektivne pogodbe sicer med listinskimi dokazi ni najti, iz preambule tožnikove pogodbe o zaposlitvi pa je razvidno, da ima tožena stranka podjetniško kolektivno pogodbo sklenjeno. Če je torej  podana pravna podlaga za tožnikov tožbeni zahtevek (bodisi v ustrezni panožni kolektivni pogodbi, bodisi v podjetniški kolektivni pogodbi), potem je le ta preuranjen, saj se pogodbeno kazen, glede na ureditev v večini kolektivnih pogodb, lahko zahteva šele v primeru pravnomočno ugotovljene nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V primeru ugotovitve, da je tožba glede tega dela preuranjena, bo moralo sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek v tem delu zavreči (1. odst. 274. čl. ZPP).

Sodišče  prve stopnje se bo, v kolikor bo ugotovilo, da je predmetna odpoved po formalni plati zakonita (upoštevajoč vse predpostavke iz 88. čl. ZDR), opredelilo tudi do vprašanja, ali je bil razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi resen in utemeljen, torej takšen, ki v konkretnem primeru onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja. Ne v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne v obrazložitvi sodbe sodišče prve stopnje namreč dokazne ocene o tem ni zaslediti. Šele po dopolnitvi postopka v nakazani smeri, bo sodišče prve stopnje lahko presodilo utemeljenost oz. neutemeljenost tožbenega zahtevka v tem delu.

Glede zahtevka po izplačilu razlike v plači:

Neutemeljeni so pritožbeni očitki, ki se nanašajo na izplačilo razlike v plači za čas od julija 2006 do julija 2008. Sodišče prve stopnje je dejansko stanje glede tega dela tožbenega zahtevka pravilno in popolno ugotovilo, njegova obrazložitev je logično obrazložena in koherentna ter materialno pravno pravilna, zato jo je pritožbeno sodišče potrdilo. K tem razlogom pritožbeno sodišče nima česa dodati, zato se v celoti nanje tudi sklicuje in jih ne ponavlja. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila tožniku plača izplačevana glede na znesek, ki je bil dogovorjen v pogodbi o zaposlitvi. Tožnik v postopku pred sodiščem prve stopnje ni dokazal, da bi delal kot vodja skladišča, zato je razumljivo, da mu tudi ne pripada plača vodje skladišča, posledično pa tudi ne razlika v plači, ki jo je vtoževal.

Pritožbeno sodišče je imelo podlago za svojo odločitev v delu, v katerem je sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo v 355. čl. ZPP, v delu, v katerem je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, pa v določbi 353. člena ZPP.

Zaradi razveljavitve dela izpodbijane sodbe je sodišče druge stopnje odločitev o pritožbenih stroških pridržalo za končno odločbo (3. odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.