VDSS sodba Pdp 1321/2006
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-09-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - direktor - razrešitev

V primeru razrešitve oz. odpoklica s statusno pravne funkcije, to je s funkcije direktorja v družbi z omejeno odgovornostjo, lahko pogodba o zaposlitvi, če ima direktor sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas, preneha le na enega izmed načinov, predvidenih v ZDR.

Odločitev delodajalca, da bo funkcijo direktorja opravljala oseba, ki ne bo v delovnem razmerju z družbo, ni mogoče šteti za poslovni razlog, na podlagi katerega bi bila redna odpoved pogodbe o zaposlitvi prejšnjemu direktorju, ki je bil v delovnem razmerju z družbo, utemeljena. Glede na določbe ZGD niti ni možno, da bi delo direktorja družbe z omejeno odgovornostjo postalo nepotrebno.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno spremeni:

v I. točki izreka tako, da se 1., 2. in 3. odstavek glasijo:

„1. Ugotovi se, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 11.3.2005 nezakonita.

2. Tožena stranka je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in vzpostaviti delovno razmerje za nedoločen čas od dneva prenehanja delovnega razmerja dne 12.9.2005.

3. Tožena stranka je dolžna tožniku obračunati bruto nadomestila plače in mu izplačati neto nadomestila plače od dne 12.9.2005 do vrnitve na delo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega neto mesečnega nadomestila plače, to je od vsakega 18. dne v mesecu za nadomestilo plače preteklega meseca do plačila, ter obračunati in plačati vse predpisane davke in prispevke.

V preostalem se tožbeni zahtevek (za vrnitev na delovno mesto direktorja, za vzpostavitev delovnega razmerja od 11.3.2005 do 11.9.2005, za obračun ter plačilo nadomestil plače za čas od 11.3.2005 do 11.9.2005 z zakonskimi zamudnimi obrestmi, za plačilo zakonskih zamudnih obresti od bruto nadomestil plače za čas od 12.9.2005 do plačila) zavrne.“

v III. točki izreka tako, da se znesek stroškov postopka zniža na 1.309,89 EUR.

V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje (delno I. in III. ter v celoti II. točka izreka).

Tožena stranka je dolžna tožniku plačati pritožbene stroške v višini 209,39 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku tega roka do plačila, pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo primarni tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti oz. razveljavitev odločbe, s katero je tožena stranka tožniku dne 1.3.2005 odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 23.9.1999 in ga odpoklicala z delovnega mesta direktorja, za poziv nazaj na delo na delovno mesto direktorja, za vzpostavitev delovnega razmerja za nedoločen čas od dneva nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odpoklica z delovnega mesta direktorja, za obračun in izplačilo vseh plač od dneva odpovedi pogodbe o zaposlitvi dne 11.3.2005 dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne mesečne plače, to je od vsakega 18. dne v mesecu za plačo preteklega meseca, dalje do plačila, za obračun in plačilo vseh predpisanih davkov in prispevkov od dneva nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi dalje, za plačilo 24.000.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 11.3.2005 dalje in za povrnitev pravdnih stroškov (I. točka izreka). Zavrnilo je tudi podredni tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka tožniku plačati 25.250.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 11.3.2005 in mu povrniti pravdne stroške (II. točka izreka) ter odločilo, da je dolžan tožnik povrniti toženi stranki stroške postopka v znesku 522.976,00 SIT.

Zoper navedeno sodbo se je iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava, pritožil tožnik. Pritožbenemu sodišču je predlagal, da izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku stroškovno ugodi oz. podredno, da jo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi je navedel, da je potrebno ločiti med odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in odpoklicem s funkcije direktorja, saj iz pravilno ugotovljenega dejanskega stanja izhaja prav ta dvojni status tožnika: poleg tega, da je bil imenovan za opravljanje funkcije direktorja z mandatom štirih let, je bil v delovnem razmerju pri toženi stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Sklenitev managerske pogodbe za čas opravljanja funkcije ni vplivala na tek delovnega razmerja. V tej pogodbi je bil dogovorjen obstoj delovnega razmerja za nedoločen čas, ki ni moglo prenehati s pretekom direktorskega mandata niti ni moglo preiti v delovno razmerje za določen čas. Po prenehanju funkcije direktorja bi bilo potrebno tožnika razporediti na drugo ustrezno delovno mesto, ne more pa mu zgolj s tem prenehati pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas. Nadalje ni jasno, zakaj je sodišče prve stopnje ob takšnem zaključku ugotavljalo še zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka ni izkazala obstoja poslovnega razloga, saj pri njej še vedno obstoji potreba po delu direktorja, poleg tega ima sedaj dva prokurista. Pri tem ni bistveno, na kakšen način je direktor v družbi zaposlen. Sodišče prve stopnje je bistveno prekršilo določbe pravdnega postopka s tem, ko je ob odsotnosti ustreznih navedb tožene stranke zaključilo, da ne bo zaposlovala novih delavcev. Iz predloženih dokazov, predvsem iz sklepa z dne 9.11.2003, izhaja nasprotno. Poleg tega je šlo za prevzem družbe in ne zgolj za zamenjavo v lastniški strukturi, saj družbi P. d.d. in P.X. d.d. na trgu opravljata enako dejavnost kot tožena stranka.

Podrejeno, če bi sodišče zavrnilo navedene argumente, je tožnik v pritožbi navedel, da je potrebno upoštevati določbe pogodbe o zaposlitvi pri računanju teka odpovednega roka. Zakonska ureditev je zgolj subsidiarna, saj velja pogodbena svoboda in se je mogoče s pogodbo o zaposlitvi dogovoriti drugače. Prav tako tožniku pripada pogodbeno dogovorjena odpravnina, ker je po poteku mandata z delom nadaljeval in je potrebno šteti, da je bila konkludentno sklenjena nova pogodba za štiriletno obdobje. Določbe o takšnem mandatnem obdobju stranki nista spreminjali, dejstvo, da je tudi po dne 30.11.2003 prejemal enako plačo, pa je med njima nesporno. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da ni upravičen do odpravnine, je v nasprotju z načelom dispozitivnosti, saj je tožena stranka ugovarjala zgolj, da višina te odpravnine ni izrecno določena. Prav tako pravno zmoten je zaključek, da je tožniku managerska pogodba potekla zaradi izteka mandata – četudi bi šteli, da ta mandat traja zgolj šest mesecev, bi bil tožnik imenovan za direktorja do dne 2.5.2005. Dne 3.3.2005 je prišlo do predčasne razrešitve brez utemeljenega razloga, zato tožniku na podlagi določb avtonomnega pravnega vira Priporočil Združenja manager pripada odpravnina v višini 24 mesečnih plač. Glede odpravnine, ki mu pripada zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je tožnik z zahtevkom v celoti uspel, saj mu jo je tožena stranka plačala šele po vloženi tožbi dne 14.9.2005, zaradi česar je na naroku za glavno obravnavo dne 20.4.2005 skrčil svoj tožbeni zahtevek na 1.120.703,00 SIT.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je skladno z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl., ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12 in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, zlasti ne bistvene kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo pritožba izrecno uveljavlja. Izpodbijana sodba je natančno in ustrezno obrazložena in jo je vsekakor mogoče preizkusiti.  Pritožba to bistveno kršitev neutemeljeno izpostavlja zlasti zato, ker se ne strinja z odločitvijo oz. argumenti sodišča prve stopnje, kar ni sprejemljivo. Prvostopenjsko sodišče je sicer pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, vendar pa je pri presoji zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi zmotno uporabilo materialno pravo in v tem delu sprejelo napačno odločitev.

Tožnik je s tožbo uveljavljal dva tožbena zahtevka: s primarnim je zahteval ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 11.3.2005, vrnitev na delo, plačilo plače (pravilno nadomestila plače) za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ter izplačilo odpravnine zaradi razrešitve s funkcije direktorja tožene stranke v višini 24.000.000,00 SIT.  S podrednim tožbenim zahtevkom pa je zahteval plačilo odpravnine v višini 25.250.000,00 SIT (to je seštevek odpravnine zaradi razrešitve s funkcije direktorja ter odpravnine zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga).

Iz dejanskih ugotovitev v izpodbijani sodbi izhaja, da je tožnik pri toženi stranki opravljal funkcijo direktorja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 23.9.1999, ki po svoji vsebini predstavlja managersko oz. individualno pogodbo, s katero sta stranki uredili pravice in obveznosti tožnika kot direktorja tožene stranke, ki je v delovnem razmerju za nedoločen čas. Pogodba je bila sklenjena za čas od 1.12.1999 do  30.11.2003, torej za štiriletno mandatno obdobje. Uprava edinega družbenika tožene stranke je tožnikov mandat za opravljanje funkcije direktorja trikrat podaljšala: najprej za šest mesecev od 1.12.2003 dalje, nato ponovno za čas do priprave za možno prodajo poslovnega deleža N.K.B.M. d.d. v družbi F. d.o.o. oz. za največ šest mesecev od dne 2.6.2004 dalje in potem še enkrat za čas do prodaje poslovnega deleža oz. največ za šest mesecev po sklepu uprave z dne 3.12.2004. Do prodaje poslovnega deleža in s tem do spremembe edinega družbenika tožene stranke je prišlo dne 9.2.2005, čemur je sledila razrešitev tožnika s funkcije direktorja na skupščini tožene stranke dne 3.3.2005, ter imenovanje novih zastopnikov družbe F. d.o.o., dne 11.3.2005 pa je tožena stranka tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožniku dne 3.3.2005 potekel podaljšan mandat direktorja. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da je bil tožnik predčasno razrešen s funkcije direktorja, s čimer tožnik utemeljuje zlasti svoj zahtevek za plačilo odpravnine zaradi razrešitve po individualni pogodbi o zaposlitvi. Tožnik namreč meni, da se je v njegovem primeru mandat direktorja družbe s konkludentnimi dejanji družbe podaljšal za novo štiriletno obdobje, ker je tožnik po prenehanju pogodbe o zaposlitvi z delom direktorja nadaljeval. Določba 54. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS št. 42/2002 – ZDR) ureja primere, ko se šteje, da je bila pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena za nedoločen čas (zaradi nezakonito sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas oz. nadaljevanja dela po izteku pogodbe za določen čas). Institut transformacije delovnega razmerja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas je v delovnem pravu določen zaradi varstva pravic delavca kot šibkejše stranke, vendar pa ga niti smiselno ni mogoče uporabiti za primer, ko direktor družbe še naprej dejansko opravlja svojo funkcijo po izteku mandata, oz. za individualno pogodbo med družbo in direktorjem družbe, s katero se ureja opravljanje poslovodne funkcije, ki se od delovnega razmerja bistveno razlikuje. Zlasti ne v primeru, kot je obravnavani, ko se je mandat direktorja večkrat podaljševal s sklepi pristojnega organa družbe. V konkretnem primeru je tožnik funkcijo direktorja pričel opravljati dne 1.12.1999 za štiriletno mandatno obdobje. Njegov mandat je bil, kot je že navedeno, trikrat podaljšan, nazadnje s sklepom z dne 3.12.2004 za čas do zaključka priprav za možno prodajo poslovnega deleža družbe N.K.B.M. d.d. (oz. najdalj za šest mesecev), do katere je prišlo dne 9.2.2005, s čimer se je izpolnil pogoj za prenehanje tožnikovega (podaljšanega) mandata direktorja, zato nikakor ne gre za predčasno razrešitev direktorja (pravilno: odpoklic po določbi 3. odstavka 449. člena Zakona o gospodarskih družbah – Ur. l. RS št. 30/93 in nasl., ZGD), kot je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje. Tožena stranka je na skupščini dne 3.3.2005 sicer res sprejela sklep o razrešitvi, vendar je očitno, da ta sklep predstavlja zgolj ugotovitveni sklep o tem, da so nastopile okoliščine, na katere je bilo vezano prenehanje mandata oz. da se je tožniku iztekel mandat direktorja družbe.

Pritožba tudi povsem neutemeljeno navaja, da naj bi sprememba edinega družbenika tožene stranke pomenila spremembo delodajalca, ki bi povzročila prehod pogodbenih in drugih pravic in obveznosti iz delovnih razmerjih, torej tudi tožnika, na novega družbenika tožene stranke po samem zakonu. 73. člen ZDR v prvem odstavku ureja položaj, ko del podjetja kot posebne entitete preide iz ene družbe v drugo, ko gre torej za spremembo delodajalca zaradi pravnega prenosa podjetja ali dela podjetja oz. zaradi združitve ali delitve. V primeru prodaje poslovnega deleža ne gre za spremembo delodajalca, ampak za spremembo v lastništvu družbe (delodajalca). Zaradi tega tudi ni nikakršne pravne podlage za uporabo citirane določbe ZDR v obravnavani zadevi. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno presodilo, da ni prišlo do spremembe delodajalca, saj je tožena stranka ostala v nespremenjeni organizacijski obliki, spremenila se je le lastniška struktura, kar pa na status delavcev, torej tudi tožnika, nima nobenega vpliva.

Prvostopenjsko sodišče ni štelo, kot zmotno meni pritožba, da je tožnikovo delovno razmerje s sklenitvijo (individualne) pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto direktorja prešlo v delovno razmerje za določen čas in da mu je iz tega razloga delovno razmerje prenehalo z iztekom mandata oz. z razrešitvijo. Ravno nasprotno, ker je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen za nedoločen čas, mu je tožena stranka podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

P. d.o.o., ki ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi, je v dvojnem položaju – v statusnopravnem položaju organa družbe (449. člen ZGD) in v delovnopravnem razmerju na podlagi pogodbe o zaposlitvi (72. člen ZDR). Razrešitev (pravilno: odpoklic) s statusnopravne funkcije zato ne pomeni nujno tudi sočasnega prenehanja delovnega razmerja. Tudi v primeru razrešitve oz. odpoklica s statusnopravne funkcije, to je s funkcije poslovodje oz. direktorja družbe z omejeno odgovornostjo (enako pa tudi v primeru, ko poslovodji poteče mandat), lahko pogodba o zaposlitvi preneha le na enega izmed načinov, predvidenih v 75. členu ZDR, razen če je drugače dogovorjeno v sami pogodbi, kar omogoča šesta alinea 72. člena ZDR. Po določbi 72. člena ZDR, ki ureja pogodbo o zaposlitvi s poslovodnimi osebami, lahko v pogodbi o zaposlitvi (s poslovodnimi osebami) stranki drugače uredita pravice, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s pogoji in omejitvami delovnega razmerja za določen čas, delovnim časom, zagotavljanjem odmorov in počitkov, plačilom za delo, disciplinsko odgovornostjo in prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. V primeru, da je pogodba o zaposlitvi s takšno poslovodno osebo sklenjena za nedoločen čas in v njej niso posebej urejeni razlogi za njeno prenehanje, je lahko zakonito odpovedana le na podlagi enega od utemeljenih odpovednih razlogov (takšno stališče je v podobnih primerih že zavzelo Vrhovno sodišče RS, npr. v sodbi opr. št. VIII Ips 460/2006 z dne 18.6.2007, ter v sodbi opr. št. VIII Ips št. 36/2006 z dne 28.2.2006).

V obravnavani zadevi je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena v letu 1999, torej pred uveljavitvijo ZDR, zato ni vsebovala posebnih določb v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. Pogodba je temeljila na določbah prej veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS št. 14/90 in nasl. -  ZDR/90) ter Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. l. SFRJ, št. 60/89 in nasl., ki se je smiselno uporabljal kot predpis RS – ZTPDR). S pogodbo o zaposlitvi z dne 23.9.1999 je bil tožnik imenovan za direktorja družbe za mandatno dobo štirih let, delovno razmerje v družbi pa je sklenil za nedoločen čas s polnim delovnim časom. V 16. členu pogodbe o zaposlitvi je bilo določeno, da ima direktor v primeru, ko po poteku pogodbenega obdobja ni ponovno imenovan ali če je pred potekom tega časa razrešen iz nekrivdnih razlogov, pravico do razporeditve v družbi na delovno mesto, ki ustreza njegovi strokovni izobrazbi, izkušnjam in delovnim zmožnostim,  na podlagi odločitve ustanovitelja o razporeditvi pa družba in direktor skleneta novo pogodbo o zaposlitvi. Navedena določba je očitno temeljila na določbi 13. člena ZTPDR, ki je določal, da se poslovodni organ, ki po poteku časa, za katerega je bil izbran oz. ki je razrešen pred potekom časa, za katerega je bil izbran, razporedi na drugo delovno mesto, ki ustreza stopnji njegove strokovne izobrazbe za določeno vrsto poklica, znanju in zmožnostim. Z aneksoma št. 2 in 3 (z dne 26.7.2002 in 16.12.2002) so bile spremenjene le določbe o osnovni bruto plači, določeni z individualno pogodbo z dne 23.9.1999, vsa ostala določila te individualne pogodbe o zaposlitvi pa so ostale nespremenjena. Po uveljavitvi ZDR stranki nista sklenili nobenega aneksa k individualni pogodbi o zaposlitvi z dne 23.9.1999. Pogodba o zaposlitvi torej ni vsebovala nobenih posebnih določb o prenehanju pogodbe o zaposlitvi po izteku mandata, čeprav je že pred uveljavitvijo novega ZDR obstajala možnost pri poslovodnih osebah v njihovih pogodbah o zaposlitvi predvideti nekatera odstopanja od pravil delovnega prava, zlasti glede prenehanja pogodbe o zaposlitvi in odpravnine. Stranki bi lahko že po prej veljavnih predpisih v pogodbi o zaposlitvi npr. sklenili sporazum, ki ni bil v nasprotju z veljavnimi predpisi, v katerem bi bila ob določenih pogojih  že vnaprej predvidena možnost prenehanja delovnega razmerja (npr. ob odpoklicu, ob izteku mandata, za katerega je bila poslovodna oseba imenovana). Takšno stališče je zavzela tudi sodna praksa (npr. sodba Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 90/2000 z dne 30.1.2001 z dne 30.1.2001 v zvezi s sodbo VDSS opr.št. Pdp 1348/97 z dne 3.2.2000, sodba Vrhovnega sodišča RS opr.št.VIII Ips 86/2000 z dne 16.1.2001  v zvezi s sodbo VDSS opr.št. Pdp 1442/97 z dne 10.2.2000, sodba Vrhovnega sodišča RS opr.št. VIII Ips 36/2006 z dne 28.2.2006 v zvezi s sodbo VDSS opr.št. Pdp 61/2005 z dne 20.10.2005).

Iz dejanskih ugotovitev v izpodbijani sodbi izhaja, da je tožena stranka (po svojem na novo imenovanem direktorju) po prenehanju mandata direktorja (oz. po razrešitvi s funkcije) tožniku podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 11.3.2005, potem ko ga je dne 4.3.2005 obvestila o nameravani odpovedi. Iz obrazložitve odpovedi izhaja, da sta nova družbenika sprejela sklep o spremembi zastopnikov družbe in s 3.3.2005 imenovala novega direktorja družbe ter da je bila sprejeta odločitev, da v skladu s poslovno politiko družbe F. d.o.o. iz organizacijskih, ekonomskih in strukturnih razlogov, ter zaradi statusnih sprememb in racionalizacije stroškov z novim direktorjem ne bo sklenjena pogodba o zaposlitvi in da v družbi ni več potrebno delovno mesto direktorja,  funkcijo direktorja pa bo v prihodnje opravljala in izvrševala oseba, ki ne bo zaposlena pri delodajalcu.

Sodišče prve stopnje je štelo, da je v obravnavani zadevi, glede na takšno poslovno odločitev tožene stranke, dokazan poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca iz 1. alinee prvega odstavka 88. člena ZDR, ter da so izpolnjeni tudi pogoji iz drugega odstavka 88. člena ZDR, po katerem delodajalec lahko delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi le, če so razlogi iz prejšnjega odstavka (to je prvi odstavka istega člena ZDR) resni in utemeljeni ter onemogočajo nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem. Ugotovilo je tudi, da je tožena stranka preverila možnost zaposlitve tožnika na drugih delih oz. pod spremenjenimi pogoji ter da teh možnosti ni bilo.

V 88. členu ZDR so določeni razlogi za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu s strani delodajalca. V 1. alinei prvega odstavka 88. člena ZDR je opredeljen poslovni razlog. Podan je takrat, kadar gre za prenehanje potreb po opravljanju določenega dela, pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca ( v nadaljnjem besedilu: poslovni razlog).

Stališče sodišča prve stopnje, da v obravnavani zadevi poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca predstavlja odločitev novih družbenikov, da bo funkcijo direktorja opravljala oseba, ki ne bo zaposlena pri toženi stranki (zaradi ekonomskih ali organizacijskih oz. drugih razlogov), kar naj bi bil resen in utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku po prenehanju mandata direktorja, ki onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem, je zmotno. Bistven razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku je bilo v obravnavani zadevi dejstvo, da je tožniku prenehal mandat direktorja in da tožnik ni bil ponovno imenovan na to funkcijo, ker je bila za direktorja imenovana druga oseba. Pri tem ni odločilno, na kakšen način se funkcija poslovodje opravlja potem, ko je na to funkcijo imenovana druga oseba (pogodba o zaposlitvi oz. druga oblika). Bistveno je, da prenehanje mandata poslovodje (oz. direktorja) in imenovanje druge osebe za poslovodjo družbe ni poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi poslovodji – direktorju, ki je bila sklenjena za nedoločen čas, s strani delodajalca, v smislu citirane določbe 1. alinee prvega odstavka 88. člena ZDR. Odločitve delodajalca, da bo funkcijo direktorja po izteku mandata direktorja, ki je bil v delovnem razmerju pri delodajalcu, vnaprej opravljala druga oseba, ki ne bo več v delovnem razmerju pri delodajalcu, torej ni mogoče šteti za poslovni razlog kot odpovedni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca, saj ne gre za prenehanje potrebe po opravljanju dela (direktorja) iz ekonomskih, organizacijskih, /.../ in drugih razlogov na strani delodajalca. Glede na določbe ZGD (449. člen) niti ni možno, da bi delo poslovodje postalo nepotrebno, saj mora vsaka družba z omejeno odgovornostjo imeti poslovodjo (enega ali več poslovodij – direktorjev),  ki na lastno odgovornost vodi družbo in jo zastopa, pri čemer je v družbeni pogodbi lahko določeno, da se poslovodja imenuje za določen čas, ki ne sme biti krajši od dveh let, skupščina družbenikov (ali nadzorni svet, če ga družba ima) pa lahko poslovodjo kadarkoli odpokliče, ne glede na to, ali je imenovan za določen ali nedoločen čas. Podobno velja tudi za upravo (oz. njenega predsednika in člane) kot organ, ki vodi delniške družbe (246. člen ZGD), saj tudi zanje ni mogoče sprejeti odločitve, da njeno delo ni več potrebno.

Stališče pritožbe, da tožena stranka ni izkazala obstoja poslovnega razloga, saj pri njej še vedno obstaja potreba po delu direktorja, je torej pravilno. Če gre za odpoklic poslovodje družbe z omejeno odgovornostjo, ki je sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, je po določbah ZDR možna npr. izredna odpoved ali redna odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca iz razloga nesposobnosti ali iz krivdnega razloga (2. in 3. alinea prvega odstavka 88. člena ZDR, 111. člen ZDR). Delovnopravni status poslovodje po poteku mandata oz. prenehanje pogodbe o zaposlitvi v takšnem primeru pa je v okviru ureditve ZDR potrebno razreševati bodisi s sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi za določen čas (po določbi 5. alinee prvega odstavka 52. člena ZDR je dopustna sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas, če gre za poslovodne osebe), bodisi s posebnimi določbami v pogodbi o zaposlitvi s poslovodnimi osebami, s katerimi stranki lahko drugače uredita pravice, obveznosti iz odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi v smislu 72. člena ZDR.

Kot je že navedeno, je že v času veljavnosti ZDR/90 in ZTPDR obstajala možnost predvideti odstopanja od siceršnjih pravil delovnega prava v individualni pogodbi o zaposlitvi, ki jo sklepata direktor in družba, pri čemer je bilo zlasti dopustno ob upoštevanju specifičnosti sklepanja individualnih pogodb sporazumno dogovoriti način prenehanja delovnega razmerja za primer odpoklica oz. po prenehanju mandata. V podobnem primeru, ko sta se delodajalec in delavec s posebnimi pooblastili z individualno pogodbo dogovorila, da bo delavcu ob razrešitvi s funkcije prenehalo delovno razmerje, če zanj ne bo drugega ustreznega dela pri delodajalcu, je npr. Vrhovno sodišče RS zavzelo stališče, da taka pogodba, ki deloma temelji na delovnem pravu, deloma pa na civilnem (pogodbenem) pravu, predstavlja pravno podlago, ki temelji na sporazumu med strankama, ki jo sklepata, in da tako pogodbeno določilo ni nedopustno (sodba VS RS opr. št. VIII Ips 86/2000 z dne 16.1.2001).

V obravnavanem primeru pogodba o zaposlitvi, sklenjena s tožnikom kot  poslovodno osebo - direktorjem, takšnih posebnih določb o prenehanju pogodbe o zaposlitvi po prenehanju mandata ni vsebovala, čeprav bi bila takšna pogodbena določila dopustna. Citirane določbe ZDR, na katere se je v redni odpovedi sklicevala tožena stranka, pa ne dajejo pravne podlage za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku s strani delodajalca iz poslovnega razloga, zato je redna odpoved z dne 11.3.2005 nezakonita, tožniku pa je delovno razmerje na njeni podlagi nezakonito prenehalo. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 11.3.2005 zavrnilo, je torej napačna, ker temelji na napačni pravni presoji.

Pritožbeno sodišče je na podlagi navedenih razlogov tožnikovi pritožbi v delu, ki se nanaša na ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ugodilo in po določilu 4. točke 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo tako, kot je razvidno iz izreka. Pri svoji odločitvi je upoštevalo, da je tožniku delovno razmerje prenehalo po izteku šestmesečnega odpovednega roka od dneva prejema odpovedi pogodbe o zaposlitvi, zato je reparacijskemu zahtevku ugodilo zgolj od dne 12.9.2005 dalje. Ugodilo pa je tudi reintegracijskemu zahtevku, to je zahtevku za vrnitev na delo, vendar ne na delovno mesto direktorja, saj za tak tožbeni zahtevek glede na potek mandata direktorja (oz. sklep o razrešitvi z dne 3.3.2005) ni nikakršne podlage.

Pritožba pa ni utemeljena v delu, v katerem izpodbija odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožbenega zahtevka za plačilo odpravnine zaradi neupravičenega odpoklica oz. predčasne razrešitve s funkcije direktorja v višini 24.000.000,00 SIT (z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11.3.2005 dalje do plačila), katere izplačilo tožnik uveljavlja tako s primarnim kot s podrednim tožbenim zahtevkom. Gre za dva identična zahtevka, ki ju je potrebno obravnavati skupaj kot en zahtevek, saj ni mogoče govoriti o eventualni kumulaciji zahtevkov, ki je urejena v tretjem odstavku 182. člena ZPP. Za takšen način združevanja zahtevkov gre po citirani določbi ZPP, kadar stranka s tožbo uveljavlja dva ali več zahtevkov tako, da naj sodišče ugodi naslednjemu zahtevku, če spozna, da je tisti zahtevek, ki ga uveljavlja pred njim, neutemeljen.

Tožnik vtožuje odpravnino zaradi odpoklica na podlagi določbe 14. člena pogodbe o zaposlitvi, ki določa, da v primeru razrešitve direktorja in hkrati prenehanja delovnega razmerja pred potekom pogodbenega (mandatnega) obdobja iz razlogov po zadnji alinei 12. člena (razrešitev brez utemeljenega razloga – če uprava banke kot organ ustanovitelja oceni, da direktor del in nalog ne opravlja uspešno), pripada direktorju odpravnina v skladu z določili veljavne zakonodaje. Pravica do odpravnine zaradi neupravičenega odpoklica je bila za poslovodjo v družbi z omejeno odgovornostjo določena v 449. členu ZGD, kot tudi v noveli tega zakona iz leta 1998 (Ur. l. RS, št. 20/98, ZGD-C), s katero ni bila spremenjena narava te odpravnine, temveč le način določanja njene višine. Šele z novelo iz leta 2001 (Ur. l. RS, št. 45/01, ZGD-F) je to vprašanje prešlo s področja korporacijskega na področje obligacijskega prava. V času sklepanja tožnikove pogodbe o zaposlitvi, torej dne 23.9.1999, je bila veljavna ureditev po prvi citirani noveli ZGD (ZGD-C), podrobneje pa sta se glede pravice do odpravnine stranki dogovorili v pogodbi o zaposlitvi. Skladno s 14. členom te pogodbe pripada direktorju odpravnina v skladu z določili veljavne zakonodaje za primer njegove razrešitve in hkratnega prenehanja delovnega razmerja pred potekom mandatnega obdobja (brez utemeljenega razloga). V konkretnem primeru, kot je že obrazloženo, ni šlo za za odpoklic pred iztekom mandata. Mandat direktorja je tožniku prenehal zaradi izpolnitve pogoja, določenega v sklepu z dne 3.12.2004, poleg tega pa tudi drugi pogoj, hkratno prenehanje delovnega razmerja pred potekom pogodbenega mandatnega obdobja, ni izpolnjen. Zaradi navedenega ni upravičen do v pogodbi o zaposlitvi dogovorjene odpravnine in je sodišče prve stopnje njegov zahtevek iz tega naslova utemeljeno zavrnilo.

Ker tožnikov zahtevek za izplačilo odpravnine po pogodbi o zaposlitvi ni utemeljen že po temelju, sodišče prve stopnje pravilno ni presojalo njegove višine. Iz tega razloga tudi pritožbeno sodišče upoštevaje določbo prvega odstavka 360. člena ZPP, ne odgovarja na tožnikove navedbe glede veljavnosti Priporočil Združenja .... Glede navedb, da tožena stranka upravičenosti tožnika do odpravnine ni ugovarjala, ampak je njegov zahtevek iz tega naslova prerekala le po višini, pa pritožbeno sodišče dodaja, da mu je priznala zgolj pravico do odpravnine po 109. členu ZDR, ki jo je dne 14.9.2005 tudi izplačala, ne pa odpravnine po pogodbi o zaposlitvi oz. po 449. členu ZGD. Na podlagi vsega navedenega je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo tožnikov zahtevek za izplačilo odpravnine v višini 24.000.000,00 SIT.

Tožnik je delno uspel s primarnim tožbenim zahtevkom in pritožbeno sodišče ZPP njegovega podrednega zahtevka za izplačilo odpravnine po 109. členu ZDR ni presojalo, saj je bil ta postavljen le za primer, če bi se ugotovilo, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita. Iz tega razloga se pritožbeno sodišče do nadaljnjih navedb tožnika, ki se nanašajo na zahtevek za plačilo odpravnine po 109. členu ZDR, skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP, ni opredelilo.

V skladu z določbo prvega odstavka 154. člena ZPP je sodišče prve stopnje tožniku naložilo plačilo pravdnih stroškov tožene stranke v delu, v katerem se nanašajo na denarne zahtevke, saj določilo petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/04), po katerih delodajalec trpi svoje stroške postopka ne glede na njegov izid, velja le za spore o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja. Ker pa je pritožbeno sodišče na podlagi tožnikove pritožbe delno spremenilo izpodbijano sodbo tako, da je njegovemu zahtevku glede nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi ugodilo, je v tem delu po določilu drugega odstavka 165. člena ZPP ponovno odločalo o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje. Po načelu uspeha v postopku (prvi odstavek 154. člena ZPP) je tožnik upravičen do povračila za pravdo potrebnih stroškov (prvi odstavek 155. člena ZPP) in sicer mu je pritožbeno sodišče priznalo 300 odvetniških točk za sestavo tožbe, 225 točk za prvo pripravljalno vlogo, 300 točki za pristop na prvi narok za glavno obravnavo, 50 točk urnine in dvakrat po 150 točk za pristop na dva nadaljnja naroka za glavno obravnavo; oz. skupaj 1175 točk (539,32 EUR). Skupaj z 2 % materialnih stroškov (10,79 EUR), potnimi stroški pooblaščenca (337,51 EUR oz. 80.880,00 SIT) in davkom na dodano vrednost (20 % oz. 110,02 EUR) znašajo njegovi stroški postopka pred sodiščem prve stopnje 997,64 EUR, ki jih je pritožbeno sodišče poračunalo s strani sodišča prve stopnje pravilno priznanimi stroški tožene stranke (2.307,53 EUR ali 522.976,00 SIT) in ustrezno spremenilo izpodbijano sodbo v III. točki izreka. Po tej spremembi je dolžan tožnik toženi stranki iz naslova stroškov postopka plačati znesek 1.309,89 EUR. Pri odločanju je pritožbeno sodišče uporabilo Odvetniško tarifo (Ur. l. RS, št. 67/03, OT) in vrednost točke v času odločanja pred sodiščem prve stopnje (0,459 EUR).

V delu, v katerem je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek za plačilo odpravnine in za priznanje delovne dobe in ostalih pravic iz delovnega razmerja za čas od dne 11.3.2005 do 11.9.2005, niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, zaradi česar je po določilu 353. člena ZPP tožnikovo pritožbo v tem obsegu zavrnilo in delno potrdilo izpodbijano sodbo. V preostalem pa je pritožbi delno ugodilo in po določilu 4. točke 358. člena ZPP delno spremenilo I.  in III. točko izreka sodbe sodišča prve stopnje, kot je razvidno iz izreka.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določilu tretjega odstavku 165. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 154. člena in prvim odstavkom 155. člena ZPP. Pritožbeno sodišče je tožniku, ki je s pritožbo delno uspel, priznalo 300 točk za sestavo pritožbe in 2,84 EUR materialnih stroškov, kar skupaj z davkom na dodano vrednost (20 %) ob upoštevanju vrednosti točke (0,459 EUR) znaša 209,39 EUR. Navedeni znesek mu je dolžna povrniti tožena stranka.

ZDR člen 72, 75, 88, 88/1, 88/1-1. ZGD člen 449.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.