VDSS sodba in sklep Pdp 878/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-04-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plača - zakonske zamudne obresti - občasna terjatev - glavna terjatev - zastaranje - zastaralni rok

Ker je glavna terjatev zaradi izpolnitve prenehala, so postale zakonske zamudne obresti glavna terjatev, ki ima še vedno naravo občasne terjatve, za katere velja triletni zastaralni rok.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu 1. odstavka izreka  delno spremeni tako, da se glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožeči stranki od neto zneska razlik v plači za obdobje od marca 2001 do aprila 2002 v višini 38.716,35 SIT (sedaj 161,56 EUR) plačati zakonske zamudne obresti, ki tečejo od 1.6.2002 do 6.10.2004, vse v 8 dneh, pod izvršbo, višji obrestni zahtevek pa se zavrne.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Revizija glede odločitve o plačilu razlike v plači v višini 10 %, se dopusti, v preostalem se revizija ne dopusti.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je dolžna tožena stranka tožeči stranki do v izreku navedenih zneskov neto razlik v plači za obdobje od maja 2002 do avgusta 2004 (z izjemo septembra 2003) plačati zakonske zamudne obresti, ki zapadejo v plačilo 18. dne v mesecu za pretekli mesec, do dne 6. 10. 2004, obračunane v protivrednosti v EUR po tečaju 239,64 za EUR, vse v 8 dneh. Kar je tožeča stranka zahtevala več iz tega naslova, je zavrnilo (1. odstavek izreka). Nadalje je razsodilo, da je dolžna tožena stranka plačati tožeči stranki od neto zneska 3.888,84 SIT razlike v plači za september 2003 zakonske zamudne obresti, ki tečejo od 18. 10. 2003 do 5. 10. 2005, obračunane v protivrednosti EUR po tečaju 239,64 SIT za EUR, v 8 dneh (2. odstavek izreka). Zahtevek tožeče stranke, da je tožena stranka dolžna za obdobje od novembra 2001 do januarja 2004 ter od septembra 2004 dalje obračunati bruto zneske razlike v plači zaradi neutemeljenega odbitka 10% pri plači na račun neustrezne izobrazbe ter izplačati neto razlike v plači iz navedenega naslova skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto zneskov, ki tečejo od 18. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, je zavrnilo (3. odstavek izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama trpi svoje stroške postopka (4. odstavek izreka).

Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe se je pravočasno pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del  sodbe spremeni tako, da tudi v tem delu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da jo v tem delu razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje glede triletnega zastaralnega roka za zamudne obresti zavzelo zmotno pravno stališče, po katerem naj bi te obresti zastarale v treh letih, v skladu s 1. odstavkom 347. člena Obligacijskega zakonika (OZ). Pri tem sodišče prve stopnje spregleda, da gre v konkretnem primeru za terjatev iz delovnega razmerja, pri čemer v skladu z zakonom o delovnih razmerjih velja petletni zastaralni rok za vse terjatve. Zakon pri tem ne dela razlik ali gre za glavne, občasne ali stranske terjatve, pomembno je le, da izvirajo iz delovnega razmerja. Nadalje meni, da je utemeljen zahtevek za izplačilo razlike v plači zaradi neutemeljenega 10 % znižanja osnovne plače na račun neizpolnjevanja pogojev strokovne izobrazbe. Sodišče prve stopnje se v izpodbijani sodbi ni opredelilo do bistvene navedbe tožnika in sicer, da je ob sklenitvi delovnega razmerja za učitelja klavirja in še vsaj 10 let po tem po veljavnih predpisih izpolnjeval pogoje, zato je izpodbijana sodba v tem delu brez razlogov, s čimer je podana tudi bistvena kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. S tem  je bilo poseženo v ustavno pravico do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave RS in  enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Šele po uveljavitvi Zakona o financiranju vzgoje in izobraževanja (ZOFVI) ter podzakonskim predpisom tožnik ni več izpolnjeval pogojev za poučevanja klavirja, čeprav je v skladu s 1. odstavkom 146. člena ZOFVI lahko še naprej opravljal vzgojno-izobraževalno delo učitelja klavirja. Gre za nedopusten poseg v pridobljene pravice, v katerem se kar naenkrat tožnika postavlja v neenakopraven položaj z drugimi delavci. Posledično je določba 14. člena Zakona o plačah delavcev v javnih vzgojno-izobraževalnih zavodih (ZPDJVZ) neustavna, če se jo razume tako, da velja tudi za tiste učitelje, ki so že pred uveljavitvijo ZOFVI izpolnjevali pogoje za opravljanje vzgojno-izobraževalnega dela v glasbeni šoli po prejšnjih predpisih in imajo v skladu s 146. členom ZOFVI pravico opravljati vzgojno-izobraževalno delo tudi po uveljavitvi tega zakona. Napada tudi odločitev o stroških postopka. V konkretnem primeru je tožnik poskušal vse, da bi prišlo do sporazumne rešitve zadeve brez posredovanja sodišča, vendar tožena stranka brez vložene tožbe nikakor ni pristala na plačilo zamudnih obresti. Tako je bil prisiljen vložiti novo tožbo s postavitvijo zahtevka za izplačilo razlike v plači, s tem pa niso nastali posebni stroški. V kolikor se je sodišče postavilo na stališče, da je tožnik uspel s polovico zahtevka, bi pač moralo obračunati stroške ene in druge stranke in za tem opraviti pobot. Priglaša stroške pritožbe.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev ter potrditev izpodbijanega dela sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje  v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je skladno z določilom 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/2007, ZPP-UPB3; v nadaljevanju: ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, pri tem ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, le deloma, glede zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih do neto razlik plač, je zmotno uporabilo materialno pravo.

Ker se pritožba nanaša na odločitev o zahtevku za plačilo zakonskih zamudnih obresti od   plače oz. razlike v plači iz leta 2001 in 2002, je glede vprašanja zastaranja potrebno uporabiti tako določila takrat veljavnega (do 1.1.2002) Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78, 39/85 in 57/89; v nadaljevanju: ZOR), ko tudi Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/01, s spremembami; v nadaljevanju: OZ). Do uveljavitve novega  Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002; v nadaljevanju: ZDR) zastaralni rok za terjatve iz delovnega razmerja ni bil izrecno določen, zato se je uporabljal 5-letni splošni zastaralni rok po 371. členu ZOR oziroma 346. členu OZ. Šele novi ZDR v 206. členu izrecno določa, da terjatve iz delovnega razmerja zastarajo v roku petih let. Zakonske zamudne obresti od neizplačanih plač pa so občasna terjatev in hkrati stranska terjatev, glede katere je potrebno uporabiti določila OZ o občasnih in stranskih terjatvah. OZ v 347. členu določa (podobno prej 372. člen ZOR), da terjatve občasnih dajatev, ki dospevajo letno ali v določenih krajših časovnih presledkih (občasne terjatve), zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne dajatve, bodisi da gre za stranske občasne terjatve, kot je terjatev iz naslova obresti, ali pa za takšne občasne terjatve, s katerimi se črpa sama pravica, kot je terjatev preživljanja. Ker OZ izrecno opredeljuje obresti kot občasne terjatve, ni pravilno pravno naziranje tožeče stranke, da tudi obresti od neizplačanih plač zastarajo v roku 5 let kot ostale terjatve iz delovnega razmerja.

Ko zastara glavna terjatev oziroma, ko bi zastarala glavna terjatev, če ne bi prenehala z izpolnitvijo, zastarajo tudi stranske terjatve, kot so terjatve za obresti, plodove, stroške, pogodbene kazni, v skladu s 344. členom OZ (prej 369. člen ZOR). Ker je v obravnavani zadevi glavna terjatev prenehala, a ne zaradi zastaranja, temveč zaradi izpolnitve (dne 6.10.2004), so postale zakonske zamudne obresti glavna terjatev, ki pa ima še vedno naravo občasne terjatve, za katere skladno s 347. členom OZ velja 3-letni zastaralni rok. Sodišče prve stopnje se je do tega pravilno opredelilo, ni pa ravnalo prav, da je zahtevek za plačilo vseh obresti (tudi za čas po 1.6.2002) zavrnilo. Tožeča stranka je tožbo vložila dne 1.6.2005 in je bil s tem dnem pretrgan tek zastaranja (365. člen OZ), tako da je upravičena do zakonskih zamudnih obresti od zneska z zamudo plačane glavnice od vključno 1.6.2002 dalje.  Zastarala je tako le terjatev glede tistih zakonskih zamudnih obresti, ki so dospele v obdobju od 18.04.2001 (zapadlost plače za marec 2001) do 31.5.2002, zato je pritožbeno sodišče v tem delu pritožbi tožeče stranke delno ugodilo in izpodbijani del 1. odstavka izreka sodbe spremenilo na podlagi 4. točke 358. člena ZPP tako, kot to izhaja iz izreka sodbe, pri čemer je v preostalem delu, kolikor se nanaša na plačilo zakonskih zamudnih obresti do 31.5.2002, za katere je zastaranje že nastopilo, pritožbo v skladu s 353. členom ZPP zavrnilo in potrdilo nespremenjeni (zavrnilni) del sodbe sodišča prve stopnje.

Pri tem pritožbeno sodišče dodaja, da je seštelo zneske razlik v plači za obdobje od marca 2001 do aprila 2002, kot jih je tožnik opredelil v pripravljalni vlogi z dne 20.4.2007 (list. št. 35 in 36 v sodnem spisu), saj med  strankama niso bili sporni, ter izhajajo iz izračuna, ki ga je pripravila tožena stranka (priloga B11). Odločitev o preračunu tolarskih zneskov v evrske pa temelji na menjalnem razmerju - 1 Euro je 239,640 tolarjev, v skladu s 4. odst. 13. člena Zakona o uvedbi eura (Uradni list RS, št. 114/2006; v nadaljevanju: ZUE), ob upoštevanju uredbe Sveta (ES) št. 1086/2006 z dne 11.7.2006 s spremembo uredbe (ES) št. 1866/98 o menjalnih razmerjih med euro in valutami držav članic, ki sprejmejo euro (UL L št. 195 z dne 15.7.2006, str. 1).

Glede tožbenega zahtevka za plačilo razlike v plači v višini 10% za obdobje od novembra 2001 do januarja 2004 ter od septembra 2004 dalje, pa pritožba ni utemeljena. Zakon o financiranju vzgoje in izobraževanja (Uradni list RS, št. 12/96 s spremembami; v nadaljevanju: ZOFVI) v 95. členu določa, da morajo imeti strokovni delavci v glasbeni šoli in sicer učitelji, korepetitorji in knjižničarji visokošolsko izobrazbo ustrezne smeri, učitelj in knjižničar pa morata imeti tudi pedagoško izobrazbo. Natančneje določa pogoje za zasedbo delovnega mesta učitelja klavirja Odredba o smeri strokovne izobrazbe, ki jo morajo imeti učitelji, korepetitorji in knjižničarji v glasbenih šolah (Uradni list RS, št. 43/2000, v nadaljevanju: Odredba), ki v 3. členu določa, da je učitelj klavirja lahko, kdor je končal univerzitetni študijski program iz klavirja (1. alineja 1.1. točke 3. člena Odredbe), lahko pa je učitelj klavirja tudi, kdor je končal univerzitetni študijski program iz orgel in je pred tem končal klavir v smeri petje, instrument po srednješolskem programu glasba oziroma glasbene gimnazije ali v modulu petje, instrument v glasbeni smeri ujetniške gimnazije (2. alineja 1.1. točke 3. člena Odredbe) ali kdor je končal univerzitetni študijski program iz glasbene pedagogike in je pred tem končal klavir v smeri petje, instrument po srednješolskem programu glasba oziroma glasbene gimnazije ali v modulu petje, instrument v glasbeni smeri umetniške gimnazije (3. alineja 1.1. točke 3. člena Odredbe).

Ker je po izvedenih dokazih sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožnik ne izpolnjuje pogojev po Odredbi (sodišče prve stopnje Odredbo zmotno imenuje „Pravilnik“) za učitelja klavirja, saj ima visokošolsko izobrazbo smer orglar (diploma - priloga A8), ni pa izkazal izpolnjevanja pogojev po 2. ali 3. alineji 1.1. točke 3. člena Odredbe, je posledično utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek za obračun in plačilo 10% razlike v plači za obdobje od novembra 2001 do januarja 2004 ter od septembra 2004 dalje, saj je tožena stranka tožniku zakonito znižala plačo v navedenem odstotku. Po določilu 14. člena Zakona o plačah delavcev v javnih vzgojnoizobraževalnih zavodih (Uradni list RS, št. 16/92 do 36/96; v nadaljevanju: ZPDJVZ) namreč delavcu, ki nima strokovne izobrazbe, določene z zakonom, vzgonjoizobraževalnim programom ali splošnim aktom, za delovno mesto, na katero je razporejen, pripada 90% osnovne plače, določene za to delovno mesto.

Na drugačno odločitev ne more vplivati tožnikovo sklicevanje na določilo 146. člena ZOFVI, ki v 1. odstavku določa, da lahko učitelji v glasbeni šoli, ki so izpolnjevali z zakonom določene pogoje za opravljanje vzgojno-izobraževalnega dela v glasbeni šoli, opravljajo vzgojno-izobraževalno delo tudi po uveljavitvi tega zakona. Gre namreč za prehodno določbo ZOFVI, ki ureja spregled pogoja strokovne izobrazbe za tiste strokovne delavce, ki so že bili zaposleni pred uveljavitvijo ZOFVI, po uveljavitvi ZOFVI pa niso več izpolnjevali pogojev za opravljanje vzgojno-izobraževalnega dela (podobno že Ustavno sodišče RS v odločbi U-I-187/05 z dne 18.10.2007 - Uradni list RS; št. 101/2007). Znižanje osnovne plače po 14. členu ZPDJVZ torej ne nasprotuje ureditvi v ZOFVI, niti ne posega v pridobljene pravice strokovnih delavcev v javnih glasbenih šolah. O tem vprašanju je v podobni zadevi že razsodilo tudi Vrhovno sodišče RS (sodba VIII Ips 332/2007 z dne 4.12.2007). Glede na navedeno je potrebno zavrniti obsežne pritožbene navedbe o neustavnosti takšne ureditve v ZPDJVZ. Zaradi vsega navedenega je bilo potrebno v tem obsegu pritožbo zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Delni uspeh tožnika v pritožbenem postopku ni bistveno vplival na celoten uspeh v pravdi, v smislu določila 154. člena ZPP, zato pritožba zoper odločitev sodišča prve stopnje glede stroškov postopka, po kateri vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka, ni bila utemeljena in jo je bilo potrebno zavrniti po določilu 353. člena ZPP.

Ker je tožnik s pritožbo le deloma uspel, kar ni bistveno vplivalo na uspeh v postopku, v skladu s 1. odstavkom 165. člena ZPP sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Odgovor na pritožbo tožene stranke ni v ničemer pripomogel k boljši razjasnitvi stvari, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo, v skladu z 2. odstavkom 165. člena ZPP, v povezavi s 155. členom ZPP.

Ker izpodbijani del sodbe glede teka zakonskih zamudnih obresti ne dosega revizijskega minimuma (drugi odstavek 367. člena ZPP), oziroma se terjatev za plačilo razlike v plači ne nanaša na primere, ko je revizija dovoljena, je bilo potrebno skladno z določbo 5. točke 31. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 2/2004 in 10/2004; v nadaljevanju: ZDSS-1) in določbo 32. člena citiranega zakona odločati tudi o tem, ali se revizija dopusti. Po prvem odstavku 32. člena ZDSS-1 sodišče dopusti revizijo v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o njem še ni odločalo. V obravnavani zadevi glede plačila zakonskih zamudnih obresti od posamičnih mesečnih razlik v plači ne gre za nobenega od teh primerov, zato je v tem delu pritožbeno sodišče odločilo, da revizije ne dopusti, glede znižanja plače po določilu 14. člena ZPDJVZ pa je odločilo, da revizijo dopusti, saj je pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.