VDSS sodba Pdp 337/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-05-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodba o zaposlitvi za določen čas - transformacija

Ker so bile tožnikove pogodbe o zaposlitvi za določen čas sklenjene skladno z zakonom iz razloga opravljanja projektnega dela in ker tožnik na delu ni ostal po izteku v pogodbah o zaposlitvi določenega časa, do transformacije delovnega razmerja iz delovnega razmerja za določen čas v delovno razmerje za nedoločen čas ni prišlo. Ravnanje tožene stranke, ki je po izteku časa, za katerega je bila sklenjena zadnja pogodba o zaposlitvi, tožniku izdala obvestilo in mu zaključila delovno knjižico, je bilo zakonito.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek tožnika, da se ugotovi, da tožniku pri toženi stranki ni prenehalo delovno razmerje dne 28. 2. 1999, temveč da je z vsemi pravicami iz delovnega razmerja trajalo do 20. 7. 2004 in da je tožena stranka dolžna tožniku izplačati znesek 2.081.338,30 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi, od pripadajočih mesečnih zneskov pa je dolžna plačati prispevke in davke, obračunane od plače ter mu v delovno knjižico vpisati delovno dobo, za obdobje 1. 3. 1999 do 19. 7. 2004. Sodišče je odločilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik zaradi zmotne uporabe materialnega prava in posledično zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. V pritožbi navaja, da je višje sodišče, ob razveljavitvi prejšnje sodbe opr. št. I Pd 229/2004 ugotovilo, da ni dovolj raziskano, kdaj je tožeča stranka izvedela za prenehanje delovnega razmerja pri toženi stranki in ali je tožeča stranka ob prenehanju delovnega razmerja sploh bila zmožna biti stranka v postopku. Sodišče prve stopnje je po napotku pritožbenega sodišča izvedlo dokaz z izvedencem psihiatrične stroke in ugotovilo, da tožeča stranka ni bila sposobna samostojnega pravnega varstva od avgusta 1998 dalje in na podlagi navedenega zaključilo, da tožeča stranka zato ni zamudila rok za uveljavljanje sodnega varstva, vendar je zmotno zaključilo, da pa ugotovljeno psihofizično stanje tožeče stranke ni bistvenega pomena, ker je tožniku prenehalo delovno razmerje zaradi izteka roka po pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni za določen čas. Po mnenju pritožitelja je sodba sodišča izdana v nasprotju s takrat veljavnim pozitivnim pravom in sicer 18. členom Zakona o delovnih razmerjih, ki je določal, da če je iz razlogov, ki so na strani delodajalca, sklenjeno delovno razmerje za določen čas v nasprotju z zakonom, se šteje, da je delavec sklenil delovno razmerje za nedoločen čas. Vsako delovno razmerje sklenjeno za določen čas, katerega začasnost ni v izkazanem interesu delavca, je sklenjeno v nasprotju z zakonom, zato se šteje da je sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas. Po mnenju pritožbe je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da je bila nezakonitost zadnje pogodbe o zaposlitvi podana že za čas obstoja opravilne sposobnosti tožeče stranke in da bi morala tožeča stranka ukrepati že takrat. Po mnenju pritožbe je tudi neutemeljeno sklicevanje sodišča prve stopnje na domnevno posebnost delodajalca, saj odstopanje od predpisov tako ni mogoče opravičevati, prej nasprotno, prav skozi posebnost tožene stranke se nesporno izkazuje, da je bila sklenjena pogodba za določen čas v interesu tožene stranke kot delodajalca, ki pa za kršenje zakonskih predpisov ni imela nobene opore v kakšnem drugem predpisu ali aktu.

V skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 36/2004) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in pri tem po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva, ta pa so naslednja: tožnik je sklenil s toženo stranko več pogodb o zaposlitvi za določen čas in sicer dne 15. 10. 1996, dne 29.2.1997, 1. 8. 1997, 30. 10. 1997 in zadnjo pogodbo o zaposlitvi za določen čas dne 30. 4. 1998 in sicer za 9 mesecev. V vseh pogodbah o zaposlitvi je kot razlog sklenitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas navedeno projektno organizirano delo, ki je vezano na izvedbo projekta. Dne 25. 1. 1999 pa je tožena stranka tožniku izdala ugotovitveni sklep o prenehanju delovnega razmerja z dne 31. 1. 1999, ker mu tega dne poteče delovno razmerje, ki ga je dogovoril s pogodbo o zaposlitvi z dne 30. 4. 1998. Tožena stranka je nato tožniku zaključila delovno knjižico z dnem 31. 1. 1999. Tožnik je bil od 24. 3. 1999 prijavljen v evidenci brezposelnih oseb pri Zavodu RS za zaposlovanje in po podatkih zavoda bi tožniku naj delovno razmerje prenehalo dne 2. 3. 1999, nato pa se je invalidsko upokojil, na podlagi odločbe ZPIZ z dne 23. 9. 2004. Iz izvedenskega mnenja ZPIZ pa izhaja, da je bil tožnik dne 27. 8. 1999 poškodovan kot pešec v prometni nesreči in je utrpel zlom desne lopatice, zlom desne stegnenice, zlom leve goleni in pretres možganov in da se je nato, od 9. 4. 2002 zdravil v psihiatrični ambulanti zaradi depresivnosti, čustvene labilnosti in okrnjenost kognitivnih funkcij.

Sodišče prve stopnje je pridobilo mnenje izvedenca psihiatra, glede psihičnega stanja tožnika v času prenehanja delovnega razmerja in sicer od januarja 1999 do prejema njegove delovne knjižice, oziroma do vložitve tožbe v letu 2004. Izvedenec je navedel, da se je tožnik po 31. 1. 1999 nahajal v bolniškem staležu in v fazi zdravljenja in rehabilitacije ter da samostojno ni mogel hoditi, psihično stanje pa je bilo v takšni meri porušeno, da ni mogel skrbeti zase in za svoje pravice, ker je bil hudo depresiven, anksiozen in tudi psihoorgansko hudo spremenjen. Zaslišan na naroku pa je izvedenec izpovedal, da se je tožnik, v obdobju od leta 1999 do leta 2004, sicer zavedal, da je brez službe, ni pa bil sposoben samostojno poskrbeti za svoje interese in tudi ne sprožiti kakršnegakoli postopka. Sodišče prve stopnje je na podlagi navedenega pravilno zaključilo, da je torej tožba tožnika vložena pri sodišču dne 2. 3. 2004 pravočasna. Hkrati pa je zaključilo, da psihično stanje tožnika ne more biti v škodo delodajalcu, ki je po poteku časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi, zaključil delovno knjižico in tožnika o zaključku tudi obvestil z ugotovitvenim sklepom. Zaključek sodišča prve stopnje je pravilen in se z njim strinja tudi pritožbeno sodišče. Sodišče prve stopnje se dejansko ni opredelilo do trditev tožene stranke, da bi naj prišlo do transformacije delovnega razmerja iz določenega v nedoločen čas, ker je tožnik sklenil več pogodbo o zaposlitvi in bi le-te naj bile sklenjene v nasprotju z zakonom, vendar pa navedeno ne vpliva na pravilnost odločitve. Pri navedenem vprašanju gre za pravilno uporabo materialnega prava, tega pa je sodišče pravilno uporabilo. Zakon o delovnih razmerjih, ki je veljal v času sklepanja pogodb o zaposlitvi za določen čas je v 18. členu dejansko določil, da če delodajalec sklene delovno razmerje za določen čas v nasprotju z zakonom se šteje, da je delavec sklenil delovno razmerje za nedoločen čas. Vendar v konkretnem primeru ni mogoče delodajalcu očitati, da je pogodbe o zaposlitvi za določen čas sklenil v nasprotju z zakonom, saj je v vseh pogodbah o zaposlitvi za določen čas navedel razlog sklenitve in obdobje sklenitve pogodbe o zaposlitvi in kot razlog navedel projektno delo. Ker navedeno ne pomeni, da so pogodbe o zaposlitvi za določen čas sklenjene v nasprotju z zakonom in tudi ni izkazano, da je tožnik ostal na delu po poteku časa, niso nastopile posledice iz 18. člena Zakona o delovnih razmerjih. Tožena stranka je tožniku izdala ugotovitveni sklep, čeprav po zakonu ni bila dolžna, s katerim ga je obvestila, da mu po izteku določenega časa, preneha delovno razmerje in mu je tudi z tem dnem zaključila delovno knjižico. Torej toženi stranki ni mogoče očitati, da je ravnala v nasprotju z določbami Zakona o delovnih razmerjih in zato je odločitev sodišča prve stopnje pravilna.

Po določbi 1. odstavka 360. člena ZPP mora pritožbeno sodišče v obrazložitvi sodbe razsoditi navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, zato se do ostalih pritožbenih navedb ni opredeljevalo.

Pritožbeno sodišče je z tem, ko je ugotovilo, da niso podani razlogi iz katerih se sodba izpodbija in tudi ne tisti, na obstoj katerih mora paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pritožbo v skladu s 323. členom ZPP zavrnilo, ker ni utemeljena in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.