VDSS sodba Pdp 1004/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-11-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - hujša kršitev - naklep

Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi je zakonita, saj je tožnik s tem, ko je v nasprotju s predpisi v tujino odnesel službeno pištolo, huje kršil obveznosti iz delovnega razmerja. Očitano kršitev je storil naklepno. Dejstvo, da so italijanski organi pištolo zaplenili, je posledica te kršitve in zato ni potrebno, da bi tožnik tudi glede te posledice ravnal naklepno oziroma s hudo malomarnostjo.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek, da se razveljavi sklep tožene stranke z dne 14. 8. 2007 in sklep z dne 19. 9. 2007 in da se ugotovi, da tožniku z dokončnostjo sklepa z dne 24. 8. 2007 v povezavi s sklepom z dne 19. 9. 2007 ni prenehalo delovno razmerje, temveč mu še vedno traja (prvi odstavek izreka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku za čas od 19. 9. 2007 dalje izplačati plačo, kot bi jo prejemal, če bi delal, odvesti prispevke za socialno varnost in poravnati davke, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti vsakokratnega mesečnega zneska (drugi odstavek izreka). Zavrnilo je tudi zahtevek, da je tožena stranka dolžna za čas od 19. 9. 2007 dalje vpisati v delovno knjižico delovno dobo (tretji odstavek izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (4. odstavek izreka).

Zoper takšno sodbo se tožnik pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v pravem  odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da se v postopku ugotavljanja disciplinske odgovornosti analogno uporabljajo določbe, ki veljajo za kazenski postopek. Temelj vsake obtožbe je, da je časovno in krajevno opredeljena ter da vsebuje opis kršitve. Izpodbijani sklep tožene stranke ne vsebuje datuma domnevne kršitve. Na podlagi tako pomanjkljivega očitka se postopek sploh ne bi smel začeti, sodišče pa bi na to pomanjkljivost moralo paziti po uradni dolžnosti. Pri očitku, da je tožnik „materialno in moralno oškodoval delodajalca“ gre le za prepis blanketne določbe 35. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007). Tožniku je bila kršena ustavna pravica do obrambe. Ta kršitev je vplivala tudi na zakonitost sodbe, saj je sodišče prve stopnje pritrdilo delodajalcu, ki tožniku izrekel očitek, zoper katerega se ni mogel braniti. Tako je podana relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP. Ker iz očitka ne izhaja datum storitve domnevne kršitve, tožnik ne ve, ali naj se brani po določbah Zakona o javnih uslužbencih (ZJU, Ur. l. RS, št. 56/2002, 23/2005, 113/2005, 33/2007) ali po določbah ZDR. V tem delu tožnik zato zatrjuje tudi zmotno uporabo materialnega prava, saj iz očitka ni mogoče razbrati, katero pravo sploh uporabiti. Zmotno je ugotovljeno tudi dejansko stanje, saj je delodajalec ni obrazložil, v čem je materialna škoda in v čem moralna škoda. Sodišče prve stopnje je tako škodne posledice raziskovalo po uradni dolžnosti, v škodo tožnika, česar pa ne bi smelo storiti. V kolikor bi izpodbijana odločitev zdržala preizkus pritožbenega sodišča, bi to pomenilo odmik od pravne varnosti, ki jo zagotavlja Ustava Republike Slovenije in kršitev načel enakosti pred zakonom in enakega varstva pravic. Tožnik ni bil v istem položaju kot delavci, ki se lahko branijo na obrazložen in popoln očitek. Zmoten je zaključek sodišča prve stopnje, da je bil tožnik seznanjen z očitanimi kršitvami. Podrejeno tožnik izpodbija stališče sodišča prve stopnje, da je podana hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja in da je tožnik pri tem ravnal naklepno. Tožnik je orožje v tujino vzel zaradi njegove hrambe, saj je bilo varneje, da ga odnese s seboj, kot pa, da ga pusti doma, glede na to, da je odhajal na dopust in da zaradi zapletov z najemom avtodoma orožja ni uspel odnesti na policijsko postajo. Razen tega je bilo orožje varno shranjeno in ga tožnik ni uporabil. Iz medijev je znan primer, ko so policisti službeno orožje uporabili na zasebnih zabavah. Med hrambo strelnega orožja izven doma in njegovo uporabo na zabavi je velika razlika, ki kaže na to, da hramba orožja izven doma ne more biti hujša kršitev, saj kako bi bilo potem opredeljeno streljanje na zasebni zabavi. Tudi sicer so kot hujše kršitve obveznosti iz delovnega razmerja v pretežni meri opredeljene kršitve z zanki kaznivega dejanja, domnevna tožnikova kršitev pa ni takšna. Sodišče prve stopnje ni odgovorilo na tožnikove navedbe in stališča glede narave kršitve in stopnje krivde, temveč je le povzelo razloge tožene stranke in jim pritrdilo, zaradi česar je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. V kolikor pa bi se pritožbeno sodišče postavilo na stališče, da ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, na katero mora paziti po uradni dolžnosti, pa tožnik uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče ni uporabilo 4. odstavka 324. člena ZPP o tem, da mora sodba vsebovati razloge o odločilnih dejstvih. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do izvedenih dokazov in tudi ne do listin in izpovedbe tožnika, nobenega dokaza ni dokazno ocenilo. S tem je tožniku onemogočilo uveljaviti pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, sodba je pomanjkljiva in  je znova podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožnik se pri tem sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št.  II Ips 169/2004. Sodišče se ni opredelilo do navedb, s katerimi je tožnik izpodbijal pravni zaključek o hujši kršitvi obveznosti iz pogodbe o zaposlitvi. Te navedbe pa so: da tožnik ni storil kaznivega dejanja, da domnevna kršitev ni avtomatični razlog za odpoved, da škoda ni velika in je že poravnana, da mediji o dogodku niso poročali, da za dogodek vedo le policisti, ki so ga obravnavali, da je vprašljiv nastanek moralne škode. Sodišče prve stopnje se tudi ni opredelilo do izpovedbe tožnika, da je bila praksa policistov, da so orožje nosili s seboj in ga hranili tudi na domu in da je imel orožje varno spravljeno v vozilu. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da tožnik ni mogel ravnati malomarno, pri tem pa ni podalo definicij naklepa in ni obrazložilo posameznega znaka naklepa, kaj šele odgovorilo na tožnikove navedbe, da se v okoliščinah, v katerih se je orožje znašlo v avtomobilu, tožnik ni zavedal, da krši predpise, niti se ni mogel zavedati posledic in da je ravnal izključno z namenom zavarovanja orožja pred tatvino, ker je odhajal z doma. Sodišča prve stopnje je sicer na kratko povzelo tožnikovo izpovedbo, vendar je dokazno ni ocenilo, po drugi strani pa je sledilo toženi stranki in njenim razlogom, čeprav tožena stranka v izredni odpovedi ni obrazložila moralne in materialne škode. S tem je sodišče prve stopnje nedopustno kršilo načelo zakonitosti in tožnikove ustavne pravice. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožnikovemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo navedla, da tožnik očitno ne loči disciplinskega postopka in postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, čeprav gre za dva povsem ločena in samostojna postopka. Zmotno je tožnikovo stališče, da bi tožena stranka v postopku ugotavljanja disciplinske odgovornosti (pravilno postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi) analogno morala uporabiti določbe, ki veljajo za kazenski postopek. Neutemeljene  so pritožbene navedbe, da tožnik ni vedel, ali naj se brani po določbah ZJU ali ZDR, češ da v sklepu o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni datuma kršitve. Iz obrazložitve sklepa o izredni odpovedi povsem določno izhaja dejanski stan kršitev, vključno z datumi, sicer pa iz 1. odstavka 154. člena ZJU povsem jasno izhaja, da se za posamezne načine prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi javnega uslužbenca uporablja ZDR, če ZJU, kot lex specialis ne določa drugače. Glede na to, da ZJU ne ureja izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi javnemu uslužbencu, je tožena stranka tožniku povsem zakonito izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi v skladu z določbami ZDR. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da ni odgovorilo na tožnikove navedbe glede narave in stopnje krivde. Sodišče prve stopnje je namreč zaključilo, da vsak povprečen človek ve, da nobenega orožja ni mogoče kar tako nositi preko meje, še toliko bolj pa to velja za tožnika, ki je opravljal delo mejnega policista in se je vsakodnevno ukvarjal s takšnimi dejanji, kot so bila očitana njemu. Sodišče prve stopnje zato pravilno ugotavlja, da ni mogoče šteti, da bi tožnik očitano ravnanje storil iz malomarnosti in da mu je tožena stranka zakonito izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ker je naklepoma huje kršil obveznosti iz delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je tudi podrobno obrazložilo, zakaj šteje, da je bilo zaupanje med tožnikom in toženo stranko porušeno do te mere, da tožnik ne more biti več zaposlen pri toženi stranki. Pojasnilo je tudi, zakaj tožnik toženi stranki s svojim ravnanjem povzročil veliko moralno škodo. Opredeljuje se tudi glede tega, da je tožnik sicer poravnal materialno škodo, da pa to ne more vplivati na porušeno zaupanje delodajalca. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek  pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Tožnik na povsem zgrešen način uveljavlja pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP naj bi bila podana, ker sodišče prve stopnje ni odgovorilo na navedbe tožnika glede narave kršitve in krivde. Vendar pa je zatrjevana bistvena kršitev pravdnega postopka podana le, če sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, ne pa, če ne odgovori na vsa pravna naziranja stranke. Izpodbijana sodba ima razloge o odločilnih dejstvih, ti razlogi so povsem jasni, zato je izpodbijano sodbo v celoti možno preizkusiti. Sicer pa je sodišče prve stopnje zavzelo povsem jasno stališče tako glede krivde (ugotovilo je, da je tožnik očitano kršitev obveznosti iz delovnega razmerja storil naklepno), kakor tudi glede narave kršitve in glede tega, ali je kršitev takšna, da onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja oziroma ali ga  ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh strank ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka.

Povsem neustrezen je pritožbeni predlog, da naj drugostopenjsko sodišče, v kolikor bo štelo, da ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, na katero pazi po uradni dolžnosti (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP – sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih) preizkusi, ali je podana relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z določbo četrtega odstavka 324. člena ZPP o tem, da mora sodba vsebovati razloge o odločilnih dejstvih. V kolikor sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, gre za bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in je nesmiselno sklicevanje še na relativno bistveno kršitev zaradi neuporabe četrtega odstavka 324. člena ZPP, saj to kršitev zakon sankcionira kot absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka.

Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek, da je bistvena kršitev določb pravdnega postopka podana, ker izpodbijani sklep tožene stranke o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne vsebuje datuma domnevne kršitve. Ne le, da se pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka lahko nanaša le na kršitve, ki jih je v postopku storilo sodišče prve stopnje in ne na kršitve delodajalca, temveč je ta očitek tudi vsebinsko povsem neutemeljen. V sklepu o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi so časovne okoliščine kršitve obveznosti iz delovnega razmerja povsem jasno opredeljene. Tako je navedeno, da je bil tožnik od 6. 8. 2007 do 17. 8. 2007 na izrabi rednega letnega dopusta, da se je v noči iz 5. 8. 2007 na 6. 8. 2007 z izvenzakonsko partnerico in prijateljem, ki sta oba prav tako policista, odpravil na letovanje na Sicilijo v Italiji in da je s seboj vzel službeno pištolo znamke Beretta. Nadalje je navedeno, da so 6. 8. 2007 prispeli v Rim, da so 7. 8. 2007 avtodom parkirali na zavarovanem parkirišču pred vstopom v Vatikan, da je med njihovo odsotnostjo neznani storilec vlomil v avtodom, tožnikovemu prijatelju ukradel službeno pištolo, tožnik pa je svojo pištolo našel na kraju, kjer jo je skril. Prav tako je navedeno, da je italijanska policija potem, ko so prijavili vlom v avtodom, istega dne med 21. in 22.30. uro opravila preiskavo avtodoma in pri tem našla še tožnikovo službeno pištolo in naboje. Tožnik je očitno zmotno prepričan, da bi tožena stranka vse te časovne okvire storjene kršitve morala navesti že v izreku sklepa o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi zadošča, da so ti okviri navedeni v obrazložitvi. Nobene pravne podlage ni za tožnikovo domnevo o domnevni analogni uporabi pravil kazenskega postopka v „postopku“ izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Povsem neprepričljive so pritožbene navedbe o tem, da je bila tožniku onemogočena pravica do obrambe. Res je sicer, da stranki v spis nista vložili pisne obdolžitve in zapisnika o zagovoru tožnika, vendar je iz navedb v spisu očitno, da je tožnik prejel pisno obdolžitev in da mu je bil omogočen zagovor, ki se ga je tožnik tudi udeležil skupaj s svojim pooblaščencem. Navedeno izhaja iz obrazložitve izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj je v njej zapisano, da je tožnik navedel, da ga v obvestilu o postopku izredne odpovedi delovnega razmerja moti zapis, da je orožje na potovanje vzel zaradi lastne varnosti, saj so okoliščine bile takšne, da se je odločil, da je bolj varno, da je orožje vzel na potovanje. V obrazložitvi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tudi navedeno, da je bil policist (to je tožnik) zaradi opisanega ravnanja vabljen na zagovor in sicer v petek, 24. 8. 2007 ob 10. uri, da se je zagovora udeležil in povedal, da načelom stoji za pojasnilom in tolmačenjem dogodkov, kakršnega je podal kriminalistom PU ..., ki so z njim opravili razgovor 14. 8. 2007. Na naroku za glavno obravnavo 14. 7. 2009 pa je tožnik, zaslišan kot stranka izpovedal, da je bil vabljen na zagovor, da je prejel pisno obdolžitev ter da je zagovor podal.

Tako v postopku pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, kot tudi v postopku pred sodiščem prve stopnje je bilo ves čas povsem jasno, da se tožniku očitana kršitev nanaša na iznos službene pištole v Italijo v času rednega letnega dopusta, pri čemer so mu italijanski varnostni organi to orožje zasegli. V obrazložitvi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je čas storitve te kršitve povsem jasno opredeljen, kakor je to že navedeno zgoraj, prav tako je ta čas povsem jasno razviden iz uradnega zaznamka tožene stranke z dne 14. 8. 2007, na katerega se je tožnik skliceval na zagovoru v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kakor je to razvidno iz sklepa o odpovedi.

Ni mogoče slediti pritožbenemu zatrjevanju, da tožnik zaradi tega, ker iz očitka ne izhaja datum storitve domnevne kršitve (pri tem je očitno, da tožnik misli na izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi), tožnik ni vedel, ali naj se brani po ZJU ali po ZDR. Tožnik se pri tem sklicuje na to, da se je disciplinska odgovornost javnih uslužbencev do novele ZJU iz leta 2005 (ZJU-B, Ur. l. RS, št. 113/2005) presojala po ZJU, nato pa po ZDR. Glede na to, da je časovni okvir storitve kršitve delovnih obveznosti bil povsem jasno postavljen v avgust 2007, tožnik ni mogel biti v nobenih dvomih glede tega, ali bi tožena stranka morala uporabiti določbe ZJU, ki so veljale do uveljavitve ZJU-B, to je do 31. 12. 2005. Razen tega tožena stranka zoper tožnika ni vodila nikakršnega disciplinskega postopka, temveč mu je podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. V času, ko je tožnik storil očitane kršitve, je tako že več kot leto in pol veljala določba prvega odstavka 154. člena ZJU o tem, da pogodba o zaposlitvi javnega uslužbenca preneha veljavi na načine, ki jih določa ZDR. Tožena stranka je zato ravnala pravilno, ko je tožniku izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala ob sklicevanju na določbo 2. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR.

Iz pritožbe sicer ni povsem jasno razvidno, s čim naj bi sodišče prve stopnje (ali pa morda tožena stranka) kršilo načeli enakosti pred zakonom in enakega varstva pravic. Sklepati je sicer možno, da naj bi bili ti načeli kršeni, ker naj bi sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti raziskovalo škodne posledice tožnikove kršitve, vendar je protispisna pritožbena navedba, da tožena stranka ni obrazložila, v čem se kažeta materialna in moralna škoda. V izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tožena stranka povsem jasno navedla, da je tožnik delodajalcu povzročil zelo veliko moralno škodo, saj je škodoval ugledu slovenske policije v tujini. Prav tako je v odpovedi navedla, da je tožnik delodajalca materialno oškodoval za 326,49 EUR, ker mu je bila zasežena službena pištola in pripadajoči nabojnik s 15 naboji. Že zgoraj pa je razloženo, da ne držijo pritožbene navedbe, da je bila tožniku onemogočena obramba, ker naj ne bi bilo jasno, kdaj naj bi tožnik storil očitano kršitev in ker naj bi bil tožnik posledično zato v dvomu, katero pravo je potrebno uporabiti.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva. Ta dejstva pa so naslednja:

- tožnik je v času izrabe rednega letnega dopusta ob odhodu na potovanje v Italijo v noči iz 5. na 6. avgust 2007 s seboj vzel tudi službeno pištolo s pripadajočim nabojnikom in 15 naboji,

- italijanski varnostni organi so po vlomu preiskali najeti avtodom in pri tem zasegli tudi tožnikovo službeno pištolo s pripadajočim nabojnikom in naboji.

Na podlagi tako ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da je tožena stranka na podlagi 2. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR tožniku zakonito podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. V skladu s citirano določbo delodajalec delavcu lahko izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Tožnik je s tem, ko je v tujino odnesel službeno pištolo, prav gotovo huje kršil obveznosti iz delovnega razmerja, saj sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da že vsak povprečen človek ve, da nobenega orožja ni mogoče kar tako nositi preko meje, toliko bolj pa bi to moral vedeti tožnik, ki je opravljal delo mejnega policista. Razen tega je tožnik s svojim ravnanjem kršil določbo drugega odstavka 8. člena Pravilnika o posesti in nošenju službenega orožja in streliva v policiji (Ur. l. RS, št. 55/1999). Ta sicer dopušča, da policisti službeno kratkocevno orožje in strelivo, ki je v njihovi osebni zadolžitvi, lahko hranijo tudi na svojem domu, vendar pa nikakor ne dopušča iznosa tega orožja v tujino. Zaradi navedenega se tožnik, kot na razbremenilno okoliščino povsem neutemeljeno sklicuje na to, da je bila praksa takšna, da so policisti orožje hranili doma. Tožniku nihče ni očital hrambe orožja doma, temveč to, da ga je vzel s seboj na letni dopust v drugo državo.

Tožniku pogodba o zaposlitvi ni bila odpovedana na podlagi 1. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR (kršitev pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja, ki ima vse znake kaznivega dejanja), zato niti ni bistveno pritožbeno zatrjevanje, da tožnik ni storil nobenega kaznivega dejanja. Sicer pa je tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pravilno povzela vsebino zapisnika italijanske policije o preiskavi avtodoma, s katerim je potoval tožnik. Tako je tudi pravilno povzela, da so bili predmeti, najdeni v avtodomu (pištola znamke Pietro Beretta, nabojnik s 15 izstrelki, gumijevka in nož s črnim ročajem in dvojnim nazobčanim rezilom), zaseženi zaradi kršitve italijanskih predpisov o orožju oziroma kot predmeti kaznivega dejanja vnosa orožja vojnega tipa na italijansko ozemlje in nezakonite posesti orožja vojnega tipa na ozemlju Italije.

Neumestno je tožnikovo sklicevanje na primere zlorabe službenega orožja na privatnih zabavah. Okoliščina, da so v zvezi s službenim orožjem možne tudi druge hujše kršitve, tožnika v ničemer ne razbremenjuje odgovornosti za njegovo ravnanje.

Pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožnik očitano kršitev lahko storil le naklepno. Tožnik takšnemu zaključku sicer nasprotuje, vendar pa sam priznava, da je pištolo v tujino odnesel, ker je ocenjeval, da bo bolj varna pri njem, kot bi bila doma, saj bi v njegovi odsotnosti v stanovanje lahko vlomili. Že iz takšnih navedb tožnika je razvidno, da je podan direktni naklep, saj o njem govorimo, kadar se storilec zaveda, kaj dela (intelektualna oziroma zavestna sestavina) in to tudi hoče (voluntativna oziroma voljna sestavina). Kršitev obveznosti iz delovnega razmerja je že v tem, da je tožnik službeno pištolo odnesel v tujino, to je storil zavestno in je to tudi hotel storiti. Okoliščina, da so italijanski organi pištolo zaplenili, pa je posledica te kršitve in zato ni potrebno, da bi tožnik tudi glede te posledice ravnal naklepno oziroma s hudo malomarnostjo. Prepovedana posledica tožnikove kršitve ni zaplemba, ampak že sam iznos službenega orožja v drugo državo.

Za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi mora biti izpolnjen tudi pogoj iz prvega odstavka 110. člena ZDR, to je, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Razloge, zakaj delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka, je zelo prepričljivo navedla že tožena stranka v sami odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pa tudi v sklepu Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja pri Vladi RS. Pritožbeno sodišče s temi razlogi v celoti soglaša.

Tožena stranka je prav tako pravilno ugotovila, da je tožnik s svojo kršitvijo materialno in moralno škodoval delodajalcu. Pri tem ni bistveno, da je materialna škoda znašala zgolj 326,49 EUR in da jo je tožnik toženi stranki že povrnil. Že v zvezi s pritožbenim razlogom bistvenih kršitev določb pravdnega postopka je pojasnjeno, da je tožena stranka moralno škodo pravilno opredelila kot okrnitev ugleda slovenskih policistov v Republiki Italiji. Pri tem ni bistveno, da o dogodku niso poročali mediji, zadostuje že dejstvo, da je zoper dva slovenska policista zaradi kršitve italijanske zakonodaje ukrepala italijanska policija. Tožnik se pri tem ne more uspešno izgovarjati na to, da ne pozna italijanske zakonodaje, saj je nekontrolirano vnašanje orožja sankcionirano v prav vseh državah, česar bi se tožnik kot dolgoletni mejni policist še posebej moral zavedati.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR člen 110, 111/1, 111/1-2. Pravilnik o posesti in nošenju službenega orožja in streliva v policiji člen 8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.