VDSS sklep Pdp 525/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-06-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Kljub temu, da je tožena stranka v pritožbi zoper zamudno sodbo uveljavljala enake razloge, kot jih navaja v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje, je predlog za vrnitev v prejšnje stanje, v kolikor je bil pravočasno vložen, treba presoditi po vsebini. Zavrženje predloga za vrnitev v prejšnje stanje zaradi stališča sodišča prve stopnje, da gre za že razsojeno stvar, ni pravilno.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo predlog tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje.

Zoper takšen sklep se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da je šele s sodbo višjega sodišča, ki je odločalo o pritožbi tožene stranke zoper zamudno sodbo, prišlo do pravnomočne odločitve o tem, da je do zamude tožene stranke dejansko prišlo, naloga sodišča prve stopnje v zvezi s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje pa je bila, da ugotovi, ali je zamuda opravičljiva. Sodišče prve stopnje bi zato moralo meritorno odločati o predlogu tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje, saj tožena stranka v tem predlogu zatrjuje, da je rok za odgovor na tožbo zamudila iz upravičenega razloga. Predlog za vrnitev v prejšnje stanje in pritožba zoper zamudno sodbo sta dva različna procesna instituta, pri katerih so različni tudi pravni razlogi, na podlagi katerih se podajata. Tožena stranka je rok za odgovor na tožbo zamudila iz opravičljivih razlogov, skupaj s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje je podala tudi odgovor na tožbo. Dejstvo, da je bila pritožba tožene stranke zavrnjena, je potrebno upoštevati kot pogoj za odločanje o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje. Ob drugačnem stališču institut predloga za vrnitev v prejšnje stanje za toženo stranko ni učinkovito pravno sredstvo. V pritožbenem postopku je bilo glavno vprašanje, ali je krivda za nastanek zamude na strani sodišča, v postopku odločanja o vrnitvi v prejšnje stanje pa bo odločilen odgovor na vprašanje, ali je zamuda, ki se je toženi stranki pripetila, kljub izkazani in zadostni skrbnosti pri sprejemanju pošte ob spremembi sedeža družbe, opravičljiva ali ne. S tem vprašanjem se sodišče prve stopnje v postopku izdaje izpodbijanega sklepa sploh ni ukvarjalo. Tudi pritožbeno sodišče se v sodbi, s katero je zavrnilo pritožbo tožene stranke, ni ukvarjalo s tem, ali je zamuda na strani tožene stranke utemeljena oziroma upravičena. Sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu ni ugotavljalo dejanskega stanja glede vročitve tožbe, temveč se je postavilo na stališče, da je že višje sodišče pri odločanju o pritožbi zoper zamudno sodbo, odločalo o vzrokih glede vrnitve v prejšnje stanje, kar pa ne drži. Posledično sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu sploh ni ugotavljalo dejanskega stanja, saj ni upoštevalo navedb tožene stranke, da kljub vsej potrebni in izkazani skrbnosti ni mogla z nikakršnim svojim ravnanjem zagotoviti, da bi ji bila tožba vročena. Tožena stranka je ravnala, kot se je od nje pričakovalo in je poskrbela, da je bila P.S. seznanjena z naslovom, na katerem je bila tožena stranka dosegljiva. S tem so bili seznanjeni tudi receptorji na starem naslovu, ki so imeli nalogo, da toženo stranko obveščajo o sodnih pošiljkah, pa je o tožbi v konkretnem primeru niso obvestili. Tožena stranka zato ne sme trpeti škodljivih posledic zaradi vzrokov, ki so od nje neodvisni oziroma predstavljajo splet nesrečnih naključij. Sodišče vsebino opravičljive zamude ugotavlja v vsakem konkretnem primeru posebej, po pravilih o razlagi pravnih standardov. V sodni praksi se največkrat uporablja merilo, da lahko vzrok za zamudo predstavlja vsak dogodek resnejše narave, ki razumsko pomeni oviro za stranko, da opravi neko procesno dejanje, zamuda pa je opravičljiva, če je stranka ni povzročila s svojim vedenjem oziroma se njen nastanek lahko pripiše naključju, ki se je pripetilo stranki, pa ta kljub zadostni skrbnosti ni mogla preprečiti zamude pravdnega dejanja. Odločitev sodišča prve stopnje bi morala temeljiti na določbi 116. člena ZPP in ne na zmotni uporabi določbe prvega odstavka 274. člena ZPP. Podana pa je tudi bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj se sodišče prve stopnje sklicuje na razloge, ki so v nasprotju z vsebino listin v spisu in s predlaganimi dokazi. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da ugodi predlogu tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje, oziroma podrejeno, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Na podlagi prvega odstavka 363. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008) v zvezi s drugim odstavkom 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba neustrezno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je namreč podana če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med sami temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Pritožba takšnega nasprotja niti ne uveljavlja, saj ne navaja glede katere listine (zaslišanj strank in prič v tem postopku še ni bilo) naj bi se v izpodbijanem sklepu navajalo nekaj drugega, kot pa je navedeno v sami listini. Namesto tega pritožba navaja, da naj bi se sodišče prve stopnje sklicevalo na razloge, ki so v nasprotju z vsebino listin in predlaganimi dokazi. Takšna splošna navedba kaže kvečjemu na uveljavljanje pritožbenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, pri čemer seveda ne navaja, katera so tista odločilna dejstva, ki naj bi bila ugotovljena v nasprotju z listinami oziroma predlaganimi dokazi.

Pač pa pritožba utemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določbe pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z zmotno uporabo določbe prvega odstavka 274. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je izpodbijani sklep izdalo ob povsem zmotni uporabi določbe 274. člena ZPP, kar vpliva na pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa. Določba prvega odstavka 274. člena ZPP v zvezi s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje sploh ne pride v poštev, saj se nanaša na predhodni preizkus tožbe, ki jo predsednik senata zavrže, če ugotovi, da odločanje o tožbenem zahtevku ne spada v sodno pristojnost, da je bila tožba vložena prepozno, če je s posebnimi predpisi določen rok za tožbo, da o tožbenem zahtevku zdaj teče pravda, da je stvar pravnomočno razsojena, da je bila o spornem predmetu sklenjena sodna poravnava, ali da ni podana pravna korist tožeče stranke za vložitev tožbe.

V zvezi s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje bi sodišče prve stopnje moralo uporabiti določbe 116. do 120. člena ZPP in ne določbe prvega odstavka 274. člena ZPP. V skladu s prvim odstavkom 120. člena ZPP predsednik senata s sklepom zavrže prepozne in nedovoljene predloge za vrnitev v prejšnje stanje. Predlog za vrnitev v prejšnje stanje ni pravočasen, če je vložen po poteku rokov iz 117. člena ZPP; nedovoljen pa je, če stranka z zamudo sploh ni bila prekludirana, če se zamuda nanaša na rok materialnega prava, ali če gre za zamudo roka ali naroka za vrnitev v prejšnje stanje, kakor tudi takrat, če stranka hkrati s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje ne opravi tudi zamujenega procesnega dejanja. Predlog tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje je pravočasen, saj je bil vložen znotraj 15-dnevnega subjektivnega in 6-mesečnega objektivnega roka iz drugega ter tretjega odstavka 170. člena ZPP. Sporni predlog za vrnitev v prejšnje stanje pa tudi ni nedovoljen, zato sodišče prve stopnje ni imelo pravnega temelja, da ga zavrže.

Stališče sodišča prve stopnje, da je predlog za vrnitev v prejšnje stanje potrebno zavreči, ker je o tem že pravnomočno razsojeno s sodbo pritožbenega sodišča, opr. št. Pdp 1546/2008 z dne 21. 1. 2009, je tudi vsebinsko povsem zmotno. Pri sodnih odločbah pravnomočen postane le izrek, predmet odločanja v citirani sodbi pritožbenega sodišča pa ni bil predlog za vrnitev v prejšnje stanje, temveč pritožba zoper zamudno sodbo, s katero je bilo ugodeno tožničinemu zahtevku za razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kakor tudi reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku. Okoliščina, da je tožena stranka v pritožbi zoper zamudno sodbo uveljavljala iste razloge, kot jih uveljavlja tudi v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje, ne pomeni, da predloga za vrnitev v prejšnje stanje ni potrebno obravnavati po vsebini.

Na podlagi prvega odstavka 354. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišče prve stopnje v nov postopek, saj je ugotovilo, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka in da je ta kršitev po svoji naravi takšna, da je pritožbeno sodišče ne more samo odpraviti.

V novem postopku bo sodišče prve stopnje predlog za vrnitev v prejšnje stanje moralo obravnavati po vsebini v skladu z določbami 116. do 119. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.