VDS sodba in sklep Pdp 305/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-11-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodnina - stroški predsodnega postopka

Zahtevek za povrnitev stroškov predsodnega postopka, ki ga delavec uveljavlja v individualnem delovnem sporu zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je odškodninski zahtevek. Ker je tožnik ustrezno zahtevo za povrnitev stroškov podal že ob zagovoru pri delodajalcu, pri katerem je bil prisoten tudi njegov pooblaščenec, in ker so mu stroški nastali zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke v zvezi z izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, je do povračila utemeljeno priglašenih stroškov upravičen.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 5. in 6. točki izreka delno spremeni, tako da je dolžna tožena stranka tožniku plačati:

- znesek v višini 189,64 EUR (namesto 245,21 EUR) v roku 8 dni od prejema te sodbe in sklepa, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka do plačila, višji tožbeni zahtevek (za plačilo zneska 55,57 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi) pa se zavrne;

- stroške postopka v višini 825,92 EUR (namesto 1.290,76 EUR) v roku 8 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka do plačila, pod izvršbo.

V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje pritožbene stroške.

Revizija v zvezi z odločitvijo o tožbenem zahtevku za plačilo stroškov zagovora se ne dopusti.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 12. 2006 nezakonita (1. točka izreka) in jo razveljavilo (2. točka izreka) ter da tožniku delovno razmerje za nedoločen čas ni prenehalo, ampak še vedno traja po pogodbi o zaposlitvi z dne 6. 3. 2006 (3. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da ga pozove nazaj na delo, razporedi na delovno mesto, na katerem je delal pred prenehanjem delovnega razmerja, za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja izplača vse plače in nadomestila, ki mu gredo iz dela, obračuna in izplača vse davčne obveznosti in druge prispevke na ustrezne račune, neto zneske pa izplača tožniku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od zapadlosti posamezne plače do plačila (4. točka izreka) ter plača stroške zagovora z dne 8. 12. 2006 v višini 245,21 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila (5. točka izreka) in stroške postopka v višini 1.290,76 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila, tako, da jih nakaže na TRR Delovnega sodišča v Mariboru (6. točka izreka). Poleg tega je sodišče prve stopnje odločilo, da je dolžna tožena stranka vsa izplačila, navedena v 1. do 5. točki izreka, opraviti na TRR tožnikovega pooblaščenca (7. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se je iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožila tožena stranka. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navedla je, da sta s tožnikom medsebojno razmerje uredila s pogodbo o zaposlitvi z dne 6. 3. 2006, ki jo je potrebno uporabiti pri presoji tožbenega zahtevka za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je namreč prekršil 13. člen citirane pogodbe o zaposlitvi, ker tožene stranke ni nemudoma obvestil o spremembi naslova prebivališča. Poleg tega je potrebno upoštevati določbe Pravilnika o disciplinski in materialni odgovornosti delavcev z dne 20. 2. 2006. Toženi stranki je na podlagi tožnikovega ravnanja nastala materialna škoda, ki je bila povzročena namenoma, kar je razvidno iz dejstva, da je tožnik v postopku pred delodajalcem in v sodnem postopku le-to zanikal. Dne 25. 9. 2006 je podal lažno izjavo, saj je kasneje povedal, da s svojo punco ni živel v zunajzakonski skupnosti na naslovu X. Tožena stranka ni prekoračila prekluzivnega roka za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj mu ni očitala le opisanega ravnanja z dne 25. 9. 2006, ampak kršitve v obdobju od 3. 10. 2006 do 29. 11. 2006, ko je ni nemudoma obvestil o spremembi naslova prebivališča. Tako je ravnal z namenom, da si pridobi protipravno premoženjsko korist. Tožnik je dejstvo, da je občasno prespal na naslovu X, priznal. Sodišče prve stopnje je njegovi izpovedbi v celoti verjelo, čeprav je v njej mnogo protislovij (na primer dejstvo, da je njegov brat invalid, je v nasprotju z izjavo z dne 12. 9. 2007, v kateri je navedeno, da je postopek za pridobitev statusa invalida v teku, ni jasno, kako bi zanj skrbela tožnikova mati, ki je stara 72 let in bolna, ni jasno tudi, kakšno pomoč brat potrebuje, saj medicinska dokumentacija ni bila predložena) in je neskladna s poročilom detektiva S.M., iz katerega izhaja, da je tožnik kontinuirano bival na naslovu X (bil je dvanajstkrat opazovan in devetkrat zaloten v obdobju dveh tednov od 3. 10. 2006 do 17. 10. 2006). Vse preostale priče so potrdile, da so ga videle prihajati s X naslova. Njihove izpovedbe so identične, pri čemer jih sodnik B.M., ki je bil predsednik senata ob izdaji sodbe, ni mogel oceniti, saj ni sodeloval v postopku, ko so bila opravljena zaslišanja. A.P. je nekajkrat videl tožnika, ko je šel domov peš ali s kolesom v nasprotno smer od X, kar dokazuje, da je ostal v Mariboru, saj je razdalja med krajema 21 kilometrov oziroma s kolesom zaradi cestnih povezav še več. Tudi A.G. je tožnika videl, da se vozi v službo s kolesom in ga parkira pred delavnico, od drugih sodelavcev pa je izvedel, da živi na naslovu X, prijavljen pa je pri svoji punci na naslovu Y. D.K. pa ga je videl, kako zjutraj odhaja z naslova Y, saj ima tam punco, pri kateri občasno prespi. R.F., ki je sodelovala v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je poleg tega potrdila, da je tožena stranka ravnala zakonito. Tožnika je že pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi pisno opominjala na možnost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, v tem primeru pa je potrebno upoštevati, da je goljufal pri obračunavanju povračil stroškov prevoza na delo in z dela, o čemer se je pred sodelavci hvalil in jih nagovarjal k enakem ravnanju, zaradi česar ni bilo mogoče nadaljevati z delovnim razmerjem, za katero je zaupanje delodajalca v delavca osnovni predpogoj. Le tega sodišče prve stopnje ni ovrednotilo v smislu upoštevanja interesov obeh pogodbenih strank, interes tožene stranke je zanemarilo. Direktor Z.S. je izpovedal, da je poštenost oziroma zaupanje izrednega pomena za njegovo delovno okolje. Ker je bilo ugotovljeno, da tožnik ni bival na naslovu, ki ga je navedel v izjavi delodajalcu, je prejel višje zneske povračila stroškov prevoza na delo in z dela. Šlo za dalj časa trajajoče početje, ki dodaja poleg vztrajnosti še predrznost, saj se je s svojim ravnanjem hvalil pred sodelavci. Če bi le občasno prespal na drugem naslovu, to tožene stranke ne bi motilo, za tiste dneve bi mu pač obračunala nižje povračilo stroškov prevoza na delo in z dela. Tako pa je tam bival ves čas, zaradi česar je tožena stranka podala tudi kazensko ovadbo zaradi kaznivega dejanja goljufije.

V delu, v katerem se pritožuje zoper odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka, je tožena stranka navedla, da o tem v obrazložitvi izpodbijane sodbe ni navedenih razlogov, ampak zgolj sklicevanje na prilogo A10 - stroškovnik. To pomeni, da izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti oziroma je to mogoče šele po predhodnem vpogledu v sodni spis. Poleg tega je sodišče prve stopnje napačno upoštevalo vrednost odvetniške točke kot 0,46 EUR in ne 0,459 EUR ter neutemeljeno priznalo vse stroške, povezane z izdajo začasne odredbe, ki ni bila utemeljena. O teh stroških je bilo že odločeno s sklepom Višjega delovnega in socialnega sodišča z dne 14. 2. 2007 (da stranki sami krijeta svoje stroške). Poleg tega niso bili potrebni stroški za prejem odgovora na tožbo in konferenco s stranko, za trajanje glavne obravnave dne 12. 9. 2007 pa je priznana previsoka nagrada. Poleg tega tožniku ne pripadajo stroški predpravdnega postopka, saj niso bili pravočasno priglašeni (do konca obravnavanja oziroma do odločitve delodajalca), niti stroški odsotnosti pooblaščenca iz pisarne v znesku 40 točk in kilometrine.

V odgovoru na pritožbo je tožnik prerekal navedbe tožene stranke ter pritožbenemu sodišču predlagal, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Navedel je, da je bil edini namen izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v tem, da ga tožena stranka odpusti, saj ni dokazala nobenega utemeljenega razloga, ki bi opravičeval njeno ravnanje. Razmerje med pogodbenima strankama zaradi očitanega ravnanja ni bilo ovirano v tej meri, da nadaljevanje sodelovanja v okviru pogodbe o zaposlitvi ne bi bilo mogoče, saj iz izpovedbe direktorja tožene stranke Z.S. izhaja, da bi tožnik delo še vedno lahko opravljal. Na podlagi navedenega je odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožbenemu zahtevku za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 12. 2006 ugodilo, pravilna.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki jih je uveljavljala tožena stranka v pritožbi, pri tem pa je skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka po 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter da je izpodbijana odločitev - razen glede stroškov zagovora tožnika in stroškov sodnega postopka - materialnopravno pravilna in zakonita.

Sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ki jo smiselno uveljavlja pritožba, saj je v obrazložitvi izpodbijane sodbe navedlo razloge o vseh odločilnih dejstvih, na podlagi katerih je presodilo, da tožniku očitana kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja ni dokazana oziroma da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 12. 2006 nezakonita. Njegovo odločitev je bilo tako mogoče preizkusiti.

Prav tako sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve določb postopka po 1. točki 2. odstavka 339. člena ZPP oziroma ni ravnalo v nasprotju z načelom neposrednosti. Bistvo načela neposrednosti je v tem, da odloči o zadevi tisti sodnik, ki je sodeloval na glavni obravnavi, na kateri sta stranki postavljali svoje trditve in na kateri so se izvajali dokazi. Zato se v primeru, če se narok za glavno obravnavo preloži, skladno z določbo 1. odstavka 302. člena ZPP praviloma nadaljuje pred istim senatom. Če pa se nov narok za glavno obravnavo opravi pred spremenjenim senatom, se mora po določbi 3. odstavka istega člena ZPP začeti znova, vendar pa sme po tem, ko so se stranke izjavile, senat odločiti, da se priče in izvedenci ne zaslišijo znova in da se ne opravi nov ogled, temveč se zgolj preberejo zapisniki o izvedbah teh dokazov. V presojani zadevi je sodišče prve stopnje ravnalo v skladu s citiranimi določbami 302. člena ZPP: na naroku za glavno obravnavo dne 17. 1. 2008 je sprejelo sklep, da se glavna obravnava zaradi spremenjenega senata začne znova ter da se v soglasju s strankama preberejo izpovedbe prič, ki so bile zaslišane na predhodnem naroku.

Po določbi 1. odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02) lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni s tem zakonom, in če upoštevaje vse okoliščine in interese pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Posamezni razlogi za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi so opredeljeni v 1. odstavku 111. člena ZDR in jih je glede na določbo 2. odstavka 82. člena ZDR dolžna dokazati tista stranka, ki je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala. V konkretnem primeru je to tožena stranka.

V izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 12. 2006 se je tožena stranka sklicevala na odpovedna razloga po 1. alinei (kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki ima vse znake kaznivega dejanja, konkretno kaznivega dejanja goljufije iz 1. in 3. odstavka 217. člena Kazenskega zakonika - KZ; Ur. l. RS, št. 63/94 in nadaljnji) in po 2. alinei (naklepna oziroma iz hude malomarnosti storjena hujša kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja) 1. odstavka 111. člena ZDR. Tožniku je očitala, da: "je 25. 9. 2006 naklepoma podal z namenom protipravne pridobitve premoženjske koristi neresnično pisno izjavo in navedel, da se vozi na delo z naslova X, čeprav to ni res, ker se je vozil na delo z naslova Y. S tem je zavedel delodajalca, da mu je na podlagi navedene izjave izplačeval znatno višje stroške prevoza na delo in z dela, in ga materialno oškodoval za 29.120,00 SIT." Prekršil je 9. in 13. člen pogodbe o zaposlitvi z dne 6. 3. 2006, 14., 19., 28. in 31. točko 14. člena Pravilnika o disciplinski in materialni odgovornosti delavcev tožene stranke ter 32. člen ZDR.

Sodišče prve stopnje je glede na vsebino opisane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pravilno ugotavljalo le okoliščine, povezane z očitanimi kršitvami, saj je v sodnem postopku mogoče presojati le resničnost zatrjevanega odpovednega razloga. Sodišče namreč ne more samo iskati morebitnih drugih razlogov, na podlagi katerih bi bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita. Glede na to niso bistvene pritožbene navedbe, ki se nanašajo na domnevno nepravilno ravnanje tožnika, povezano z nepravočasnim obveščanjem o spremembi naslova prebivališča in s hvaljenjem pred sodelavci, saj mu tega tožena stranka v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni očitala. Očitala mu je le, da je 25. 9. 2006 podal neresnično izjavo v zvezi z naslovom stalnega prebivališča z namenom pridobitve premoženjske koristi v obliki neupravičeno povrnjenih stroškov prevoza na delo in z dela.

V zvezi z domnevno kršitvijo pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, navedeno v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je sodišče prve stopnje vpogledalo v pisne izjave delavcev tožene stranke z dne 29. 11. 2006 (priloga B12), zapisnik z zagovora z dne 8. 12. 2006 (priloga A6) in poročilo detektiva S.M. z dne 29. 11. 2006 (priloga B8) ter zaslišalo priče A.P., A.G. in D.K. (R.F. o tem ni pričala, saj je le sodelovala pri podaji izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi kot zunanja sodelavka tožene stranke). Priče je predhodno opozorilo po določbi 2. odstavka 238. člena ZPP na dolžnost govoriti resnico in na posledice krive izpovedbe. Nekaterim izpovedbam utemeljeno ni verjelo, saj se ne ujemajo z vsebino pisnih izjav oziroma s tem, kar so priče povedale na zagovoru pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Edino D.K. je tudi na naroku za glavno obravnavo povedal, da je tožnika občasno videval prihajati na delo z naslova X, druge priče pa tega niso potrdile. Dejstvo, da je kontinuirano bival na navedenem naslovu, pa ne izhaja niti iz poročila detektiva, ki je zgolj ugotovil, da je v obdobju od 3. 10. 2006 do 17. 10. 2006 tožnik dvakrat prišel okoli 5.00 ure zjutraj iz bloka na naslovu X in odšel v službo ter enkrat po službi odšel tja.

Na podlagi navedenih ugotovitev pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom v izpodbijani sodbi, da tožena stranka resničnosti očitkov, navedenih v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 8. 12. 2006, ni dokazala, saj občasno obiskovanje matere in brata oziroma prebivanje na naslovu X še ne pomeni, da je tožnik na navedenem naslovu stalno prebival niti da je njegova izjava z dne 25. 9. 2005 lažna. Morebitne kršitve pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki bi jo tožnik z ugotovljenim ravnanjem storil (in na katero se sklicuje pritožba) s tem, da ni vedno prihajal na delo z naslova prijavljenega prebivališča Y in da tožene stranke o začasnem prebivanju na naslovu X oziroma o spremembi naslova ni obvestil, pa mu v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi niso bile očitane in jih sodišče prve stopnje utemeljeno ni presojalo. Nebistveno je tudi, katere določbe pogodbe o zaposlitvi, internih aktov tožene stranke oziroma ZDR naj bi z opisanim ravnanjem prekršil in ali je bilo nadaljevanje delovnega razmerja med strankama mogoče, in se pritožbeno sodišče do navedb tožene stranke, ki so s tem povezane, upoštevajoč določbo 1. odstavka 360. člena ZPP ni opredelilo.

Delno utemeljene pa so pritožbene navedbe, ki se nanašajo na povrnitev stroškov zagovora in stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje in sicer glede zneskov, ki jih je tožena stranka dolžna povrniti tožniku. Čeprav sodišče prve stopnje svoje odločitve v tem delu ni podrobneje pojasnilo, je dejstvo, da so priznani stroški za zastopanje razvidni iz stroškovnika pooblaščenca (priloga A10) in je izpodbijano sodbo tudi v tem delu mogoče preizkusiti, zaradi česar ne gre za absolutno bistveno kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba.

Tožnik se je zagovora dne 8. 12. 2006 udeležil skupaj s pooblaščencem, zaradi česar je upravičen do povračila stroškov, ki so mu v zvezi s tem nastali. Pri tem je potrebno upoštevati, da je ustrezno zahtevo podal že pri delodajalcu (kot je razvidno iz zapisnika z zagovora), a mu ni bilo ugodeno, zaradi česar je uveljavljal plačilo 241,21 EUR s posebnim tožbenim zahtevkom. Po pravni naravi predstavljajo ti stroški odškodnino za škodo, za katero odgovarja tožena stranka, saj je nastala zaradi njenega protipravnega ravnanja v zvezi z nezakonito izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Iz tega razloga je tožnik upravičen do povračila potrebnih stroškov (ne celotnega zahtevanega zneska) oziroma tistih, ki so bili utemeljeno priglašeni. To pomeni 200 odvetniških točk za zastopanje pri zagovoru (tar. št. 14/1 Odvetniške tarife - OT; Ur. l. RS, št. 67/03), 100 točk urnine (1. odstavek 7. člena OT) in 40 točk za odsotnost iz pisarne (2. odstavek 7. člena OT), skupaj 340 točk ali 156,06 EUR oziroma z kilometrino (2,37 EUR; 3. odstavek 12. člena OT) in davkom na dodano vrednost na odvetniške storitve (31,21 EUR) v celoti 189,64 EUR.

Pri odločanju o povračilu stroškov postopka pa je sodišče prve stopnje zmotno presodilo, kateri so bili potrebni glede na določbo 1. odstavka 155. člena ZPP. Tožniku bi moralo na podlagi predloženega stroškovnika priznati le stroške za sestavo tožbe (300 odvetniških točk), za sestavo prve pripravljalne vloge (225 točk), pristop na prvi in dva sledeča naroka za glavno obravnavo (300 in dvakrat po 150 točk) ter stroške za trajanje narokov (skupaj 350 točk), torej 1470 točk, ki z 2 % materialnih stroškov (29,5 točke) in glede na vrednost odvetniške točke (0,459 EUR) ustrezajo znesku 688,27 EUR oziroma z 20 % davka na dodano vrednost 825,92 EUR.

Na podlagi navedenega je pritožbeno sodišče delno ugodilo pritožbi tožene stranke in delno spremenilo izpodbijano sodbo, tako da je prisojena zneska v 5. in 6. točki izreka znižalo. Ker v preostalem niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je v tem obsegu pritožbo zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. in 2. odstavka 165. člena ZPP v povezavi s 5. odstavkom 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/04) in 1. odstavkom 155. člena ZPP. Tožena stranka kot delodajalec krije svoje stroške, saj gre za spor o prenehanju delovnega razmerja, tožnik pa svoje, ker odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k rešitvi tega spora.

Ker prisojeni znesek stroškov zagovora ne dosega revizijskega minimuma iz 2. odstavka 367. člena ZPP, je bilo potrebno skladno z določbo 5. točke 31. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/04) in določbi 32. člena ZDSS-1 citiranega zakona v zvezi z 2. odstavkom 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D; Ur. l. RS, št. 45/05) odločati tudi o tem, ali se revizija dopusti. Po 1. odstavku 32. člena ZDSS-1 sodišče dopusti revizijo v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o njem še ni odločalo. V obravnavani zadevi ne gre za nobenega izmed navedenih primerov, zaradi česar je pritožbeno sodišče sklenilo, da revizije ne dopusti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.