VDSS sodba Pdp 575/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-03-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodba o zaposlitvi - pisna oblika - odpoved pogodbe o zaposlitvi - reintegracija

Ne glede na to, da stranki nista sklenili pisne pogodbe o zaposlitvi, je pogodba do odpovedi pogodbe o zaposlitvi nedvomno obstajala, ker je tožnik delal in sicer na delovnem mestu referent prodaje. Iz tega razloga tožena stranka po pravnomočnosti sodbe, s katero je bilo ugotovljeno, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ni imela podlage, da bi tožniku ponujala v podpis novo pogodbo o zaposlitvi, saj je ta že obstajala. Tožnika bi morala pozvati nazaj na delo na prejšnje delovno mesto (delovno mesto referent prodaje).

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je tožniku prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki dne 24.4.2006 na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delavca. Toženi stranki je naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v znesku 575,58 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka izpolnitvenega roka.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja vse pritožbene razloge. Sodišču prve stopnje očita, da ni ugotovilo dejanskega stanja v delu, ki se nanaša na obveznost tožene stranke za sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi s tožnikom, saj nikakor ne more sprejeti dejstva, da bi bila sama kriva za nastalo situacijo. Tožena stranka je bila tožnika na podlagi pravnomočne sodbe dolžna pozvati nazaj na delo in mu zagotoviti vse pravice iz naslova delovnega razmerja. Takoj po prejemu sodbe Vrhovnega sodišča RS je tožnika ustno pozvala na delo in s tem izvršila svoj del obveznosti, medtem ko tožnik vabilu ni sledil. Zato je utemeljeno sklepala, da tožnik ne želi nadaljevati z delom pri toženi stranki. Vsega tega sodišča prve stopnje ni preizkušalo. Nemogoče in neutemeljeno je zavzeti stališče, da je delodajalec edini dolžan izvajati aktivnosti v smeri zagotovitve nadaljnjega obstoja, oziroma izvrševanja pravic iz delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je izrecno zavrnilo možnost, da bi se obravnavalo tudi obdobje do februarja 2005, s čimer je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka in nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Posledično je tudi zmotno uporabilo materialno pravo. Ustni poziv iz februarja 2005 je po mnenju pritožbe odločilen, saj tožnik ni prišel na delo in ni povedal, zakaj ne želi podpisati pogodbe o zaposlitvi. Neutemeljeno je bilo od tožene stranke pričakovati, da bo tožniku zato odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Ko je bilo s pravnomočno sodbo delovno razmerje ponovno vzpostavljeno, tožnik pozivu na delo ni sledil in ni podpisal pogodbe o zaposlitvi. Zato mu tožena stranka ni mogla in ni bila dolžna zagotavljati nobenih pravic iz delovnega razmerja več. Razlog, da do sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi v letu 2005 ni prišlo, je izključno na tožniku, zato mu tožena stranka ni dolžna priznati delovnega razmerja do 24.4.2006. Tožnik od leta 2005 ni delal in ni pridobil pravice do plačila niti drugih pravic iz delovnega razmerja. Tožnik ni podpisal pogodbe o zaposlitvi, zato je tožena stranka tudi ni mogla odpovedati. S priznanjem delovnega razmerja do 24.4.2006, ob tem, da v tem času tožnik ni delal, bo le-ta neupravičeno obogaten, zato tožena stranka predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02, 2/04, 52/07) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, da je dejansko stanje popolno ugotovljeno in pravilno uporabljeno materialno pravo. Sodišče prve stopnje je sicer v 1. točki izreka sledilo nerodno oblikovanemu zahtevku, kar pa na zakonitost odločitve ne vpliva. Glede na to, da tožena stranka nasprotuje obstoju delovnega razmerja do 24.4.2006, ko se je iztekel odpovedni rok v zvezi z redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s strani tožnika, je spor potrebno opredeliti kot spor zaradi ugotovitve obstoja delovnega razmerja do 24.4.2006 in ne kot spor zaradi "ugotovitve datuma prenehanja delovnega razmerja".

Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je tožniku pri toženi stranki nezakonito prenehalo delovno razmerje, saj je bilo s pravnomočno sodbo v zadevi z opr. št. Pd 712/2003 (Pdp 525/2005) ugotovljeno, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Na podlagi pravnomočne sodbe bi morala tožena stranka tožnika pozvati nazaj na delo in mu, v kolikor se na poziv ne bi odzval oziroma bi delo odklanjal, ponovno odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Tožena stranka tega ni storila, ampak se je spustila v - po oceni sodišča prve stopnje – nepotrebno dogovarjanje o tem, ali je ponujena pogodba o zaposlitvi ustrezna ali ne. Med temi dogovori pa je pogodbo o zaposlitvi redno odpovedal tožnik sam. Odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila toženi stranki vročena 24.3.2006, zato je ugotovilo, da je delovno razmerje trajalo do 24.4.2006, ko se je iztekel 30 dnevni odpovedni rok.

Pritožbeno sodišče v celoti soglaša s pravilnimi dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje. Ne glede na to, da stranki nista sklenili pisne pogodbe o zaposlitvi, je ta nedvomno obstajala, saj je tožnik pri toženi stranki pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi delal in sicer na delovnem mestu referent prodaje. Po 1. odstavku 15. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) se namreč pogodba o zaposlitvi praviloma res sklene v pisni obliki (1. odstavek 15. člena ZDR), vendar pa po 4. odstavku 15. člena ZDR, če stranki nista sklenili pogodbe o zaposlitvi v pisni obliki ali če niso v pisni obliki izražene vse sestavine pogodbe o zaposlitvi iz 1. odstavka 29. člena ZDR, to ne vpliva na obstoj in veljavnost pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka zato po pravnomočnosti navedene sodbe ni imela niti podlage, da bi tožniku ponujala v podpis novo pogodbo o zaposlitvi, saj je ta že obstajala in bi morala tožnika vrniti na njegovo prejšnje delovno mesto. V primeru, če tega delovnega mesta ni bilo več, pa bi morala ravnati po 90. členu ZDR ter prejšnjo pogodbo o zaposlitvi odpovedati in tožniku ponuditi v podpis novo pogodbo o zaposlitvi. Kot izhaja iz izpodbijane sodbe, takega postopka ni bilo.

Sodišče prve stopnje se utemeljeno ni spuščalo v obdobje pred februarjem 2005, ko naj bi tožena stranka tožnika pozivala nazaj na delo, pa se ta vabilu ni odzval. V tem času je namreč še bila v veljavi odpoved pogodbe o zaposlitvi in v teku delovni spor o zakonitosti le-te. Tožena stranka bi se sicer s tožnikom lahko dogovorila o preklicu odpovedi pogodbe o zaposlitvi in tožbeni zahtevek v zadevi opr. št. Pd 712/2003 pripoznala. Šele na tej podlagi bi tožnika lahko pozvala nazaj na delo, ta pa bi se pozivu moral odzvati. Ni pa se bil tožnik dolžan odzvati na poziv ob (še) veljavni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Takrat tožnik formalno ni bil delavec tožene stranke, zato njen poziv zanj ni bil zavezujoč.

Obveznost tožene stranke za vrnitev tožnika nazaj na delo je nastopila šele s pravnomočnostjo sodbe z dne 26.1.2006, istočasno pa obveznost tožnika, da se temu pozivu odzove. Pritožba ima sicer prav, da vse aktivnosti v zvezi z vrnitvijo nazaj na delo ni mogoče naprtiti zgolj delodajalcu. Aktiven pri tem mora biti tudi delavec. To pa pomeni le, da se je delavec dolžan odzvati pozivu nazaj na delo, ne pomeni pa avtomatičnega prenehanja pogodbe o zaposlitvi, če se pozivu ne odzove. Zato je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da bi morala tožena stranka po tem, ko je bilo delovno razmerje ponovno vzpostavljeno, ob tožnikovi pasivnosti ponovno odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Le na tak način bi mu delovno razmerje zakonito prenehalo. Ker tega ni storila, je delovno razmerje tožnika trajalo vse do izteka odpovednega roka na podlagi njegove pisne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Dokler traja delovno razmerje, mora delodajalec delavcu zagotavljati vse pravice iz delovnega razmerja, ne glede na to, ali dela ali ne. Zato je pritožbeni ugovor, da bo tožnik s priznanjem delovnega razmerja za čas do 24.4.2006 obogaten, neutemeljen.

Ker torej niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi, niti razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato na podlagi 1. odstavka 154. člena ZPP, v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.