VDSS sodba Pdp 330/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-11-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

stari ZDR - odškodninska odgovornost delodajalca - protipravnost - krivda

Ker je bilo v predhodnem sodnem postopku ugotovljeno, da je bil disciplinski ukrep, ki ga je tožena stranka izrekla tožnici, nezakonit (in spremenjen v milejšega), je bilo ravnanje tožene stranke v zvezi z disciplinskim postopkom protipravno. Ni pa podana krivda tožene stranke, saj njeni organi niso ravnali naklepno ali malomarno, ves čas so bili prepričani, da so zoper tožnico izvedli zakonit postopek. Zaradi pomanjkanja krivde niso izpolnjene vse predpostavke odškodninske odgovornosti tožene stranke in odškodninski zahtevek tožnice v zvezi škodo, ki jo naj bi zaradi disciplinskega postopka utrpela, ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala, da ji je tožena stranka dolžna plačati znesek 7.350.000,00 SIT skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23.8.2004 do plačila ter ji povrniti povzročene pravdne stroške, tožnici pa je naložilo povrnitev stroškov postopka tožene stranke v znesku 514.722,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Odločilo je, da v presežku tožena stranka sama krije svoje stroške sodnega postopka.

Zoper sodbo se iz vseh treh pritožbenih razlogov iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02, 2/04, 52/2007) pritožuje tožnica. Navaja, da je sodba nepregledna in pretežno brezpredmetna in da nima razlogov o navedbah tožnice. O izvedeniškem mnenju nima dokazne ocene, vidno neverodostojne in brezpredmetne izpovedi prič, ki so zaposlene pri toženi stranki, pa so povzete nekritično. V sodbi tudi ni razlogov o pravnomočni sodbi glede nezakonitega disciplinskega ukrepa, ki je temelj odškodninskega zahtevka. Dejanskega stanja sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, ker se je ukvarjalo z disciplinskim postopkom, namesto z njegovimi posledicami. Materialno pravo je zmotno ugotovljeno. Tožnica je hudo trpela, s svojim ravnanjem je tožena stranka posegla v njeno eksistenco, sodišče prve stopnje pa to neprimerno šteje za bagatelni dogodek v njenem življenju in z odločitvijo potepta vse njene pravice. Zato predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe, vrnitev zadeve v novo sojenje ter priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo v celoti nasprotuje pritožbenim navedbam in poudarja, da tožnici ni uspelo dokazati nedopustnega ravnanja tožene stranke, kar je prvi obvezni element civilnega delikta, saj je bila tožnica na podlagi zakonitega disciplinskega postopka spoznana za odgovorno storitve hujše kršitve delovne obveznosti, kar vse je bilo ugotovljeno s pravnomočno sodbo, spremenjen je bil le disciplinski ukrep. Po njenem mnenju se je sodišče do vseh izvedenih dokazov opredelilo v zadostni meri, pri čemer pripominja, da je bil dokaz z izvedencem nepotreben, zato je sodišče utemeljeno ravnalo in ga zgolj povzelo. V zvezi z očitano neverodostojnostjo prič pa navaja, da jim je tožničin pooblaščenec postavljal vprašanja v tej smeri, ki so potrdila njihovo objektivnost. Opozarja, da sodišče ni zavrnilo niti enega dokaznega predloga strank, zaradi česar je domnevno neugotovljeno dejansko stanje lahko zgolj posledica slabega tožničinega pravdanja. Predlaga zavrnitev pritožbe in priglaša stroške odgovora nanjo.

Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. Izpodbijana sodba nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se je ne bi moglo preizkusiti, v njej so navedeni razlogi o vseh odločilnih dejstvih, do obširnih navedb tožnice pa se sodišču prve stopnje ni bilo potrebno opredeljevati, če niso bile v zvezi z odločilnimi dejstvi. V nasprotju z navedbami pritožbe ima izpodbijana sodba tudi razloge glede pravnomočne sodbe o izrečenem disciplinskem ukrepu. Na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje napravilo pravilen materialnopravni zaključek.

Pritožbeni ugovor, da so priče izpovedovale "vidno neverodostojno" in brezpredmetno je neutemeljen. Ravno nasprotno, priče (katerih izpovedi so v soglasju s strankama povzete iz zapisnikov o zaslišanjih v drugi, povsem identični zadevi) so izpovedovale skladno in prepričljivo. Zato sodišče prve stopnje ni imelo razloga za dvom v njihovo verodostojnost.

Sodišče prve stopnje tudi ni z ničemer "poteptalo" tožničinih pravic. Obširno je obrazložilo svoje stališče do njenih duševnih bolečin zaradi eksistenčne krize, obrazložilo pa je tudi, zakaj večina zatrjevane škode objektivno ni izkazana. Pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje tožničino stisko štelo za bagatelni dogodek v njenem življenju, je zato neutemeljen.

Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je bil tožnici v disciplinskem postopku izrečen disciplinski ukrep prenehanje delovnega razmerja. S pravnomočno sodbo Delovnega sodišča v Mariboru, Oddelka na Ptuju, opr. št. Pd 7/2000 z dne 5.9.2001 je bil njen zahtevek za razveljavitev sklepov disciplinskih organov zavrnjen. Ta sodba je bila spremenjena s sodbo VDSS opr. št. Pdp 1910/2001 z dne 12.1.2004 in sicer je bila odločitev disciplinskih organov spremenjena tako, da je bil tožnici namesto ukrepa prenehanja delovnega razmerja izrečen disciplinski ukrep denarne kazni v višini 15 % akontacije mesečne plače za dobo šestih mesecev. Ugotovljeno je bilo, da ji delovno razmerje ni prenehalo, zaradi česar je bilo ugodeno tudi tožničinemu reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku.

Tožnica v tem postopku zahteva odškodnino za nematerialno škodo, ki naj bi ji nastala zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Ravnanje tožene stranke naj bi ji povzročilo škodo, saj se je morala psihiatrično zdraviti, postalo jo je strah, v družini je nastalo napeto vzdušje, imeli so finančne težave in se večkrat kregali. Zaposlitve si ni iskala, ampak je pomagala moževim staršem. Zaradi strahu, posega v njene osebnostne pravice, zmanjšanja življenjske aktivnosti zaradi osebnostne spremenjenosti in za telesne bolečine ter nevšečnosti med zdravljenjem je zahtevala 7.350.000,00 SIT.

Pravno podlago za odločitev v tem sporu predstavlja 73. člen Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90), ki je veljal v času nastanka zatrjevane škode. Določa, da je delodajalec dolžan delavcu povrniti škodo, ki jo utrpi pri delu ali v zvezi z delom, po splošnih načelih o odškodninski odgovornosti. Splošna načela odškodninske odgovornosti so določena v Zakonu o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur. l. SFRJ, št. 29/78 – 57/89), ki se na podlagi 1060. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/01, 32/04 in 28/06) še vedno uporablja za obligacijska razmerja, ki so nastala pred uveljavitvijo tega zakonika, torej tudi v konkretnem primeru glede na čas nastanka zatrjevane škode. Po splošnih načelih civilnega prava je dolžnost tistega, ki je drugemu povzročil škodo, da jo povrne, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde (1. odstavek 154. člena ZOR). Vsakdo lahko zahteva povračilo povzročene škode, če so izpolnjeni štirje elementi odškodninskega delikta: protipravno ravnanje, nastanek škode, vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo ter odškodninska odgovornost (krivda ali malomarnost) na strani povzročitelja škode. Navedeni elementi morajo biti podani kumulativno.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da niso podani vsi elementi odškodninskega delikta, zato je zahtevek zavrnilo. V razlogih izpodbijane sodbe je sicer navedlo, da manjka element protipravnosti oziroma nedopustnosti, s čimer se pritožbeno sodišče ne strinja. Vendar pa iz vsebine teh razlogov v bistvu izhaja, da ni elementa krivde. S tem pa se pritožbeno sodišče strinja.

Tožnica je bila spoznana za odgovorno hujše kršitve delovne obveznosti, vendar pa ji je tožena stranka po oceni sodišča druge stopnje izrekla prestrog disciplinski ukrep (sodišče prve stopnje je namreč zavrnilo tožničin zahtevek za razveljavitev sklepov disciplinskih  organov), saj pogoj večje materialne škode (v Pravilniku določena škoda nad 1.000,00 SIT je bila ocenjena kot neprimerna) ni bil izpolnjen, drugih kvalifikatornih okoliščin pa tožena stranka ni ugotavljala. Po oceni pritožbenega sodišča, ki je spremenilo sodbo sodišča prve stopnje, je torej tožena stranka ravnala protipravno, saj je tožnici izrekla disciplinski ukrep, ki ni bil upravičen. V sodnem postopku se namreč ne presoja le zakonitost izvedenega disciplinskega postopka v formalnem smislu, ampak tudi zakonitost izrečenega disciplinskega ukrepa. Ker je bilo v sodnem postopku ugotovljeno, da je bil izrečeni disciplinski ukrep izrečen v nasprotju z zakonom in je bil zato spremenjen v milejšega, je bilo ravnanje tožene stranke protipravno. Če disciplinski ukrep ne bi bil izrečen protipravno, ga v sodnem postopku ne bi bilo treba spreminjati. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da element protipravnosti ni podan, je torej zmotna.

Ni pa podana krivda tožene stranke. O njej sicer izpodbijana sodba ne govori izrecno, vsebinsko pa jo jasno obrazloži. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje namreč izhaja, da disciplinski organi tožene stranke niso ravnali naklepno (z namenom povzročitve škode tožnici) in tudi ne malomarno, saj so bili ves čas prepričani, da so zoper tožnico in ostale delavke izvedli zakonit postopek, v skladu z zakonom in splošnim aktom. Tako ZTPDR, kot Zakon o delovnih razmerjih (ZDR90, Ur. l. RS, št. 14/90 do 71/93), sta omogočala delodajalcu ukrepanje zoper delavca, glede katerega je bil podan utemeljen sum, da svojih obveznosti ne opravlja oziroma da jih krši. Kršitve delovnih obveznosti in sankcije zanje je tožena stranka opredelila v Pravilniku o disciplinski in odškodninski odgovornosti. Za najhujše kršitve je predvidela tudi izrek disciplinskega ukrepa prenehanje delovnega razmerja. Disciplinski organi tožene stranke so tožnico spoznali za odgovorno storitve očitanih ji hujših kršitev delovnih obveznosti in ji, upoštevajoč Pravilnik o disciplinski in odškodninski odgovornosti, izrekli najstrožji disciplinski ukrep. Da je odločitev o disciplinski odgovornosti pravilna, je bilo ugotovljeno tudi v sodnem postopku. Ugotovljeno pa je bilo tudi, da Pravilnik tožene stranke večjo škodo (kot kvalifikatorno okoliščino) opredeljuje v nasprotju s smislom tega pravnega termina v 89. členu ZDR90. Dejstva, da so organi tožene stranke sledili določbam internega splošnega akta in niso presojali njegove skladnosti z določbami ZDR90, ni mogoče pripisati malomarnosti, še manj pa naklepu. Treba je poudariti, da 89. člen ZDR90 ne določa, kaj se šteje za "večjo škodo", zato je toliko bolj razumljivo, da jo je tožena stranka glede na svojo specifiko želela podrobneje definirati. Očitno je štela za večjo škodo že znesek nad 1.000,00 SIT zaradi, kot je pojasnila priča M.Č.,  trgovinske dejavnosti, v kateri je treba poslovati pravilno in v kateri že sleherna povzročena škoda ali odtujitev škodi ugledu oziroma meče slabo luč na podjetje. Če je tožena stranka kot "večjo škodo" opredelila znesek nad 1.000,00 SIT, ji je mogoče glede na odločbo sodišča druge stopnje v zvezi z disciplinskim postopkom očitati le napačno interpretacijo tega (relativnega) pojma, nikakor pa ne malomarnosti. Različna interpretacija prava je v praksi (celo ali zlasti med pravniki) pogosta, pripisati pa jo je mogoče različnim pravnim naziranjem in različnemu razumevanju prava. Na to ne nazadnje kaže dejstvo, da je tudi sodišče prve stopnje štelo opredelitev pojma "večje škode" v višini 1.000,00 SIT kot ustrezno, medtem ko je bilo pritožbeno sodišče drugačnega mnenja. Ni izkazano, da bi bili organi tožene stranke malomarni, ker so sledili internemu pravilniku. Disciplinski organi tožene stranke so namreč upravičeno šteli, da so se dolžni držati določil internih aktov. Prav tako ni izkazano, da bi tožena stranka v pravilniku iz malomarnosti določila po oceni sodišča prenizek znesek za opredelitev večje materialne škode. Končno tudi ni izkazano, da bi tožena stranka zoper tožnico uvedla in izvedla disciplinski postopek iz šikanoznih razlogov. Tožnica je bila spoznana za odgovorno kršitve delovne obveznosti, ki se ji je očitala (do tega dejanja je še vedno, kljub pravnomočni sodbi, nekritična). Tožena stranka v disciplinskem postopku zoper tožnico ali v zvezi z disciplinskim postopkom zoper tožnico ni storila nič takega, da bi ji bilo mogoče očitati povzročitev škode zaradi malomarnosti (ali naklepno). Zato pritožbeno sodišče pritrjuje smiselno zavzetemu stališču sodišča prve stopnje, da element krivde tožene stranke ni podan.

Ker ni podana krivda tožene stranke kot enega od obveznih elementov odškodninskega delikta, sodišče prve stopnje pa je ugotovilo tudi, da ni nastala vsa zatrjevana škoda (s čimer pritožbeno sodišče soglaša in razlogov izpodbijane sodbe o tem ne ponavlja), tudi odškodninska odgovornost tožene stranke ni podana. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnica s pritožbo ni uspela, zato na podlagi 1. odstavka 154. člena ZPP v povezavi s 1. odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje pritožbene stroške.

Odgovor na pritožbo k njeni rešitvi ni pripomogel, zato tožena stranka na podlagi 1. odstavka 155. člena ZPP v povezavi s 1. odstavkom 165. člena ZPP krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.