VDS sklep Pdp 387/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-02-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodnina za nepremoženjsko škodo - kršitev pravic delavca - mobbing

Tožena stranka (oziroma njeni delavci, za katere odgovarja) je ravnala protipravno, saj je posegla v osebnostne pravice tožečih strank: izpostavljala jih je neželeni elektronski pošti pornografske vsebine ter jih nazivala z neprimernimi, žaljivimi in opolzkimi izrazi. Opisano ravnanje ima znake psihičnega nasilja na delovnem mestu, ko je delavec izpostavljen grdemu ravnanju, ki se izkazuje s sovražno in neetično komunikacijo, žaljivimi opazkami, zasmehovanjem, podcenjevanjem, neutemeljenim kritiziranjem, vpitjem in sramotenjem (mobbing), tožeče stranke pa so za duševne bolečine, ki so jih zaradi tega utrpele, upravičene do denarne odškodnine.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka plačati prvemu tožniku odškodnino v znesku 8.345,85 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.7.2005 do plačila, drugemu tožniku odškodnino v znesku 8.345,85 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.7.2005 do plačila, tretji tožnici odškodnino v znesku 12.518,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.7.2005 do plačila in četrti tožnici odškodnino v znesku 4.172,93 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.7.2005 do plačila. Odločilo je, da so tožeče stranke dolžne toženi stranki nerazdelno povrniti stroške postopka v znesku 2.746,19 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23.1.2007 do plačila, svoje stroške postopka pa krijejo same.

Zoper navedeno sodbo so se iz pritožbenih razlogov bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožile tožeče stranke. Pritožbenemu sodišču so predlagale, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da jim prisodi pravično denarno odškodnino in toženi stranki naloži povračilo stroškov postopka. V pritožbi so navedle, da so dokazale obstoj škode, s čimer je podana odškodninska odgovornost tožene stranke, saj preostale predpostavke odškodninske obveznosti (protipravnost, krivda, vzročna zveza) niso bile sporne. Sodišče prve stopnje je ob ugotavljanju obstoja škode zmotno uporabilo pravila o dokazovanju, saj je kljub temu, da je tožečim strankam verjelo, ko so izpovedale o čustveni prizadetosti, zahtevalo izvedbo dodatnih dokazov, ki bi njihove navedbe potrdili. Zahteva po predložitvi listinskih dokazov, ki nimajo drugačne dokazne vrednosti kot izpovedbe pravdnih strank, je v nasprotju z načelom proste presoje dokazov. To velja tudi za listine, iz katerih bi bilo razvidno, da so zaradi zdravstvenih težav obiskale zdravnika, kar bi odprlo vprašanje, ali so te težave (zvišan pritisk, sladkorna bolezen) sploh v vzročni zvezi s protipravnim ravnanjem tožene stranke, ugotavljanje obstoja vzročne zveze pa bi dokazni postopek močno zapletlo in podaljšalo. Zgolj zaradi dejstva, ker tega niso dokazale, ni mogoče zaključiti, da niso utrpele duševnih bolečin. Opisane duševne bolečine opravičujejo tožbeni zahtevek za plačilo denarne odškodnine, neželenemu ravnanju spolne narave so bile izpostavljene od začetka leta 2003 do poletja 2005, ko so se razmere spremenile zaradi odločbe inšpektorja za delo. Prvi tožnik je glede posledic posega v osebnostne pravice izpovedal, da ima še vedno krče v želodcu in trebuhu, gledanje slik s pornografsko vsebino pa mu vzbuja negativne občutke. Tudi drugi tožnik je opisal svoje duševne bolečine, ki po stopnji in trajanju opravičujejo denarno satisfakcijo: zaradi ravnanja tožene stranke se je počutil osramočeno in ponižano, negativni odnosi pa so vplivali na sladkorno bolezen, zaradi česar je bil v bolniškem staležu. Tretja tožnica je izpovedala o trpljenju, zaradi sprejemanja pornografskih elektronskih sporočil se je počutila neprijetno, enako slabo se je počutila po sestankih in je zaradi tega težko delala. O občutkih zgroženosti in ponižanosti je govorila tudi četrta tožnica, sodišče prve stopnje pa ni upoštevalo njene izpovedbe o tem, kako jo je B.Ž. prijemal za nedrček in se cinično smejal. Nadalje je napačen zaključek, da tožeče stranke niso bile oškodovane, ker delodajalca niso obvestile o pošiljanju elektronskih sporočil oziroma o neprimernem verbalnem izražanju nadrejenih. Tako niso ravnale, ker so bile prepričane, da ima uprava tožene stranke dostop do vse elektronske pošte, da je z njeno vsebino seznanjena in jo odobrava. Tožeče stranke so bile v podrejenem položaju v odnosu do B.Ž. in V.C. ter so se zaradi skrbi za službo bale njuna ravnanja predočiti upravi tožene stranke. Če bi sledili zaključkom sodišča prve stopnje o tem, zakaj do vtoževane odškodnine niso upravičene, bi ugotovili, da poseg v osebnostne pravice ne more predstavljati pravno priznane škode, v kolikor ne privede do posledic za zdravje oziroma v kolikor oškodovanec ne obišče zdravnika psihiatra ali psihologa. To ni pravilno, saj so osebnostne pravice temeljne in ustavno zavarovane človekove pravice in morajo biti deležne posebnega varstva.

V odgovoru na pritožbo je tožena stranka prerekala pritožbene navedbe tožečih strank in pritožbenemu sodišču predlagala, da njihovo pritožbo kot neutemeljeno zavrne ter potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Navedla je, da tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine ni podan že po temelju, saj niso izpolnjene vse predpostavke odškodninske odgovornosti tožene stranke. V postopku tožeče stranke niso dokazale, da jim je zaradi ravnanj V.C. in B.Ž. nastala kakršnakoli škoda. Zaradi takšnega zaključka se sodišče prve stopnje z obstojem preostalih predpostavk odškodninske odgovornosti pravilno ni ukvarjalo, protispisne pa so pritožbene navedbe, da obstoj teh predpostavk ni bil sporen. O obstoju pravno priznane škode je mogoče govoriti le v primeru, ko je intenziteta posega (protipravnega ravnanja) tako močna, da nastane določena škoda, saj ne moremo domnevati, da škoda nastane že z vsakim posegom v posameznikove osebnostne pravice. Takšen zaključek sodišča prve stopnje je pravilen, prav tako je pravilna ugotovitev, da nekatera elektronska sporočila, na katera so se sklicevale tožeče stranke, niso bila naslovljena nanje, pri drugih je bilo mogoče že iz naslova sklepati, da njihova vsebina ni pomembna za opravljanje dela. Tožeče stranke so se z njimi seznanile zgolj, ker in če so to želele, kar pomeni, da četudi bi bile oškodovane, ne bi bile zaradi ravnanja tožene stranke. Tista sporočila, ki niso imela takšnega naslova, pa vsebujejo zgolj šale in niso takšne narave, da bi lahko vzbudila občutek, ki bi utemeljil pravico do denarne odškodnine. Nastanek škode so tožeče stranke zgolj pavšalno zatrjevale ter ob tem opisovale svoj odnos do spornih elektronskih sporočil, niso pa natančno specificirale nastale škode. Obstoj škode ni nesporno dokazan zgolj na podlagi njihovih izpovedb, ampak bi morale predložiti ustrezno dokumentacijo. Pri tem je sicer mogoče, da se je njihovo zdravstveno stanje tekom zaposlitve pri toženi stranki poslabšalo, vendar ta sprememba ni bila posledica njenih ravnanj. Prvi tožnik niti ni znal opredeliti časovnega obdobja, v katerem naj bi prihajalo do neprimerne komunikacije, niti ni ob sklicevanju na zdravstvene težave predložil ustrezne zdravniške dokumentacije. Enako velja za drugega tožnika, ki se zaradi domnevno neprimernega odnosa ni obrnil na upravo tožene stranke, kot tudi tega niso storile ostale tožeče stranke.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so jih uveljavljale tožeče stranke v pritožbi, pri tem pa je skladno z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02, 2/04 in 52/07) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje sicer ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, vendar je zaradi delno zmotne uporabe materialnega prava nepopolno ugotovilo dejansko stanje in posledično preuranjeno odločilo o neutemeljenosti tožbenega zahtevka.

Tožeče stranke so s tožbo v predmetnem sporu zahtevale izplačilo denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki so jo utrpele zaradi (verbalnega) spolnega nadlegovanja na delovnem mestu. Opisano ravnanje tožene stranke oziroma njenih delavcev (nazivanje tožečih strank z neprimernimi izrazi, pošiljanje elektronskih sporočil s pornografsko vsebino) ima znake psihičnega nasilja na delovnem mestu, ko je delavec - običajno iznenada in brez pravega vzroka - izpostavljen grdemu ravnanju, ki se izkazuje s sovražno in neetično komunikacijo, žaljivimi opazkami, zasmehovanjem, podcenjevanjem, neutemeljenim kritiziranjem, vpitjem in sramotenjem. V teoriji se za takšno ravnanje uporablja izraz "mobbing", ki ga opredeljujemo s sistematičnim in dalj časa trajajočim slabim ravnanjem s sodelavci oziroma podrejenimi in ki žrtvam povzroča večje ali manjše socialne, psihične in zdravstvene težave.

Pri presoji utemeljenosti tožbenega zahtevka je sodišče prve stopnje pravilno izhajalo iz 2. odstavka 184. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02), ki določa, da se lahko odškodninska odgovornost delodajalca nanaša tudi na škodo, ki jo delavcu povzroči s kršenjem pravic iz delovnega razmerja. Tudi v teh primerih se njegova odškodninska odgovornost glede na določbo 1. odstavka istega člena ZDR presoja po splošnih pravilih obligacijskega prava, kar pomeni, da morajo biti za utemeljenosti odškodninskega zahtevka izpolnjene sledeče predpostavke: nastanek škode, protipravno ravnanje povzročitelja škode, obstoj vzročne zveze med protipravnim ravnanjem in škodo ter odgovornost povzročitelja.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožena stranka ravnala protipravno, saj v razmerju do tožečih strank ni izpolnila svoje obveznosti, določene v 45. členu ZDR. Skladno s citiranim členom ZDR je delodajalec dolžan zagotoviti takšno delovno okolje, v katerem delavec ne bo izpostavljen neželenemu ravnanju spolne narave, ki vključuje neželeno fizično, verbalno ali neverbalno ravnanje, ali drugo na spolu temelječe vedenje, ki ustvarja zastrašujoče, sovražne ali ponižujoče delovne odnose in okolje ter žali dostojanstvo moških in žensk pri delu, s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. Pritožbeno sodišče soglaša s tem, da je tožena stranka, ker tožečim strankam ni zagotovila opisanega delovnega okolja, oziroma ker ni preprečila neželenega ravnanja, ravnala protipravno, ne pa tudi z zaključkom, da tožeče stranke (zaradi takšnega ravnanja) niso bile oškodovane. Pri presoji obstoja škode je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo 179. člen Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/01), ki v 1. odstavku določa, da pripada oškodovancu za pretrpljene duševne bolečine med drugim zaradi okrnitve osebnostne pravice pravična denarna odškodnina. Osebnostne pravice so temeljne človekove pravice, ki jih varuje že Ustava Republike Slovenije (URS; Ur. l. RS, št. 33/91 in nadaljnji) v sklopu pravice do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen URS) in do nedotakljivosti telesne in duševne celovitosti, zasebnosti in osebnostnih pravic (36. člen URS). V navedene pravice je tožena stranka (njena delavca V.C. in B.Ž.) posegla s tem, ko je tožeče stranke izpostavljala neželeni elektronski pošti pornografske vsebine, oziroma ko sta nadrejena delavca v pogovorih z tožečimi strankami uporabljala neprimerne, žaljive in opolzke izraze.

Zaradi kršitve osebnostnih pravic so tožeče stranke utrpele duševne bolečine, ki so jih opisale ob zaslišanju na naroku za glavno obravnavo dne 5.12.2006: D.F. (prvi tožnik) je imel krče v želodcu in trebuhu, slabe občutke, podvržen je bil psihičnim obremenitvam, ki so negativno vplivale na težave, povezane s povišanim krvnim pritiskom. M.M. (drugega tožnika) je prizadelo zmerjanje in grožnje, zaradi česar se je čutil ponižanega in osramočenega, to pa je vplivalo na diagnosticirano sladkorno bolezen. G.B. (tretja tožnica) je izpovedala, da se je tresla, počutila se je neprijetno, zamorjeno in ponižano, R.Z.K. (četrta tožnica) je vsebino prejetih elektronskih sporočil dojela kot nesprejemljivo in žaljivo, zaradi česar je bila ponižana. Opisane izpovedbe pravdnih strank je sodišče prve stopnje ocenilo za verodostojne in prepričljive, na njihovi podlagi pa bi po stališču pritožbenega sodišča moralo zaključiti, da so tožeče stranke utrpele škodo, s čimer je podana druga predpostavka (poleg protipravnega ravnanja tožene stranke), ki se zahteva za obstoj odškodninske odgovornost, kot utemeljeno navaja pritožba. O obstoju škode namreč ni mogoče sklepati glede na določbo 2. odstavka 179. člena OZ, kot je storilo sodišče prve stopnje. Citirani člen OZ določa, da je višina odškodnine za nepremoženjsko škodo odvisna od pomena prizadete dobrine in namena te odškodnine, ne sme pa podpirati teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom, in pride v poštev šele, ko so ugotovljene vse predpostavke odškodninske obveznosti, kar pomeni, da je potrebno najprej ugotavljati obstoj vseh predpostavk odškodninske obveznosti (poleg protipravnega ravnanja in škode še vzročno zvezo med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo ter odškodninsko odgovornost) in šele nato, v kolikor se izkaže, da so podane, presojati, do kakšne odškodnine po višini je oškodovanec upravičen.

Zaradi opisanega zmotnega zaključka, da so tožeče stranke utrpele zgolj neznatno škodo, ki zaradi premajhne intenzivnosti duševnih bolečin ne zadošča za utemeljenost odškodninskega zahtevka za plačilo denarne odškodnine, je sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje, saj ni v celoti razčistilo vprašanj, povezanih z obstojem vzročne zveze med protipravnim ravnanjem in nastalo škodo - predvsem škodo, povezano z zdravstvenimi težavami tožečih strank (zvišan pritisk, sladkorna bolezen). Pritožbi tožečih strank je tako potrebno ugoditi, po določbi 355. člena ZPP izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo dopolniti dokazni postopek v nakazani smeri in nato po določbi 2. odstavka 179. člena OZ odmeriti pravično denarno odškodnino. Glede višine te odškodnine bo prav tako moralo izvesti dodatne dokaze (predvsem s postavitvijo izvedenca s področja psihologije ali psihiatrije), ki razpolaga s strokovnim znanjem, potrebnim za oceno intenzivnosti duševnih bolečin, o katerih so izpovedovale tožeče stranke. Ker tega dokaza v dosedanjem postopku stranke niso predlagale, bo sodišče prve stopnje moralo ravnati po določbi 1. odstavka 34. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/04), ki - če po izvedbi vseh predlaganih dokazov ni mogoče ugotoviti dejstev, pomembnih za odločitev - omogoča izvedbo dokazov po uradni dolžnosti.

Pritožbeno sodišče še dodaja, da pri presoji utemeljenosti odškodninskega zahtevka po višini ni odločilno dejstvo, da tožeče stranke niso poiskale zdravniške pomoči. To še ne pomeni, da niso duševno trpele (dovolj intenzivno, da bi bile upravičene do denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo), saj že sama dalj časa trajajoča duševna stiska predstavlja nepremoženjsko škodo, za katero je oškodovanec upravičen do satisfakcije. Tudi okoliščina, da tožeče stranke o žaljivem in neprimernem ravnanju niso obvestile uprave tožene stranke, ni bistvenega pomena, saj je potrebno upoštevati podrejenost tožečih strank (predvsem v odnosu do V.C. in po njegovem napredovanju tudi do B.Ž.), ter njihov odnos do tožene stranke kot delodajalca, od katere so eksistenčno odvisne. Za dejanja svojih delavcev (V.C. in B.Ž.) slednja odgovarja po 1. odstavku 147. člena OZ, ki določa, da za škodo, ki jo povzroči delavec pri delu ali v zvezi z delom tretji osebi, odgovarja pravna ali fizična oseba, pri kateri je delavec delal takrat, ko je bila škoda povzročena, razen če dokaže, da je delavec v danih okoliščinah ravnal tako, kot je bilo treba. V presojani zadevi namreč ne more biti dvoma o tem, da tožečim strankam nadrejena delavca nista tako ravnala.

Zaradi razveljavitve izpodbijane sodbe in vrnitve zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje je pritožbeno sodišče po določbi 3. odstavka 165. člena ZPP razveljavilo tudi odločitev o povračilu stroškov postopka. Pri ponovnem odločanju o povračilu stroškov postopka bo potrebno upoštevati načelno pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča RS z dne 13.12.2006, iz katerega izhaja, da tečejo zakonske zamudne obresti od prisojenih stroškov postopka šele od poteka roka za prostovoljno izpolnitev, ki ga sodišče po določbi 1. odstavka 313. člena ZPP določi v sodbi, s katero naloži izpolnitev določene dajatve.

Za razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje se je pritožbeno sodišče odločilo kljub določbi 30. člena ZDSS-1, ki sodišču druge stopnje zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter bistvene kršitve določb postopka prepoveduje razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, če bi bilo nepravilnosti mogoče popraviti z dopolnjeno ali ponovljeno izvedbo dokazov oziroma izvedbo drugih procesnih dejanj pred sodiščem druge stopnje. V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje vsaj preuranjeno in zmotno zaključilo, da ni podana odškodninska odgovornost tožene stranke po temelju, zato niti ni ugotavljalo višine škode. S tem v zvezi bo potrebno izpeljati celoten dokazni postopek, dokazni postopek v zvezi s temeljem odškodninske odgovornosti, zlasti glede obstoja vzročne zveze in krivde tožene stranke, pa dopolniti. Namen 30. člena ZDSS-1 je zgolj dopolnitev in preverjanje dokazov, ki so bili že izvedeni pred sodiščem prve stopnje, ne pa prenos izvedbe obsežnejšega dokaznega postopka, ki je potreben za rešitev spora, na pritožbeno sodišče, saj to ne bi bilo smotrno. Poleg tega bi to lahko pomenilo tudi omejevanje pravice do pritožbe (glede na možnost, da bi se v pritožbenem postopku ugotovilo drugačno dejansko stanje kot v postopku pred sodiščem prve stopnje). Iz navedenih razlogov odločitev pritožbenega sodišča o razveljavitvi izpodbijane sodbe in vrnitvi zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, ni v nasprotju s 1. odstavkom 30. člena ZDSS-1.

Odločitev o pritožbenih stroških tožečih in tožene stranke temelji na določilu 3. odstavka 165. člena ZPP: ker je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, je pridržalo odločitev o pritožbenih stroških za končno odločbo.

OZ člen 147,  147/1,  179,  179/1,  147,  147/1,  179,  179/1.  ZDR člen 45,  45/1,  184,  184/2,  45,  45/1,  184,  184/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.