VDSS sodba in sklep Pdp 457/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-02-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

nesreča pri delu - odškodninska odgovornost - elementi odškodninskega delikta - vzročna zveza - nepremoženjska škoda - denarna renta

Toženo stranko kljub tožnikovi degenerativni bolezni bremeni odgovornost za celotno škodo, ki mu je nastala zaradi nesreče pri delu leta 2001 (tožnik je padel na zaledenelem dvorišču tožene stranke). Vzrok za nastanek škode je bilo dejanje (opustitev) tožene stranke, saj sicer škode ne bi bilo. Tožnikova degenerativna bolezen tudi ni pravno relevantni vzrok, ki bi lahko vodil v tako imenovano deljeno vzročnost, saj je treba upoštevati tožnika kot konkretnega oškodovanca, kakršen je, z vsemi posebnostmi, ne pa kot povprečnega oškodovanca.

Pritožbi tožnika se delno ugodi, izpodbijana sodba se v 1.1. točki izreka glede zavrnitve tožbenega zahtevka za plačilo premoženjske škode v višini 5.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, v 1.3. točki izreka glede zavrnitve tožbenega zahtevka za plačilo mesečne rente v višini 1.700,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi in v 1.4. točki izreka izpodbijane sodbe glede odločitve o stroških postopka razveljavi ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba tožnika in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta ter se potrdi nerazveljavljeni del sodbe sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških tožnika se pridrži za končno odločbo.

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da je dolžna tožena stranka tožniku plačati odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 59.983,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 12. 2006 do plačila, višji tožbeni zahtevek za plačilo nepremoženjske škode in tožbeni zahtevek za plačilo premoženjske škode v višini 5.500,00 EUR je zavrnilo (1.1. točka izreka), ter naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku od 1. 2. 2007 do izpolnitve pogojev za starostno upokojitev izplačevati znesek mesečne rente v višini 35,00 EUR od 15. dne v mesecu za tekoči mesec, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zamude do plačila (1.2. točka izreka). Tožbeni zahtevek za plačilo mesečne rente v višini 1.700,00 EUR od dneva izdaje sodne odločbe do 15. dne v mesecu za tekoči mesec, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zamude do plačila, je zavrnilo (1.3. točka izreka). Tožniku je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v višini 576,09 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila (1.4. točka izreka).

Zoper zavrnilni del navedene sodbe  in zoper odločitev o stroških postopka sodišča prve stopnje se je iz pritožbenih razlogov bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožil tožnik. Pritožbenemu sodišču je predlagal, da izpodbijani del sodbe spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi oziroma da ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navedel je, da se je z vložitvijo tožbe pretrgalo zastaranje odškodninske terjatve. Pri pretrganju zastaranja čas, ki preteče do pretrganja, ne šteje v zastaralni rok, ampak začne po prenehanju razlogov za pretrganje teči znova in je enak prejšnjemu zastaralnem roku. Zmoten je zaključek sodišča prve stopnje, da je terjatev za plačilo rente zaradi trajno povečanih potreb zastarala, ker je tožnik tožbo s tovrstnim tožbenim zahtevkom razširil šele na naroku za glavno obravnavo dne 9. 4. 2008. Poleg tega je obrazložitev izpodbijane sodbe, ki se nanaša na odločilna dejstva glede zastaranja, sama s seboj v nasprotju, saj iz mnenja sodnega izvedenca izhaja, da se je tožnikovo zdravljenje zaključilo šele maja 2005, kar pomeni, da se je triletni zastaralni rok iztekel maja 2008. Za ugotavljanje obsega nepremoženjske škode je sodišče prve stopnje izvedlo dokaz s pridobitvijo izvida in mnenja Komisije za izvedenska mnenja pri Medicinski fakulteti Univerze v ..., ki sta kvalitetna in jasno razmejujeta doprinos nesreč k današnjemu zdravstvenemu stanju tožnika. Skladno s sodno prakso, ki sicer ne predstavlja pravnega vira za določitev pravične denarne odškodnine, ampak služi kot orientacija, se v izjemno hudih primerih oziroma v podobnih primerih poškodbe hrbtenjače izplačajo odškodnine med 215 in 290 neto povprečnimi plačami v Republiki Sloveniji. Tožnik je zaradi padca po poledenelem dvorišču utrpel katastrofalne posledice, kar po Fischerjevi klasifikaciji sodi med izjemno hude primere poškodb. Iz tega razloga bi bil upravičen do odškodnine v vtoževani višini, torej v višini 131 neto povprečnih plač, pri čemer je upoštevan 20 % do 25 % obseg posledic pretekle poškodbe hrbtenjače in izplačana odškodnina s strani zavarovalnice tožene stranke. Odškodnina v višini 65 povprečnih neto plač, ki jo je prisodilo sodišče prve stopnje, je prenizka glede na obseg škode. Tožnik bi bil upravičen do višjih zneskov odškodnine pri vseh oblikah pravno priznane nepremoženjske škode. Na primer, strah je trajal več kot tri leta, še vedno čuti tesnobo in skrbi zaradi negotove življenjske usode. Zelo dolgo je potekalo aktivno zdravljenje, zaradi pasivne drže tožene stranke je dolgo čakal na razplet sodnega postopka. Priklenjen je na invalidski voziček, prehoditi zmore le krajše razdalje s pomočjo bergel. Zaradi zdravstvenega stanja je močno omejen v partnerskem in spolnem življenju ter se boji, da bi postal povsem odvisen od pomoči drugih. Duševne bolečine se niso stabilizirale, ampak se povečujejo, tako da je prisojeni znesek odškodnine bistveno prenizek. Poleg tega je sodišče prve stopnje zmotno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo premoženjske škode, ki jo je tožnik utrpel v zvezi z zdravljenjem. Za potne stroške, ki jih je imel, ne razpolaga z računi, ker so ga na preglede vozili družinski člani z osebnim vozilom. Kljub temu je do vtoževane pavšalne odškodnine, ki se nanaša na premoženjsko škodo, katere dokazovanje je oteženo, upravičen. Število zdravstvenih pregledov in rehabilitacij je razvidno iz medicinskih izvidov,  vtoževani znesek odraža dejanske stroške. V delu, v katerem se je tožnik pritožil zoper odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka, je navedel, da uspeh v postopku ni odvisen le od višine prisojene odškodnine. V postopku je uspel vsaj v višini 75 %, po temelju je uspel 100 %, po višini pa približno 50 %.

Tožena stranka se je pritožila iz vseh pritožbenih razlogov, zlasti pa zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava, zoper ugodilni del sodbe in zoper odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da izpodbijani del sodbe razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje oziroma da ga spremeni, tako da zniža prisojeni znesek odškodnine in tožniku naloži povračilo stroškov postopka. V zvezi s temeljem odškodninske odgovornosti je navedla, da se je tožnik prvič poškodoval v prometni nesreči leta 1991, od 23. 9. 1992 je bil zaradi poškodbe hrbtenjače in lažje levostranske hemipareze razporejen v III. kategorijo invalidnosti. Z leti se je njegovo zdravstveno stanje slabšalo, tako da je bil 22. 1. 2001 razporejen v II. kategorijo invalidnosti s pravico do dela s krajšim delovnim časom 6 ur dnevno. Razlog za priznanje invalidnosti je bila kombinacija posledic poškodbe in degenerativne bolezni ledvenokrižnične hrbtenjače. Iz ugotovitve sodnega izvedenca, da je invalidnost 20 % posledica nesreče leta 1991 in 80 % posledica nesreče leta 2001, že okvarjena hrbtenjača pa je prispevala 50 % k funkcionalno izrazitem poslabšanju zdravja, je razvidno, da je k škodi, ki jo je tožnik utrpel, bistveno prispevalo njegovo prejšnje zdravstveno stanje. Slednje potrjuje nadaljnja ugotovitev sodnega izvedenca, da je verjetnost poškodb, kot jih je utrpel tožnik, pri normalno zdravem oškodovancu brez degenerativnih sprememb, majhna, prav tako majhna je verjetnost nastanka invalidnosti. Navedeno vpliva na obstoj vzročne zveze med padcem leta 2001 in škodo. Po teoriji adekvatne vzročnosti je treba izmed več okoliščin, ki so v zvezi z nastankom škode, kot pravno upoštevne šteti le tiste okoliščine, ki po rednem teku stvari privedejo do škode. Osebne lastnosti in zdravstveno stanje oškodovanca lahko predstavljajo enega ali več pravno relevantnih vzrokov in vodijo do deljene vzročnosti, kot izhaja iz pravnega mnenja občne seje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije z dne 15. 12. 1998. Za odgovor na vprašanje, ali določen škodni dogodek po rednem teku stvari privede do konkretne posledice, ne zadošča le primerjava s konkretnim oškodovancem. Ta primerjava je izhodišče pri vprašanju individualizacije odškodnine, ne pa pri ugotavljanju pravno relevantne vzročne zveze. Sodišče prve stopnje ugotovitev sodnega izvedenca glede razmejitve vpliva tožnikovega zdravstvenega stanja pred škodnim dogodkom na posledice padca ni upoštevalo oziroma je spregledalo, da je okvara hrbtenjače prispevala 50 % k funkcionalno izrazitem poslabšanju zdravja po poškodbi leta 2001. Ker je predhodna prometna nesreča prispevala 20 % k nastanku škode, tožena stranka za posledice poškodbe leta 2001 odgovarja le 40 %, česar sodišče prve stopnje ni upoštevalo pri odmeri odškodnine po posameznih postavkah nepremoženjske škode. Iz tega razloga je tožniku prisodilo previsoko odškodnino. Zdravljenje povprečnega oškodovanca po padcu, kot ga je doživel tožnik, je kratkotrajno in povezano predvsem s pretresom možganov, bolečinami v vratu lokalno zaradi udarca ali nihanja. Če se razvije postkomocijski sindrom, se stanje umiri v šestih mesecih, neposredno zdravljenje traja štirinajst dni. Sekundarni strah je srednje intenziven tri dni, en teden je manjši. Telesne bolečine so večje en dan, tri dni srednje hude in dva tedna lažje. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti pri zdravljenju prisodilo bistveno previsok znesek odškodnine, ki odstopa od sodne prakse. V podobnih primerih se prisojeni zneski odškodnine gibljejo med 8.000,00 EUR in 10.500,00 EUR, odškodnina v višini 25.000,00 EUR je bila s sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 351/2003 prisojena za dva meseca hudih in šest mesecev srednje hudih bolečin. Odškodnina, ki jo je tožniku izplačala zavarovalnica v višini 18.180,28 EUR, je po stališču tožene stranke ustrezna. Prav tako ustrezna je izplačana odškodnina za strah. Sodišče prve stopnje je tožniku, ki je iz tega naslova zahteval odškodnino v višini 5.000,00 EUR, prisodilo 5.007,51 EUR, kar je pretirano. Skladno s sodno prakso se odškodnine za strah pri najhujših primerih poškodb gibljejo med 2.000,00 EUR in 4.000,00 EUR, po citirani sodbi Vrhovnega sodišča RS je bila za primer, ko je bil oškodovanec v komi in je šest mesecev trpel hud sekundarni strah, pravična odškodnina za strah v višini 4.172,93 EUR. Pri tožniku ni šlo za tako hud primer. Sodni izvedenec je tudi ugotovil, da tožnik zaradi padca leta 2001 ni utrpel vidnih poškodb telesa, ki bi povzročale skaženost. Glede na to, da skladno z njegovimi navedbami na skaženost vpliva predvsem uporaba invalidskih pripomočkov, je prisojeni znesek odškodnine pretiran. Po sodni praksi je pravična denarna odškodnina za skaženost pri najhujših primerih telesnih poškodb, ki zajemajo tako telesno skaženost kot uporabo invalidskih pripomočkov, med 1.500,00 EUR in 12.500,00 EUR. Iz naslova zmanjšanih življenjskih aktivnosti je tožniku prav tako prisodilo previsoko odškodnino, pri tem ni upoštevalo, da je bil tožnik že leta 1992 razporejen v ustrezno kategorijo invalidnosti. Kvaliteta njegovega življenja je bila tako delno okrnjena že pred padcem leta 2001. Po njegovih navedbah je sicer hodil v hribe, navedb, da je opravljal različna popravila v hiši, ni dokazal, drugih aktivnosti ni navedel. Tako visoki zneski odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti se prisojajo bistveno mlajšim oškodovancem z bistveno hujšimi posledicami, medtem ko znašajo odškodnine v primerljivih primerih med 20.000,00 EUR in 40.000,00 EUR. Vseh omenjenih odstopov od sodne prakse v izpodbijani sodbi sodišče prve stopnje ni pojasnilo.

V odgovoru na pritožbo tožnika je tožena stranka prerekala pritožbene navedbe tožnika ter pritožbenemu sodišču predlagala, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Navedla je, da je tožnik tožbeni zahtevek za plačilo rente postavil šele na naroku za glavno obravnavo dne 9. 4. 2008, pri čemer ni navedel, kdaj je za nastanek škode, katero bi renta povrnila, izvedel. Z mnenjem sodnega izvedenca, na katerega se sklicuje v pritožbi in v katerem je navedeno, da je bilo zdravljenje zaključeno maja 2005, ob razširitve tožbe ni bil seznanjen, poleg tega ni navedel, da je škoda, katere povrnitvi je namenjena mesečna renta, nastala šele v maju 2005, ko so oskrbeli težave z odvajanjem vode in erektilne dejavnosti. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek za plačilo rente zaradi zastaranja utemeljeno zavrnilo. Ravnanje tožene stranke v tem sporu ni vplivalo na trajanje strahu, tesnobe in skrbi pri tožniku. Sodnega postopka ni zavlačevala, ampak ga je vodilo sodišče prve stopnje. Poleg tega je tožnik kmalu po vložitvi tožbe prejel odškodnino s strani zavarovalnice, s čimer so se strah, tesnoba in skrbi vsaj delno omilili. Glede odločitve sodišča prve stopnje o povračilu stroškov postopka pa je tožena stranka oporekala navedbi tožnika, da je po temelju uspel 100 %. Nesporno je bilo ugotovljeno, da je k njegovemu trenutnemu zdravstvenem stanju 20 % doprinesla nesreča leta 1991, kar pomeni, da je po temelju uspel 80 %, po višini pa je uspel 34 %, saj mu je sodišče prve stopnje od zahtevanih 177.349,36 EUR prisodilo 59.983,40 EUR.

V odgovoru na pritožbo tožene stranke je tožnik prerekal navedbe tožene stranke, pritožbenemu sodišču je predlagal, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Navedel je, da tožena stranka z navedbami o deljeni vzročnosti izpodbija ugotovitve komisije za fakultetna izvedenska mnenja. Iz izvida in mnenja izhaja, da je tožnik v prometni nesreči leta 1991 utrpel lažjo levostransko hemiparezo. Njegove življenjske dejavnosti so ostale ohranjene, tako da je utemeljen zaključek, da je nesreča leta 1991 prispevala 20 %, nesreča leta 2001 pa 80 % k tožnikovi današnji invalidnosti. Tej razmejitvi tožena stranka v postopku pred sodiščem prve stopnje ni ugovarjala niti ni predlagala dokazov, na podlagi katerih bi se ugotovilo drugače. V kolikor ne bi bilo nesreče leta 2001 – padca na poledenelem dvorišču – bi tožnik še danes opravljal delo pri toženi stranki. Pravno relevanten in odločilen vzrok za nastanek vseh posledic nesreče je opustitev tožene stranke in ne 50 % okvara hrbtenjače v preteklosti. Poleg tega so bile degenerativne spremembe ugotovljene niže od obravnavane poškodbe. Izvid in mnenje komisije za fakultetna izvedenska mnenja sta odločilna tudi pri presoji višine odškodnine. Tožnikovo zdravstveno stanje se je po zaključku aktivnega zdravljenja stabiliziralo do te mere, da je obseg škodnih posledic jasno razviden. V času odločanja invalidske komisije njegovo zdravstveno stanje še ni bilo dokončno, zdravljenje in rehabilitacija sta še potekala. Po argumentirani in jasno obrazloženi razmejitvi med učinki stare in nove poškodbe, je sodišče prve stopnje prisodilo odškodnino, le da jo je prisodilo v bistveno prenizkem znesku. Tožnik je pred delovno nesrečo hodil v hribe, brez omejitev je opravljal vsa hišna opravila, imel je normalno spolno in socialno življenje. Sedaj je pretežno priklenjen na invalidski voziček, le kratke razdalje zmore prehoditi z uporabo bergel, obstaja realna možnost, da bo v prihodnosti popolnoma odvisen od pomoči drugih.

Pritožba tožnika je delno utemeljena, pritožba tožene stranke ni utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki sta jih uveljavljali stranki v pritožbah, in skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 11. točki, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, da je popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter sprejelo materialnopravno utemeljeno odločitev, razen glede odločitve o tožbenem zahtevku za plačilo odškodnine za premoženjsko škodo v višini 5.500,00 EUR in za plačilo mesečne rente v višini 1.700,00 EUR ter glede odločitve o stroških postopka.

Odškodninska odgovornost delodajalca je bila v času nesreče, ki je tožniku povzročila škodo, urejena v 1. odstavku 73. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR; Ur. l. SFRJ, št. 60/89 in nadaljnji), ki določa, da mora delodajalec delavcu, ki utrpi škodo pri delu ali v zvezi z delom, škodo povrniti po splošnih načelih o odškodninske odgovornosti, torej po določbah Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR; Ur. l. SFRJ, št. 29/78 in nadaljnji).

Tožnik je s tožbo zahteval plačilo odškodnine za škodo, ki jo je utrpel pri delu, ker mu je 28. 12. 2001 na poti od ene do druge stavbe tožene stranke zdrsnilo na poledenelem dvorišču, tako da si je poškodoval hrbtenjačo v vratnem in ledvenem delu. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka odgovornosti po temelju ni oporekala, sicer ni povsem pravilna, saj je že v odgovoru na tožbo navedla, da je eden izmed vzrokov za škodo, ki jo je tožnik utrpel, prometna nesreča leta 1991, ter da tožena stranka ni v celoti odgovorna za škodo, ki je nastala po nesreči leta 2001. V prvi pripravljalni vlogi z dne 11. 3. 2008 je tožena stranka prerekala ugotovitve o vzrokih za invalidnost, kot izhajajo iz odločbe Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije z dne 12. 5. 2004, da je tožnikova invalidnost 40 % posledica poškodbe pri delu (padca leta 2001) in 60 % posledica bolezni (degenerativne okvare hrbtenjače). V drugi pripravljalni vlogi z dne 20. 10. 2008 je tožbenemu zahtevku ponovno oporekala, sklicevala se je na izvedensko mnenje mag. Igorja Tekavčiča, dr. med., specialista nevrologa, z dne 26. 4. 2006, da je k poslabšanju zdravstvenega stanja tožnika le 50 % prispevala nesreča iz leta 2001. S tem je oporekala obstoju vzročne zveze med nesrečo leta 2001 in škodo, te navedbe je ponovila v pritožbi, vendar po oceni pritožbenega sodišča neutemeljeno.

Izvedensko mnenje z dne 26. 4. 2006 je bilo izdelano na zahtevo arbitraže pri T. d.d. in ne predstavlja izvedenskega mnenja v smislu določb ZPP, ampak le enega izmed listinskih dokazov v spisu. Iz mnenja je razvidno, da si je tožnik pred nesrečo leta 2001 hrbtenjačo poškodoval v nesreči leta 1991 – utrpel je pretres možganov in težko poškodbo vratne hrbtenice s posledično okvaro hrbtenjače, kar je povzročilo hudo ohromitev levih okončin. V letu 1995 so se pojavile težave z ledveno hrbtenico. Poleg tega je sodišče prve stopnje na podlagi odločbe Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije z dne 8. 1. 2004 ugotovilo, da je bil tožnik od 22. 1. 2001 invalid II. kategorije s pravico do zaposlitve na drugem delu za šest ur dnevno, z citirano odločbo je bila od 1. 11. 2003 ugotovljena I. kategorija invalidnosti zaradi posledic bolezni, na pritožbo tožnika je bilo odločeno, da je vzrok invalidnosti 60 % bolezen in 40 % poškodba pri delu.

Vpliv zdravstvenega stanja oškodovanca na pojmovanje vzročne zveze med škodnim dogodkom in škodo, ki nastane, terja v odškodninskem pravu posebno pozornost, kot navaja tožena stranka v pritožbi. Vendar se kot vzrok škode upošteva le človekovo ravnanje, ki povzroči nastanek škodnega dogodka, ne pa stanje oškodovanca. Če je zaradi osebnega stanja oškodovanca obseg škode večji, to ne vpliva na vprašanje obstoja vzročne zveze. Predvidljivost (adekvatnost) posledice škodnega dogodka pri ugotavljanju vzročne zveze je upoštevna le v razmerju do škodnega dogodka, ni pa podlage za omejevanje neposlovne odškodninske odgovornosti zaradi morebitnega večjega obsega škode, ki ga pogojuje osebno stanje oškodovanca.

Opisano gledanje je v skladu s pravilom o popolni odškodnini, ki je določeno v 190. členu ZOR, pri katerem se pri neposlovni odškodninski odgovornosti pri določanju obsega škode upoštevajo tako običajne kot posebne okoliščine. Poleg tega je za pravilno uporabo teorije o adekvatni vzročnosti pomembno razlikovanje vzročne zveze med dejanjem povzročitelja in škodnim dogodkom ter vzročne zveze med škodnimi dogodkom in konkretnim obsegom škode oziroma med predvidljivostjo škodnega dogodka in predvidljivostjo konkretne pojavne oblike škode. Padec je bil v tožnikovem primeru vsekakor predvidljiva posledica poledenelega dvorišča tožene stranke, medtem ko pravilna uporaba teorije o adekvatni vzročnosti ne daje opore za izključitev ali omejitev neposlovne odškodninske odgovornosti zaradi večjega obsega škode, ki jo pogojuje predhodno zdravstveno stanje tožnika oziroma njegova degenerativna okvara hrbtenjače.

Materialnopravni sklep, da toženo stranko kljub predhodnemu zdravstvenemu stanju tožnika  bremeni odgovornost za posledice, ki so nastale po nesreči leta 2001, tudi ni v nasprotju s pravnim mnenjem občne seje Vrhovnega sodišča RS z dne 15. 12. 1998. Le-to je po svoji vsebini zgolj napotek sodišču, naj skrbno ovrednoti vse okoliščine, ki so povezane z nastankom škode, in nato med več normativno možnimi rešitvami sprejme odločitev, ki ustreza okoliščinam primera.

V konkretnem primeru toženo stranko kljub tožnikovi degenerativni bolezni bremeni odgovornost za celotno škodo, ki je nastala zaradi nesreče leta 2001. Vzrok za nastanek škode je bilo dejanje tožene stranke, saj sicer škode ne bi bilo. Tožnikova degenerativna bolezen tudi ni pravno relevantni vzrok, ki bi lahko vodil v tako imenovano deljeno vzročnost, saj je treba upoštevati tožnika kot konkretnega oškodovanca, kakršen je, z vsemi posebnostmi, ne pa kot povprečnega oškodovanca, kot zmotno meni pritožba tožene stranke.

Iz tega razloga tudi niso utemeljene nadaljnje pritožbene navedbe, da je zdravljenje povprečnega oškodovanca po padcu, kot ga je doživel tožnik, kratkotrajno in povezano predvsem s pretresom možganov, bolečinami v vratu lokalno zaradi udarca ali nihanja in da se, če se razvije postkomocijski sindrom, stanje umiri v šestih mesecih, neposredno zdravljenje traja štirinajst dni.

Pritožbena navedba tožnika, da sodišče prve stopnje višine premoženjske škode ni moglo ugotoviti, tako da bi moralo uporabiti 216. člen ZPP, ni utemeljena. Po določilu 216. člena ZPP odloči sodišče po prostem preudarku, kadar ugotovi, da ima stranka pravico do odškodnine, do denarnega zneska ali do nadomestnih stvari, pa višine zneska oziroma količine stvari ne more ugotoviti ali bi lahko ugotovilo samo z nesorazmernimi stroški. Prosti preudarek ni namenjen temu, da se v vsakem primeru tožniku omogoči uveljavitev odškodninskega zahtevka, kot zmotno meni pritožba tožnika. Predpostavka za odločanje po prostem preudarku je, da je stranka, ki nosi dokazno breme, predlagala dokaze, pa z njimi ne more uspeti. Kljub temu je po oceni pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za premoženjsko škodo najmanj preuranjeno zavrnilo, ker bi na podlagi predlaganih dokazov višino škode lahko ugotovilo.

O tožbenem zahtevku za plačilo odškodnine za premoženjsko škodo je tožnik v tožbi z dne 22. 12. 2006 navedel, da se nanaša na potne stroške za številne zdravniške preglede, vse finančne stroške v zvezi z zdravljenjem, zmanjšani osebni dohodek zaradi staleža, nujno potrebne prilagoditve stanovanja in osebnega vozila ter na plačilo za zdravniško potrdilo. Za navedbe ni predlagal dokazov. V pripravljalni vlogi z dne 27. 2. 2008 je navedbe dopolnil s sklicevanjem na vse stroške in na ostale izdatke v času aktivnega zdravljenja, ki je trajalo več kot štiri leta, preureditev stanovanja in osebnega vozila. Opravil je najmanj dvajset pregledov pri specialistih v Ljubljani, ki so ga glede na vrednost kilometrine, cestnino in parkiranje stali skupaj 500,00 EUR, osebno vozilo, prilagojeno zanj, pa stane 5.000,00 EUR več od neprilagojenega osebnega vozila, upoštevaje, da porabi tudi več goriva. Kot dokaz je tožnik predlagal, da ga sodišče prve stopnje zasliši. Na naroku za glavno obravnavo dne 9. 4. 2008 je sodišče prve stopnje predlagani dokaz izvedlo, nato pa tožnikove izpovedi pri presoji neutemeljeno ni upoštevalo. Izpovedal je, da predelava osebnega vozila po predračunu znaša 3.580,00 EUR, da je dodal še stroške za gorivo, ker ima prilagojeno osebno vozilo višjo porabo, da ima osebno vozilo z avtomatskim menjalnikom, ki ga je kupil rabljenega in starega 10 let dne 5. 11. 2006 (razvidno iz zapisnika z naroka za glavno obravnavo). Prav tako neutemeljeno sodišče prve stopnje ni upoštevalo cenika V. d.o.o., ki ga je pridobilo na predlog tožene stranke, da se opravijo poizvedbe pri pooblaščenih prodajalcih vozil srednjega cenovnega razreda o cenah novih vozil z avtomatskim menjalnikom, cenah istih vozil z običajnim menjalnikom ter podatkih o porabi goriva, ki je bil podan na naroku za glavno obravnavo. Iz cenika je razvidna razlika v višini med 1.003,00 EUR (za vozilo Nova Škoda Fabia) in 2.217,00 EUR (za vozilo Nova Škoda Octavia).

Kljub pridobitvi navedenih podatkov in dejstvu, da tožnik prilagojeno osebno vozilo potrebuje ter da so mu v zvezi z zdravljenjem nastali določeni stroški, je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek za plačilo premoženjske škode v višini 5.500,00 EUR zavrnilo v celoti iz razloga, ker predračun za predelavo osebnega vozila ne dokazuje nastanka škode v vtoževani višini. Opisano stališče ni pravilno. Tožbeni zahtevek se v primeru, če ni utemeljen v celoti, ampak le delno, ne zavrne, ampak se mu delno ugodi, kar pomeni, da bi moralo sodišče prve stopnje tožniku delno ugoditi vsaj v tistem delu, v katerem je nastanek premoženjske škode, povezane s predelavo osebnega vozila in s stroški v zvezi z zdravljenjem, dokazal.

Poleg tega je sodišče prve stopnje najmanj preuranjeno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo mesečne rente višini 1.700,00 EUR, ki se nanaša na povečane potrebe tožnika po nesreči leta 2001, s sklicevanjem na institut zastaranja. Skladno z določbo 1. odstavka 376. člena ZOR odškodninska terjatev zastara v treh letih, odkar je oškodovanec izvedel za škodo in za tistega, ki je škodo povzročil, skladno z 2. odstavkom istega člena ZOR pa zastara terjatev v vsakem primeru v petih letih, odkar je škoda nastala. Sodišče prve stopnje je zmotno presodilo, da je tožbeni zahtevek v tem delu zastaral zaradi poteka absolutnega zastaralnega roka od dneva nastanka škode, ker ni upoštevalo svoje ugotovitve, da je bilo zdravljenje zaključeno v maju 2005. Ker je ta tožbeni zahtevek postavil na naroku 9. 4. 2008, je torej tudi to terjatev uveljavljal pravočasno, kar utemeljeno navaja v pritožbi.

Neutemeljena pa je pritožba tožnika, enako kot pritožba tožene stranke, v delu, v katerem oporeka odločitvi sodišča prve stopnje o delni utemeljenosti tožbenega zahtevka za plačilo nepremoženjske škode.

Odškodnina za nepremoženjsko škodo, ki zajema odškodnino za telesne bolečine, za duševne bolečine zaradi skaženosti in zmanjšanja življenjskih aktivnosti ter strahu, se v načelu prisodi za vsako obliko nepremoženjske škode posebej, v izjemno težkih primerih, ko se oškodovančeva trpljenja vzajemno pogojujejo in prepletajo, tako da jih ni mogoče ločiti, se prisodi enotna odškodnina za celotno nepremoženjsko škodo. Tudi v prvem primeru, ko se odmerja odškodnina za vsako vrsto škode posebej, se odmerjene zneske presoja in popravlja z vidika medsebojnega razmerja in obenem z vidika končnega seštevka odškodnine. V primeru zelo težke invalidnosti, ko fizične bolečine, duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti in skaženosti ter strahu pomenijo kvalitativno celoto, ki prerašča možnosti izoliranja posameznih oblik škode in njihovo ločeno ocenjevanje, je mogoče za vse oblike nepremoženjske škode prisoditi zadoščenje v enotnem znesku. Tožnik tožbenega zahtevka ni oblikoval, tako da bi zahteval enotno zadoščenje za nepremoženjsko škodo, ampak je ločil posamezne oblike nepremoženjske škode, kar je pravilno, ker ni utemeljena pritožbena navedba, da posledice poškodbe leta 2001, ki so pri njem prisotne, sodijo v skupino izjemno hudih primerov po Fischerjevi klasifikaciji, v katero sodijo na primer izguba obeh očes, popolna oglušitev, zlom hrbtenice s popolno prekinitvijo stržena in ohromitvijo nog, mehurja in danke, dvojne amputacije, amputacije s fantomskimi bolečinami in druge hude trajne posledice, povezane s trajno nemočjo. Iz izvedenskega mnenja za tožnikov primer sicer ni razvidna klasifikacija po Fischerju, vendar pritožbeno sodišče ocenjuje, da ne gre za izjemno hud primer, utrpel je pretres možganov, nastala je huda nevrološka slika spastične motorične in senzorične tetrapareze zaradi poškodbe hrbtenjače in z znaki za okvaro osrednjega dela hrbtenjače zaradi udarca v vratno hrbtenico in zvina vratu. Po zdravljenju in rehabilitaciji je vezan na invalidski voziček, ki mu omejuje splošne življenjske aktivnosti v domačem, družabnem in socialnem okolju, ni pa trajno nemočen in odvisen izključno od tuje pomoči.

Pri presoji višine denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki je glede na določbo 2. odstavka 179. člena OZ odvisna od pomena prizadete dobrine in namena odškodnine, je sodišče prve stopnje ustrezno upoštevalo tako izvid in mnenje Komisije za fakultetna izvedenska mnenja Medicinske fakultete Univerze v ... z dne 28. 8. 2008 kot izpoved tožnika. Odmerilo je primerno in pravično odškodnino, pri čemer je upoštevalo odškodnine, ki so bile prisojene v podobnih primerih, oziroma ustrezno razmerje med odškodninami, ki se v sodni praksi prisojajo za lažje in težje primere poškodb, ki jih delavci utrpijo v delovnih nezgodah.

Sodišče prve stopnje pri odmeri višine odškodnine za nepremoženjsko škodo utemeljeno ni upoštevalo, da je okvarjena hrbtenjača, torej degenerativna bolezen prispevala 50 % k funkcionalno izrazitemu poslabšanju po poškodbi leta 2001 oziroma da obstoji izredno majhna možnost, da bi pri povprečnem oškodovancu ob udarcu v glavo prišlo do take invalidnosti. Pri odmeri višine odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti pa je upoštevalo, da je po ugotovitvah v izvedenskem mnenju nesreča leta 2001 prispevala 80 % k nastali škodi in da je 20 % prispevala nesreča leta 1991.

Načelo individualizacije višine odškodnine mora biti vselej upoštevano tudi tako, da odmera odškodnin ni le odraz oškodovančevega individualnega vrednotenja konkretnih posledic, katerih subjektivno doživljanje je z vidika slehernega oškodovanca že po naravi stvari poudarjeno neugodno. Pomembno je, da ima omenjeno načelo korektiv v načelu objektivne pogojenosti višine odškodnine

Sodna praksa, na katero se sklicujeta pritožbi, je pomembna pri udejanjanju načela objektivne pogojenosti višine odškodnine, ki terja vrednotenje ugotovljenih škodnih posledic za konkretnega oškodovanca v primerjavi s škodnimi posledicami drugih oškodovancev. Opisano je pogoj za enotno obravnavanje škodnih posledic različnega obsega in določanja odškodnin v ustreznih razmerjih in je bilo ob odmeri odškodnine tožniku pravilno upoštevano, kar pokaže primerjava s prisojenimi odškodninami v podobnih primerih. Rezultat primerjave potrjuje primerno umeščenost odškodnine v okvir prisojenih odškodnin.

Neutemeljeni so pritožbeni očitki, da je prisojeni znesek neskladen s sodno prakso in ne ustreza teži poškodb, ki jih je tožnik utrpel. Ob nesreči dne 28. 1. 2001 je utrpel kratko nezavest in pretres možganov, nastala je huda nevrološka slika spastične, motorične in senzorične tetrapareze zaradi poškodb hrbtenjače in z znaki za okvaro osrednjega dela hrbtenjače zaradi udarca v vratno hrbtenico in zvina vratu. Telesne  bolečine so bile tri dni hude, srednje hude dva tedna, nato občasno kratkotrajne hude, lažje bolečine še en mesec. Prisotne so bile nevšečnosti, povezane z zdravljenjem, tožnik je jemal protibolečinska zdravila in zdravila proti spazmom zaradi občasno srednje hudih, večinoma lažjih do srednje močnih bolečine, sedaj ima stalne težave. Zdravljenje je bilo dolgotrajno, povezano z diagnostiko in rehabilitacijo, večkratni sprejemi pri zdravniku takoj po poškodbi, zdravljenje v zdravilišču in IRSR, številne RTG preiskave hrbtenice, CT preiskave glave, večkratna MR preiskava hrbtenice, EMG zgornjih in spodnjih okončin, številni pregledi pri specialistih, več uroloških preiskav in direktnih aplikacij v spolni ud, privajanje na invalidski voziček in na električne pripomočke pri hoji, terapija proti mišičnim spazmom, bolečinam, motnjam odvajanja vode in občasno blata. Prisojeni znesek 7.319,72 EUR po stališču pritožbenega sodišča predstavlja pravično denarno odškodnino, saj je sodišče prve stopnje ustrezno upoštevalo tako intenzivnost in trajanje bolečin kot tudi potek in čas zdravljenja. Od odmerjene odškodnine v višini 25.500,00 EUR (približno 28 povprečnih neto plač) je tudi pravilno in ustrezno odštelo valorizirani znesek, ki ga je tožnik prejel s strani zavarovalnice tožene stranke.

Tožnik ob nezgodi ni utrpel primarnega strahu, ker je bil v nezavesti, utrpel je sekundarni strah v obliki zaskrbljenosti za izid zdravljenja: zelo intenziven strah en dan zaradi ohromelosti, srednje intenziven do enega meseca – občasno še tri mesece, manjši tri leta. Za strah znaša primerna in pravična odškodnina 5.007,51 EUR (približno 5,5  povprečnih neto plač), kot je pravilno zaključilo sodišče prve stopnje, in tožniku pravilno dosodilo razliko nad valoriziranim zneskom že prejete odškodnine, ki znaša 2.734,98 EUR. Tožbenega zahtevka ni prekoračilo, kot zmotno meni pritožba tožene stranke, saj je tožnik poleg zneska, ki ga je prejel s strani zavarovalnice, vtoževal še 5.000,00 EUR odškodnine za nepremoženjsko škodo za duševne bolečine zaradi strahu.

Sodišče prve stopnje je pri presoji višine odškodnine za nepremoženjsko škodo za duševne bolečine zaradi skaženosti skladno s sodno prakso, po kateri se za skaženost šteje tudi uporaba medicinskih pripomočkov, kot so invalidski voziček in bergle, ustrezno upoštevalo tako objektivni kriterij skaženosti (uporabo pripomočkov) kot subjektivni kriterij (vpliv uporabe pripomočkov na tožnikovo psihično ravnotežje in počutje). Po oceni pritožbenega sodišča je odmerilo pravično denarno odškodnino 12.518,78 EUR (približno 13,8 povprečnih neto plač). Enako velja za znesek 68.853,28 EUR (približno 75,8 povprečnih neto plač), ki ga je sodišče prve stopnje prisodilo kot odškodnino za pretrpljene duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Pri tožniku je prisotna izrazita spastična parapareza, ima motnje odvajanja seča in blata, lažjo mešano parezo obeh rok, bolečinski sindrom in mišične krče v spodnjih udih, uporablja invalidski voziček, hodi zelo okorno le kratke razdalje s pripomočki, izvajati mora samokateterizacijo, uživati dietno prehrano in jemati urološka zdravila.

V celoti znaša pravilno odmerjeni znesek pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo je tožnik utrpel v presojanem primeru, 111.879,57 EUR, kar ustreza približno 123,2 povprečnim neto plačam. Upoštevaje revalorizirani izplačani znesek odškodnine s strani zavarovalnice je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku ugodilo za znesek 59.983,40 EUR. Navedeni znesek ustreza približno 65 povprečnim neto plačam, ki jih omenja tožnik v pritožbi, in ne predstavlja celotne odškodnine za nepremoženjsko škodo, tako da je neutemeljena navedba, da je bistveno prenizek upoštevaje primerljive primere. Za primerjavo med posameznimi primeri škod je treba upoštevati znesek v višini 123,2 povprečni neto plači, ki tudi po oceni pritožbenega sodišča predstavlja pravično denarno odškodnino, na primer v primerjavi z zadevami Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 356/99 (152 povprečnih neto plač), opr. št. II Ips 52/2003 (154 povprečnih neto plač), opr. št. II Ips 155/2007 (123 povprečnih neto plač), opr. št. II Ips 1003/2008 (52 povprečnih neto plač) in opr. št. II Ips 926/2006 (81 povprečnih neto plač).

V zadevi Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 351/2003, na katero se sklicuje pritožba tožene stranke, je šlo za bistveno hujši primer in temu primerno višja je odškodnina – na primer za dva meseca hudih, šest mesecev srednje hudih in šest mesecev lahkih bolečin je bila odmerjena odškodnina v višini približno 45,3 povprečne neto plače (pri tožniku za tri dni hudih, dva tedna srednje hudih in občasno kratkotrajnih hudih, en mesec lažjih bolečin ter občasno srednje hudih in lažjih do srednje močnih bolečin med zdravljenjem pa 28 neto plač) ali za šest mesecev močno izraženega sekundarnega strahu odškodnina v višini približno 7,5 povprečnih neto plač (pri tožniku za en dan zelo intenzivnega, en mesec srednje intenzivnega, treh mesecev občasnega in treh let manjšega sekundarnega strahu pa 5,5 neto plač). Pritožbeno sodišče še opozarja, da ni ustrezno primerjati nominalnih zneskov prisojene odškodnine, kot zmotno ravna pritožba tožene stranke, ampak je treba upoštevati realno vrednost denarja ter tako primerjati prisojene zneske glede na število povprečnih mesečnih neto plač, ki jim zneski odškodnine ustrezajo v času odločanja sodišča prve stopnje.

Glede na pritožbo tožnika pritožbeno sodišče še dodaja, da je sodišče prve stopnje pravilno presojalo uspeh strank v postopku. Pritožbena navedba da bi moralo upoštevati, da je tožnik po temelju odškodninske odgovornosti uspel v celoti, ni utemeljena, ker je relevanten le uspeh s tožbenim zahtevkom kot razmerje med prisojenim in vtoževanim zneskom odškodnine. Neutemeljeno pa sodišče prve stopnje ni upoštevalo spremembe uspeha v postopku glede na višino tožbenega zahtevka, ker ni upoštevalo delnega umika tožbe s prvo pripravljalno vlogo z dne 31. 1. 2007 in zvišanj tožbenega zahtevka v nadaljnjih pripravljalnih vlogah.

Ker je sodišče prve stopnje na podlagi zmotne uporabe materialnega prava in delno nepopolne ugotovitve dejanskega stanja najmanj preuranjeno zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo premoženjske škode v višini 5.500,00 EUR in za plačilo mesečne rente v višini 1.700,00 EUR, je pritožbeno sodišče tožnikovi pritožbi delno ugodilo, po 353. členu ZPP izpodbijano sodbo v tem delu, skupaj z odločitvijo sodišča prve stopnje o stroških postopka, razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri tem je upoštevalo, da v konkretnem primeru ne bi bilo smotrno, če bi pomanjkljivo ugotovljeno dejansko stanje dopolnjevalo na pritožbeni obravnavi. V novem postopku bo sodišče prve stopnje na podlagi že izvedenih dokazov, ki jih bo po potrebi dopolnjevalo z izvedbo dodatnih dokazov ali z ponovno izvedbo že izvedenih dokazov, na primer dokaza z zaslišanjem tožnika, ugotavljalo, v kolikšnem obsegu je tožbeni zahtevek za plačilo mesečne rente in odškodnine za premoženjsko škodo utemeljen ter nato na podlagi uspeha strank v postopku in v skladu z usmeritvami pritožbenega sodišča ponovno odločilo o povrnitvi stroškov postopka.

Ker v preostalem (glede odločitve o tožbenem zahtevku za plačilo mesečne rente v višini 35,00 EUR in za plačilo nepremoženjske škode) niso podani niti pritožbeni razlogi, ki jih stranki uveljavljata v pritožbah niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo tožnika delno, pritožbo tožene stranke pa v celoti zavrnilo in po določbi 353. člena ZPP potrdilo nerazveljavljeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbah 1. in 3. odstavka 165. člena ZPP. Po načelu uspeha v postopku je skladno s 1. odstavkom 154. člena ZPP odločilo, da tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške, odločitev o pritožbenih stroških tožnika pa je pridržalo za končno odločbo.

ZTPDR člen 73, 73/1. ZOR člen 154, 185, 188, 200.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.