VDSS sodba Pdp 1187/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-04-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja

Tožena stranka je tožniku utemeljeno izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi zaradi naklepoma oziroma iz hude malomarnosti zagrešenih hujših kršitev obveznosti iz delovnega razmerja. Ravnal je v nasprotju z 31., 32. in 35. členom ZDR, ki določajo obveznosti delavca, ker je neopravičeno izostajal z dela, ker je pošiljal informacije zunanjim institucijah mimo predpisanega postopka, v nasprotju z navodili in izrecnimi prepovedmi ter ker je uporabljal službeni telefon v nasprotju z njegovim namenom.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik krije sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 4.7.2006, potrjene s sklepom Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja z dne 9.8.2006, za priznanje delovnega razmerja do 7.5.2007, za vpis delovne dobe v delovno knjižico do 7.5.2007, za obračun bruto plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja in za plačilo neto zneskov po odvodu davkov in prispevkov s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od prenehanja delovnega razmerja do 7.5.2007, za plačilo nadomestila plače za čas od 28.2.2006 do prenehanja delovnega razmerja, za plačilo 310,88 EUR iz naslova regresa za letni dopust z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.7.2006 do plačila in za plačilo 2.060,50 EUR iz naslova odškodnine za neizrabljen letni dopust z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.1.2007 do plačila. Odločilo je tudi, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka.

Zoper sodbo se pritožuje tožnik, ki uveljavlja pritožbena razloga iz 1. in 2. točke 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02, 2/04, 52/07). Navaja, da tožena stranka ni uspela dokazati utemeljenega razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje bi moralo za vsako kršitev ugotavljati časovne okoliščine, dejanske okoliščine, predpis, ki vsebuje kršeno pravilo, obliko krivde in okoliščine, zaradi katerih naj bi bilo nadaljevanje delovnega razmerja nemogoče.  Namesto tega je le splošno povzelo kršitve, ki naj bi bile storjene. Nepojasnjeno je ostalo, zakaj naj bi pošiljanje pravilnika na Inštitut za lokalno samoupravo predstavljalo kršitev določb Pravilnika o dajanju informacij, v čem je prekoračitev pooblastil; zakaj je posredovanje podatkov državnim organom nedopustno ravnanje – tožnik je naznanil sum, da gre za kaznivo dejanje, do česar je imel pravico in delodajalec te pravice delavcem ne sme odrekati; katerega dela tožnik dne 23.2.2006 in 24.2.2006 ni opravljal oziroma zakaj naj bi neopravičeno izostal z dela. Ko je bilo tožniku prepovedano delo, ni bilo določeno, kdaj mora predati mobilni telefon. Zahteva za vračilo sredstev je bila enostranska in bi tožena stranka vračilo telefona lahko od njega zahtevala le ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne pa ob prepovedi dela. Ni pojasnjeno, zakaj naj bi bila uporaba telefona v zasebne namene huda kršitev pogodbenih in drugih obveznosti in kakšna škoda naj bi s tem toženi stranki nastala. Pri toženi stranki so vsi, ki so imeli službene telefone, te uporabljali v zasebne namene. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do trditve, da so navedeni postopki poskus šikaniranja tožnika, namenjeni temu, da se ga utiša. Njegova dejanja so bila namenjena preprečevanju nepravilnosti in nezakonitih ravnanj, kar ni utemeljen odpovedni razlog. Predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da je tožniku dokazala vse očitane kršitve, kot tudi dejstvo, da delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati niti do izteka odpovednega roka. Predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijane sodbe.

Tožnik je dne 9.1.2008 dopolnil pritožbo z novim dejstvom in novim dokazom in sicer naj bi prišel do podatka, da je bil detektiv, ki je pregledal njegov računalnik,  kaznovan zaradi prekrška ter je bila zadeva odstopljena Generalni policijski upravi zaradi suma kaznivega dejanja. Dokazi, ki so bili podlaga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi so bili tako pridobljeni na nezakonit način.

Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena  ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Bistvenih kršitev določb postopka sodišče prve stopnje ni zagrešilo in je dejansko stanje popolno ugotovilo. Pravilno je tudi uporabilo materialno pravo.

Po 1. odstavku 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02) delodajalec delavcu lahko izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni z zakonom in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Po 2. odstavku 110. člena mora delodajalec podati izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi najkasneje v 15 dneh od seznanitve z razlogi, ki jo utemeljujejo in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga.

Tožena stranka je tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga po 2. alineji 1. odstavka 111. člena ZDR, ki je podan, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku zakonita, saj ta svojih obveznosti, določenih v 31., 32. in 35. členu ZDR ter pogodbi o zaposlitvi in internih predpisih tožene stranke ni izpolnjeval. Po oceni sodišča prve stopnje so bile tožniku  dokazane kršitve, ker je kljub izrecni prepovedi nadrejenega posredoval dokumente tožene stranke in informacije tretjim osebam; je dne 23.2.2006 in 24.2.2006 neupravičeno izostal z dela in svoje odsotnosti ni opravičil; ni vrnil službenega telefona, ampak ga je še naprej uporabljal v zasebne namene in preusmeril klice z njega na osebni mobilni telefon. Ugotovilo je tudi, da je bilo zaradi navedenih tožnikovih ravnanj nemogoče nadaljevati z delovnim razmerjem, saj je tožnik ravnal brez vednosti župana in občinskega sveta, celo kljub izrecni županovi prepovedi ter preko pooblastil.

Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna. Sodišče prve stopnje je ugotovilo vsa odločilna dejstva. Glede izostanka z dela dne 28.2.2006, ko naj bi dela ne opravljal in glede pooblastila, ki ga je času svoje odsotnosti dal L.Š. je ugotovilo, da ta ravnanja ne pomenijo kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ker je bil 28.2.2006 odsoten zaradi prepovedi opravljanja dela, delavko občinske uprave L.Š. pa je za opravljanje posameznih nalog pooblastil v skladu z 62. členom Statuta tožene stranke in 21. členom Odloka o organizaciji in delovnem področju občinske uprave občine ... (Ur. l. RS, št. 110/99). Glede ostalih kršitev pa je ugotovilo, da ravnanja, ki se tožniku očitajo, predstavljajo hujše kršenje pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja.

Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da ni ugotovilo časovnih in dejanskih okoliščin posamezne kršitve, oblike krivde in predpisa, ki vsebuje kršeno pravilo. Vsa ravnanja so časovno in tudi dejansko opredeljena. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je tožnik dne 4.1.2006 in 5.1.2006 poslal Inštitutu za lokalno samoupravo osnutek kadrovskega načrta, ki ni bil posredovan v uskladitev občinskemu svetu in županu, da je dne 12.1.2006 Ministrstvu za finance, Računskemu sodišču in ministru za notranje zadeve posredoval osnutek proračuna in zaključnega računa, da je 24.1.2006 posredoval Ministrstvu za finance podatke o finančnem stanju tožene stranke, da ga dne 23.2.2006 in 24.2.2006 ni bilo na delo, svoje odsotnosti pa ni opravičil, da kljub zahtevi z dne 27.2.2006 tožnik toženi stranki ni vrnil službenega mobilnega telefona, ki ga je uporabljal – tudi v zasebne namene – še vse do 21.4.2006 in da je v tem času preusmeril klice s službenega na svoj osebni telefon.

Iz tako opisanih ravnanj je jasno razvidno, kaj je tožnik storil in kdaj. Sodišče prve stopnje se je z ugotovitvijo, da je ravnal naklepno, opredelilo tudi do oblike tožnikove krivde. Svoj zaključek je tudi primerno utemeljilo in sicer s tem, da je tožnik vedel, da gradiva, ki jih je pošiljal zunanjim institucijam, niso bila obravnavana na pristojnih organih in da je župan izrecno določil, na kakšen način se informacije posredujejo navzven. Pritožbeno sodišče še dodaja, da se tožnik navodil ni držal, ampak je informacije na različne naslove posredoval ne le brez županove vednosti, ampak tudi v obliki, ki ni bila ustrezno obravnavana in sprejeta na pristojnih organih občine. Pritožbeno sodišče se strinja tudi s stališčem sodišča prve stopnje, da tožnika ne opravičuje dejstvo, da je bil določen kot kontaktna oseba z Inštitutom za lokalno samoupravo in javna naročila. Brez vednosti župana tudi v tej funkciji ne bi smel delovati na takšen način. Tožnika ne opravičuje zagovor, da je tako ravnal v želji, da bi preprečil nezakonita in nepravilna ravnanja. V kolikor je res šlo za kazniva dejanja (kot zatrjuje tožnik), potem Inštitut za lokalno samoupravo, Ministrstvo za finance, Računsko sodišče in minister za notranje zadeve niso pravi naslov za prijavo kaznivih dejanj. Tožnikovo ravnanje sicer ni nezakonito, je pa v nasprotju z obveznostmi, ki jih je imel do delodajalca. Tožena stranka tožniku ni preprečevala, da ravna v skladu z zakoni, imela pa je pravico zahtevati od njega določeno stopnjo lojalnosti in je imela tudi pravico pričakovati od svojih delavcev, da ravnajo v skladu z navodili, ki koristijo njenim interesom.

V zvezi s pritožbenim očitkom, da sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni opredelilo predpisov, ki "vsebujejo kršeno pravilo" pritožbeno sodišče ugotavlja, da je obrazložilo, katere pogodbene in druge obveznosti je tožnik kršil in kje so te obveznosti opredeljene. Pritožbeno sodišče se strinja, da so neopravičeno izostajanje z dela, pošiljanje informacij zunanjim inštitucijam mimo predpisanega postopka, v nasprotju z navodili in izrecnimi prepovedmi ter uporaba službenega telefona v nasprotju z njegovim namenom  ravnanja, ki so v nasprotju z zakonsko zahtevo, da mora delavec vestno opravljati svoje delo, upoštevaje pri tem organizacijo dela in poslovanja pri delodajalcu (31. člen ZDR), da mora spoštovati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja (32. člen ZDR), da se mora vzdržati vseh ravnanj, ki glede na naravo dela materialno ali moralno škodujejo ali bi lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca (35. člen ZDR). Ta ravnanja so tudi v nasprotju z določili pogodbe o zaposlitvi, s katero se je tožnik zavezal opravljati delo po navodilih nadrejenih (3. člen) in  da bo o svoji odsotnosti takoj obvestil delodajalca (9. člen). V nasprotju pa so tudi z določilom Pravilnika o dajanju informacij, po katerem je odgovorna oseba za zagotavljanje javnosti dela in za dajanje informacij župan ter Opozorilom z dne 4.11.2005, v katerem so navodila o tem, kdo lahko posreduje pisne in druge informacije, listine, kopije ali druge dokumente občine.

Vse navedeno je v izpodbijani sodbi obrazloženo, zato ni utemeljen pritožbeni očitek, da ni pojasnjeno, zakaj naj bi pošiljanje kadrovskega načrta na Inštitut za lokalno samoupravo in posredovanje dokumentacije državnim organom  predstavljalo kršitev. Dokumentacija je bila posredovana zunanjim organom brez vednosti župana, brez pooblastila in ni bila predhodno obravnavana na občinskih organih. Tožnik je seveda imel pravico naznanjati sume kaznivih dejanj, vendar pa ne na naslove, na katere je  pošiljal dokumentacijo. Očitek, da ni raziskano, katero dokumentacijo "o finančnem stanju občine" je tožnik posredoval ministrstvu za finance, ni utemeljen. Nobenega dvoma ni, da je tožnik dokumentacijo posredoval, kar nenazadnje izhaja iz njegovega pisnega zagovora, pri čemer ni najbolj bistveno, kakšna je bila ta dokumentacija. Zadostuje nesporna ugotovitev, da je šlo za dokumentacijo občine, za katero tožnik ni imel pooblastila za pošiljanje in tudi ne soglasja župana. Nadalje je nesmiseln pritožbeni očitek, da ni pojasnjeno, katero je bilo tožnikovo delo dne 23.2.2006 in 24.2.2006, ki naj bi ga ne opravil. Ni pomembno, kaj je bilo v teh dveh dneh njegovo delo, saj je brez opravičila z dela izostal, kar pomeni, da nobenega dela ni opravil. Končno pa je neutemeljen tudi očitek, da mobilnega telefona ni bil dolžan predati ob prepovedi dela, ampak eventualno šele ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Uporaba službenega mobilnega telefona ni pravica, ki bi izhajala iz zakona, ampak je boniteta, ki jo je tožnik užival zaradi narave svojega dela. To boniteto mu je imela tožena stranka pravico kadarkoli ukiniti. Ker mu je zaradi očitanih kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja prepovedala opravljati delo, mobilnega službenega telefona ni več potreboval zaradi narave svojega dela, zato je tožena stranka upravičeno zahtevala, da vsa delovna sredstva, listine, ključe in drugo, kar je last delodajalca, vrne. Zahteva je bila povsem jasna, vendar je tožnik ni spoštoval. Zoper to zahtevo ni imel varstva pravic, ampak bi jo moral spoštovati ter vse zahtevano vrniti. Ker tožnik ni ravnal v skladu z navodili delodajalca, je tudi to ravnanje utemeljeno opredeljeno kot kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja. Uporaba službenega telefona v zasebne namene (v času, ko bi moral telefon že vrniti toženi stranki) in preusmeritev klicev s tega telefona na zasebnega pa tudi nista v skladu z namenom tega službenega sredstva, zlasti ne v času, ko je tožnik službeni telefon neupravičeno posedoval. Ali je zaradi tega toženi stranki nastajala škoda, ni bistveno, saj tožena stranka tožniku ni očitala povzročanja škode. Očitala mu je le, da je neupravičeno uporabljal mobilni telefon, čeprav mu je bilo odrejeno, da ga mora vrniti in to v času, ko dela ni opravljal, ker mu je bila izrečena prepoved. To pa pomeni, da je utemeljen očitek, da je to sredstvo, ki je last tožene stranke, uporabljal nenamensko.

Sodišče prve stopnje se sicer do trditve, da je tožena stranka ukrepala zoper tožnika iz šikanoznih namenov oziroma z namenom, da se ga utiša, res ni izrecno opredelilo. Vendar pa je s tem, ko je ugotovilo, da je kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja odgovorilo posredno tudi na ta očitek. Ukrepanje zoper delavca, ki krši pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja ima podlago v zakonu, zato ga ni mogoče označiti za šikano.

Pritožbeno sodišče se strinja tudi s končnim zaključkom sodišča prve stopnje, da je tožnikovo ravnanje takšno, da delovnega razmerja ni več mogoče nadaljevati (kar navsezadnje ugotavlja tudi tožnik sam). Njegovo sodelovanje z županom in občinskim svetom zaradi ravnaj izven meja pooblastil in kljub izrecnim županovim prepovedim ni več možno.

V zvezi z dopolnitvijo pritožbe pritožbeno sodišče ugotavlja, da je bila sodišču posredovana po poteku pritožbenega roka. Z vložitvijo pritožbe je tožnik izčrpal svojo pravico do pritožbe, dopolnitev oziroma poprava pritožbe pa je možna le do izteka pritožbenega roka. Izven pritožbenega roka dopolnitev oziroma poprava pritožbe ni možna, tudi v primeru novih dejstev (na kakšen način je tožena stranka izvedela za nekatere kršitve  obveznosti niti ni novo dejstvo) in dokazov ne, kar izhaja iz določbe 6. odstavka 348. člena ZPP, ki določa, da novih dejstev in dokazov niti na pritožbeni obravnavi ni mogoče več predlagati.

Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi in ne razlogi, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato krije sam svoje pritožbene stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.