VDS sodba in sklep Pdp 837/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-03-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodbena kazen - nezakonito prenehanje delovnega razmerja - pravnomočna sodba

Pogodbena kazen je institut delovnega prava "sui generis", ki so ga dogovorile stranke SKPgd. Namen pogodbene kazni je preprečevanje nezakonitih ravnanj delodajalca pri prenehanju delovnega razmerja delavca. Če delodajalec delavcu nezakonito odpove pogodbo o zaposlitvi in je to ugotovljeno s pravnomočno sodno odločbo, je delodajalec sankcioniran s tem, da je dolžan delavcu plačati pogodbeno kazen. Plačilo pogodbene kazni ni odvisno od tega, ali je delavec po prenehanju delovnega razmerja od delodajalca prejemal plačo, ampak zgolj od tega, ali je bila nezakonitost prenehanja delovnega razmerja pravnomočno ugotovljena.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je v 1. točki izreka izpodbijane sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, na podlagi katerega naj bi ji bila dolžna tožena stranka zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja plačati pogodbeno kazen v višini 1.534,80 EUR (prej 367.800,00 SIT), skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3.10.2006 dalje do plačila, v 8 dneh in pod izvršbo. V 2. točki izreka izpodbijane sodbe je naložilo tožnici, da je dolžna toženi stranki povrniti njene pravdne stroške v znesku 603,61 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka dneva izpolnitve dalje do plačila, v 15 dneh in pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo se iz pritožbenih razlogov nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilno uporabljenega materialnega prava pritožuje tožnica in predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi njenemu tožbenemu zahtevku, oziroma podredno, da jo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je bilo z zamudno sodbo Delovnega sodišča v Kopru, Oddelek v Novi Gorici, opr. št. Pd 18/2006 z dne 28.2.2006, ki je postala pravnomočna in izvršljiva, ugotovljeno, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo nezakonito. Tudi iz obvestila z dne 30.12.2005 izhaja, da ji je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo. S tožnico novi delodajalec ni hotel skleniti pogodbe o zaposlitvi. Tožnica v obdobju po 30.12.2005 ni delala, čeprav je plačo prejemala. Stališče sodišča prve stopnje, da ni upravičena do pogodbene kazni, ker je prejemala plačo, ni pravilno. Tožnica s pritožbo vlaga v spis tudi dopis tožene stranke z dne 10.3.2006, s katerim jo je tožena stranka pozvala nazaj na delo. Tožnica s tem dopisom prej ni razpolagala, saj je imela pismo njena soseda, pri kateri poštar pušča pošto za tožnico, ker živi tožnica pri sinu v Novi Gorici.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo, da je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo, da je na tako ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo, kar pa ni vplivalo na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje glede utemeljenosti tožničinega tožbenega zahtevka.

Tožnica je v tem individualnem delovnem sporu vtoževala izplačilo pogodbene kazni za nezakonito prenehanje delovnega razmerja na podlagi določbe 28. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPgd, Ur. l. RS, št. 40/97 in nadalj.). Citirani člen je določal, da je dolžan delodajalec delavcu v primeru nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, ki je ugotovljeno s pravnomočno odločbo, poleg plače, ki bi jo prejel, če bi delal, izplačati najmanj tri povprečne plače delavca za zadnje tri mesece dela. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da tožnica do vtoževane pogodbene kazni ni upravičena, ker ji delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in ker je tožnica tudi v času, ko naj bi ji delovno razmerje prenehalo, prejemala plače.

Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožničin zahtevek za izplačilo pogodbene kazni neutemeljen zato, ker s pravnomočno sodbo ni bilo ugotovljeno, da bi ji delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo nezakonito. Iz zamudne sodbe Delovnega sodišča v Kopru, Oddelek v Novi Gorici, opr. št. Pd 18/2006 z dne 28.2.2006 (A2) ne izhaja, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo nezakonito. V citirani sodbi je bilo namreč toženi stranki naloženo le, da je dolžna tožnico pozvati nazaj na delo, ji obračunati in izplačati plačo, ki je določena za delo čistilke ter poravnati vse davke in prispevke na tako obračunano plačo, v roku 8 dni. Tudi iz preostalih izvedenih dokazov ni razvidno, da bi tožena stranka tožnici podala odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tako je iz spisovnih podatkov razvidno, da je bila tožnica najprej zaposlena v X, s pogodbo o prevzemu delavcev na delo, sklenjeno med X in toženo stranko pa je tožnica prešla na delo k toženi stranki v letu 1997. Z obrazložitvijo, da je bila prekinjena pogodba o izvajanju storitev med X in toženo stranko z dnem 31.12.2005, je bila tožnica napotena nazaj k svojemu prejšnjemu delodajalcu X oziroma njegovemu pravnemu nasledniku (A4). Iz poziva dne 10.3.2006 (A9) je nadalje razvidno, da je bila tožnici v času od 1.1.2006 dalje do izdaje zamudne sodbe obračunavana in redno izplačevana plača, da je bil tožnici odrejen letni dopust in da je tožena stranka tožnico na podlagi zgoraj navedene zamudne sodbe z dne 28.2.2006 pozvala nazaj na delo. Tudi iz same izpovedbe tožnice izhaja, da ni prejela pisne odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani tožene stranke, da pa je bila v negotovosti, potem ko je prišlo do odpovedi sodelovanja med X in toženo stranko. Ker je ob upoštevanju vsega navedenega potrebno zaključiti, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo (še manj pa, da bi bilo s pravnomočno sodno odločbo prenehanje ugotovljeno kot nezakonito), je tožničin tožbeni zahtevek za izplačilo pogodbene kazni že iz tega razloga neutemeljen.

Pritožbeno sodišče pa ugotavlja, da je utemeljena pritožba tožnice v delu, kjer je sodišče prve stopnje obrazložilo zavrnitev njenega tožbenega zahtevka z dejstvom, da je tožnica plačo prejemala tudi po 1.1.2006. Pogodbena kazen je "sui generis" institut delovnega prava, ki so ga dogovorile stranke SKPgd. Namen pogodbene kazni je preprečevanje nezakonitih ravnanj delodajalca pri prenehanju delovnega razmerja delavca. Če delodajalec delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi nezakonito, v posledici česar pride do nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in je to ugotovljeno s pravnomočno sodno odločbo, so podpisniki SKPgd delodajalca sankcionirali s tem, da je v takšnem primeru dolžan delavcu plačati pogodbeno kazen. Plačilo pogodbene kazni pa ni odvisno od tega, če je delavec po prenehanju delovnega razmerja od delodajalca prejemal plačo. Glede na to je sodišče prve stopnje zmotno zaključilo, da tožnica do vtoževane pogodbene kazni ni upravičena tudi zato, ker ji je tožena stranka v času, ko naj bi ji delovno razmerje prenehalo, izplačevala plačo.

Ker pa tožnica do vtoževane pogodbene kazni ni bila upravičena že zato, ker s pravnomočno sodno odločbo ni bilo ugotovljeno, da bi ji delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo nezakonito (delovno razmerje pri toženi stranki ji v bistvu sploh ni prenehalo), je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, saj niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Pritožbeno sodišče je znesek, ki ga je tožnik vtoževal v tolarski valuti, na podlagi člena 13/4 Zakona o uvedbi eura (Ur. l. RS, št. 114/2006) po uradni dolžnosti preračunalo na znesek, ki se glasi na euro.

Ker glavnična denarna terjatev tožnice, ki jo vtožuje v tem individualnem delovnem sporu, ne presega revizijskega minimuma (drugi odstavek 367. člena ZPP), je bilo potrebno v skladu s 5. točko 31. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) in 32. člena ZDSS-1 odločiti tudi o tem, ali se revizija dopusti. Na podlagi prvega odstavka 32. člena ZDSS-1 sodišče dopusti revizijo le v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo. V konkretni zadevi ne gre za nobenega od teh primerov, zaradi česar je pritožbeno sodišče sklenilo, da revizije ne dopusti.

Splošna kolektivna pogodba za gospodarske dejavnosti člen 28,  28/1,  28,  28/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.