VDSS sodba Pdp 8/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-07-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Za utemeljenost tožbenega zahtevka iz naslova razlike v plači med plačo, ki jo je tožnica prejemala, in plačo, do katere bi bila upravičena za delo, katerega naj bi dejansko opravljala, ne zadošča le ugotovitev, da je tožnica opravljala delo drugega delovnega mesta, ampak ji je morala to delo naložiti tožena stranka (delodajalec, nadrejeni delavec).

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati iz naslova razlike v plači, nadomestilu plače in dodatnih izplačilih za obdobje od februarja 2003 do aprila 2008 bruto znesek 21.594,13 EUR ter iz naslova razlike v regresu za leti 2003 in 2004 bruto znesek 420,23 EUR, ji obračunati in plačati predpisane davke in prispevke ter izplačati neto zneske, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posameznega mesečnega zneska razlik, razvidnih iz izreka prvostopenjske sodbe. Zavrnilo je tudi zahtevek za povračilo stroškov postopka in tožnici naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v znesku 112,16 EUR, v 8 dneh od vročitve sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti dalje do plačila.

Zoper navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po določilu 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da prvostopenjsko sodbo spremeni ali podredno razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje posamezna odločilna dejstva napačno ugotovilo in napačno presodilo izvedene dokaze. Sodba sodišča prve stopnje temelji na napačni in nepopolni presoji dejstev in dokazov. Tožena stranka je določena dejstva v odgovoru na tožbo priznala, saj je sama opisala tožničino delo, pri tem pa naštela posamezne naloge, ki že presegajo delo manipulanta osnovnih del in predstavljajo dela referenta poslovanja z občani. Sodišče prve stopnje ni kritično presodilo navedb in opisa del, ki ga je za delovno mesto referenta podala tožena stranka. Da tožničino delo ustreza opisu dela referenta poslovanja z občani so opisali vsi njeni nadrejeni delavci in sodelavci. Tudi drugi referenti za poslovanje z občani na ekspoziturah, kjer del v zvezi s kreditiranjem niso opravljali, takih del po naravi stvari niso mogli opravljati. V nasprotju z izpovedjo tožnice in priče P., deloma pa tudi z izpovedjo priče K., je sodišče zaključilo, da tožnica ni opravljala del, ki jih je tožena stranka navedla v zadnjem odstavku na 3. strani odgovora na tožbo, zaradi česar je podana bistvena kršitev določb postopka. Iz izpovedi navedenih prič izhaja, da je tožnica opravljala dela referenta za poslovanje z občani. Dejanske zaključke je sodišče prve stopnje oprlo tudi na izpoved priče G., ki je povedala, da so na ekspozituri, kjer je tožnica delala, morali delati vsi vse, če sta bila le dva na delu. Upoštevati bi bilo potrebno tudi izpoved priče N., ki je tožnici „dal kdaj delati tudi naloge, ki niso sodile v njen delokrog“. Sama razlaga, da tožnica ni opravljala vseh nalog, temveč le nekatere oziroma večino del, ki sodi v opis dela referenta za poslovanje z občani, narekuje ugoditev tožbenemu zahtevku. Poleg tega se naloge, ki jih je tožena stranka opisovala kot dela pod opisom delovnega mesta manipulant enostavnih del, na tem delovnem mestu ne bi smele opravljati, saj gre za popolno nasprotje med katalogom delovnih mest in panožno kolektivno pogodbo, kar je potrebno upoštevati z vidika pravilne uporabe materialnega prava.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in spremembe) preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Na podlagi izvedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in tudi ne tistih, ki jih v pritožbi zatrjuje tožnica (15. točka drugega odstavka 339. člena ZPP). Popolno in pravilno je ugotovilo dejansko stanje, odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna in zakonita.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je v spornem obdobju tožnica pri toženi stranki po nalogu nadrejenih delavcev dejansko opravljala tudi nekatere naloge višje vrednotenega delovnega mesta „referent poslovanja z občani“, vendar ne vseh, določene naloge pa le v omejenem obsegu. Vseh nalog na delovnem mestu „referent poslovanja z občani“ tožnica ni opravljala, niti jih nihče od nadrejenih ni odredil. Prav tako pa tožnica ni imela zahtevanih pooblastil za opravljanje vseh del na navedenem delovnem mestu. Pritožbeno sodišče se strinja s takšnimi dejanskimi zaključki sodišča prve stopnje, saj so bila v obravnavani zadevi pravilno ugotovljena vsa odločilna dejstva, ocena izvedenih dokazov pa je tudi vsebinsko prepričljiva.

Pritožba zmotno navaja, da je tožena stranka določena dejstva, ki jih je tožnica zatrjevala, priznala v odgovoru na tožbo. Iz odgovora na tožbo ne izhaja, da bi tožena stranka priznala tožničine navedbe o dejanskem opravljanju vseh nalog, ki sodijo v delokrog „referenta poslovanja z občani“. Nasprotno. Tožena stranka je obrazloženo prerekala navedbe, da bi bilo dejansko opravljeno delo tožnice po vrsti in stopnji zahtevnosti enako delu, ki so ga opravljali delavci s tarifnim količnikom 1,68. To je utemeljevala z naštevanjem nalog, ki jih tožnica ni opravljala in nalog, ki jih je po opisu delovnega mesta „referent poslovanja z občani“ sicer opravljala, vendar v omejenem obsegu in z omejitvami. Navedb v odgovoru na tožbo tako ni mogoče šteti za priznanje tožničinih navedb, da je v spornem obdobju opravljala vsa dela na delovnem mestu, ki se vrednoti po tarifnem količniku (v nadaljevanju: TK) 1,68.

Tožnica je bila zaposlena na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 5. 2002 in aneksa k tej pogodbi z dne 27. 6. 2002 na delovnem mestu „manipulant enostavnih del“ s TK 1,11, na podlagi katerega se ji je obračunala in izplačevala plača. Na podlagi obračunske osnove, določene v pogodbi o zaposlitvi oz. aneksu so se tožnici obračunavala in izplačevala tudi druga vtoževana plačila. Za presojo utemeljenosti zahtevka iz naslova razlik med plačo (posledično pa tudi nadomestil plače, drugih izplačil in regresa) za delo, ki jo je tožnica prejemala in plačilom, do katere bi bila upravičena za delo, če bi ga dejansko opravljala (TK 1,68), ne zadošča le ugotovitev, da delavec opravlja delo drugega delovnega mesta, ampak mora biti podan tudi pogoj, da mu to delo naloži delodajalec oziroma v njegovem imenu delavcu nadrejeni. Kot pravilno ugotavlja sodišče nobeden od nadrejenih delavcev tožnici ni odredil opravljanja dela na drugem delovnem mestu „referent poslovanja z občani“, kar izhaja tudi iz izpovedi priče P. Iz njegove izpovedi, kot tudi iz izpovedi prič N. in K., na katere se pritožba tudi sklicuje, resda izhaja, da je tožnica opravljala nekatere naloge, ki so spadale v delokrog referenta za poslovanje oziroma so bile tem nalogam podobne, kar pa še ne pomeni, da je v celoti opravljala delo „referenta za poslovanje z občani“. Zahtevek po izplačilu razlik v plačilu na podlagi obračunske osnove, ki bi upoštevala količnik 1,68, bi bil namreč utemeljen le v primeru, ko bi po odredbi nadrejenega delavca opravljala izključno vse naloge drugega, višje ovrednotenega delovnega mesta. Na podlagi izvedenih dokazov in v okviru metodoloških napotkov, ki jih nudi določilo 8. člena ZPP, je prvostopno sodišče prišlo do prepričljivega zaključka, da temu ni bilo tako. Iz izpovedi prič tako izhaja, da dela referenta za poslovanje z občani tožnica ni opravljala v celoti in z vso odgovornostjo, ki jo zadolžitve na navedene delovnem mestu zahtevajo, ne glede na to, da se posli kreditiranja v ekspozituri, kjer je delala tožnica, niso opravljali. Tožnica namreč ni imela pooblastil, ki se zahtevajo za posamezne naloge (npr. izdajanje in ukinitev kartice), kar je potrdil tudi priča N., na katerega se sklicuje pritožba, določene delovne naloge, ki sodijo v opis delovnega mesta „referent za poslovanje z občani“, pa je opravljala v omejenem obsegu. Glede tega dokaznega zaključka in izpovedjo prič ni zaslediti neskladij med razlogi sodbe in izvedenimi dokazi.

Ob navedenih ugotovitvah se izkaže, da je sodišče prve stopnje tožničin zahtevek po izplačilu razlike v plači in ostalih vtoževanih plačilih utemeljeno zavrnilo, pri čemer so neupoštevne pritožbene navedbe, da se sodišče ni opredelilo do tega, ali je opravljanje blagajniških opravil plačilnega prometa v okviru del na delovnem mestu „manipulanta plačilnega prometa“ sploh dovoljeno. Trditve v tej smeri tožnica prvič navede v pritožbi in ne navede razlogov, zaradi katerih jih ni mogla navesti že v postopku pred sodiščem prve stopnje, zato so tovrstne navedbe v skladu s 337. členom v povezavi s četrtim odstavkom 286. člena ZPP podvržene prekluziji.

Glede na navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da v pritožbi navedeni razlogi niso podani in tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Zato je bilo potrebno na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrniti in potrditi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.