VDSS sodba in sklep Pdp 934/2006
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-03-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

regres za letni dopust - zapadlost - prisilna poravnava

Tožnik je sicer na dan uvedbe postopka prisilne poravnave imel pravico do regresa za letni dopust, vendar višina njegove terjatev iz tega naslova še ni bila znana (saj ne bi bil upravičen do celotnega regresa za letni dopust, v kolikor bi mu delovno razmerje prenehalo pred 1. 7., ampak le so sorazmernega dela). Zaradi tega te terjatve na dan uvedbe postopka prisilne poravnave ni mogoče šteti za dospelo, da bi jo bila tožena stranka dolžna plačati le pod pogoji prisilne poravnave, ampak jo je dolžna plačati v celoti.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se glasi:

''Tožena stranka je dolžna tožniku izplačati neto znesek 381,64 EUR po predhodnem odvodu	davka od bruto zneska regresa v višini 441,22 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 	1.8.2003 do plačila, v roku 15 dni, pod izvršbo.

Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 356,58 EUR v roku 8 dni od 	vročitve sodbe, po preteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti	do plačila, pod izvršbo, svoje stroške postopka pa krije sama.''

Tožena je dolžna tožniku povrniti pritožbene stroške v višini 235,60 EUR v roku 8 dni od vročitve sodbe, po preteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti do plačila, pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku izplačati neto razliko regresa za leto 2003 v višini 91.457,60 SIT, po predhodnem odvodu davka od bruto zneska regresa v višini 105.73600 (pravilno: 105.736,00) SIT, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.8.2003 dalje pa vse do plačila, v 15 dneh, da ne bo izvršbe. Odločilo je še, da tožeča stranka trpi sama stroške svojega pooblaščenca in tudi stroške tožene stranke v višini 26.400,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24.5.2006 dalje do plačila.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Sklicuje se na sodbo Delovnega sodišča v Mariboru opr. št. Pd 674/2003 z dne 22.3.2004 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 785/2004 z dne 31.3.2006. Navaja, da soglaša z dejanskimi, predvsem pa s pravnimi zaključki v navedeni zadevi, v kateri je bila tožena stranka ista in v kateri je bilo prav tako sporno vprašanje delavčeve pravice do regresa za letni dopust za leto 2003 mimo pogojev prisilne poravnave. Meni, da je potrebno tudi v obravnavani zadevi upoštevati materialnopravne predpise oz. stališča iz navedene pravnomočne zadeve, česar sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni storilo. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi tako, da izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, toženi stranki pa naloži v plačilo vse njegove stroške prvostopenjskega in pritožbenega postopka. Podrejeno predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da gre v pravnomočni zadevi, na katero se pritožnik sklicuje, za drugačno dejansko stanje, saj tožeča stranka v navedeni zadevi terjatve v postopku prisilne poravnave ni prijavila, tožnik v obravnavani zadevi pa je terjatev iz naslova regresa za letni dopust za leto 2003 skupaj z drugimi delavci priglasil in je bila v predlogu prisilne poravnave upoštevana. O tem je odločal senat Okrožnega sodišča v Mariboru, ki je predlog potrdil in izdal sklep, ki je postal pravnomočen 3.10.2003. V nasprotnem primeru (neupoštevanje prijavljenih terjatev) bi bil potrjen predlog prisilne poravnave brezpredmeten, saj bi lahko vsak upnik, ki je terjatev prijavil v postopku prisilne poravnave, nato zahteval še poplačilo mimo pogojev iz prisilne poravnave. Sklep o potrditvi prisilne poravnave ima učinek izvršilnega naslova in s tem pravnomočno razsojene stvari, zato je ponovno odločanje o takšni terjatvi nedopustno.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v okviru pritožbenih razlogov in pri tem na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutno bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje navedenih postopkovnih kršitev ni storilo, da je popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje, vendar pa je zaradi zmotne uporabe materialnega prava sprejelo napačno odločitev.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bila s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 19.9.2003, ki je postal pravnomočen 3.10.2003, nad toženo stranko potrjena prisilna poravnava, v kateri je tožnik skupaj z drugimi delavci prijavil terjatev iz naslova regresa za letni dopust za leto 2003, ki je bila razvrščena v razred upnikov, ki se poplačajo v višini 20 % od ugotovljene terjatve v roku enega leta od pravnomočnosti potrjene prisilne poravnave. Izplačilo v navedeni višini je bilo izvršeno 18.11.2004. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da je tožena stranka ravnala v skladu s 37. členom Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL, Ur. l. RS, št. 67/93 s sprem.) ter izpostavilo, da je tožnik sicer imel pravico do regresa za letni dopust za leto 2003, da pa je podlaga za izplačilo tega regresa potrjena prisilna poravnava na toženo stranko, zaradi česar je tožbeni zahtevek za plačilo razlike regresa za letni dopust za leto 2003 zavrnilo.

V zadevi, na katero se je pritožnik skliceval že v postopku na prvi stopnji (opr. št. Pdp 785/2004), je pritožbeno sodišče odločitev prvostopenjskega sodišča, ki je tožeči stranki priznalo regres za letni dopust leto 2003 pod pogoji potrjene prisilne poravnave, spremenilo tako, da je tožeči stranki priznalo regres za letni dopust v celotni višini, torej mimo pogojev prisilne poravnave, ker je zavzelo stališče, da terjatev iz naslova regresa za letni dopust za leto 2003 pred začetkom postopka prisilne poravnave še ni nastala. Enako stališče zavzema pritožbeno sodišče tudi v obravnavani zadevi. Glede na določbo 1. odstavka 37. člena ZPPSL, da se nedospele denarne terjatve upnikov proti dolžniku z dnem začetka postopka prisilne poravnave štejejo za dospele, je za odločitev v tej zadevi bistveno vprašanje, ali okoliščina, da je tožnik ob uvedbi postopka prisilne poravnave (8.4.2003 - na predlog tožene stranke z dne 27.3.2003) imel pravico do regresa za letni dopust, pomeni tudi, da je takrat že nastala tožnikova terjatev za plačilo regresa za letni dopust, da bi se lahko štela za dospelo in bi mu jo tožena stranka dolgovala le pod pogoji prisilne poravnave, ali pa tožnikova terjatev kljub navedeni okoliščini še ni nastala in se nanjo učinki potrjene prisilne poravnave ne raztezajo.

Po 161. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) delavec pridobi pravico do celotnega letnega dopusta, ko mu preteče čas nepretrganega delovnega razmerja, ki ne sme biti daljši od 6 mesecev, ne glede na to ali delavec dela polni delovni čas ali krajši delovni čas. Po 162. členu ZDR ima delavec pravico do izrabe 1/12 letnega dopusta za vsak mesec dela v posameznem koledarskem letu, če mu delovno razmerje v tekočem koledarskem letu preneha pred 1. julijem (3. alinea 1. odstavka). ZDR v 131. členu določa, da je dolžan delodajalec delavcu, ki ima pravico do letnega dopusta, izplačati regres za letni dopust najmanj v višini minimalne plače (1. odstavek), da mora regres izplačati najkasneje do 1. julija tekočega leta (2. odstavek), da se lahko s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti v primeru nelikvidnosti delodajalca določi kasnejši rok izplačila regresa, vendar najkasneje do 1. novembra tekočega koledarskega leta (3. odstavek), ter da ima delavec v primeru, da ima pravico do sorazmernega dela letnega dopusta, pravico le do sorazmernega dela regresa za letni dopust (4. odstavek).

Stališče pritožbenega sodišča je, da tožnikova terjatev na dan uvedbe postopka prisilne poravnave še ni nastala. Iz navedenih zakonskih določb namreč izhaja, da delavec, ki mu npr. delovno razmerje v tekočem letu preneha pred 1.7., nima pravice do izrabe celotnega letnega dopusta in celotnega regresa za letni dopust, pač pa je v takšnem primeru upravičen le do sorazmernega letnega dopusta in do sorazmernega regresa za letni dopust. Tožnik je ob začetku postopka prisilne poravnave imel pravico do regresa za letni dopust, terjatev iz tega naslova pa še ni nastala, saj glede na citirane zakonske določbe višina terjatve še ni bila znana. Zato te terjatve ni mogoče šteti za dospelo, da bi jo bila tožena stranka dolžna plačati le pod pogoji prisilne poravnave (v višini 20 %  ugotovljene terjatve).

Potrjena prisilna poravnava ne more biti razlog za zavrnitev tožbenega zahtevka (razlika v višini 80 % ugotovljene terjatve), kot to izhaja iz izpodbijane sodbe, sklep o potrjeni prisilni poravnavi pa v zvezi z vtoževano terjatvijo tudi nima značaja razsojene stvari, na kar neutemeljeno opozarja tožena stranka, tako da je predmetna tožba dopustna. Za razsojeno stvar gre le glede 20 % terjatve, kar pa je tožena stranka tožniku na podlagi pravnomočnega sklepa o potrjeni prisilni poravnavi tudi že plačala.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče v skladu s 4. točko 358. člena ZPP pritožbi tožnika ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbenemu zahtevku ugodilo in toženi stranki naložilo plačilo razlike regresa za letni dopust. Pri tem je upoštevalo Zakon o uvedbi eura (ZUE, Ur. l. RS, št. 472006), tako da se izrek sodbe glasi na sedaj veljavno valuto. Pri izračunu zakonskih zamudnih obresti je glede na zapadlost terjatve v času, ko je veljala tolarska valuta, seveda treba upoštevati znesek v SIT do 31.12.2006, nato pa znesek v EUR.

Zaradi spremenjene odločitve o glavni stvari, ki ima za posledico tožnikov uspeh v tej pravdi, je bilo potrebno spremeniti odločitev o stroških prvostopenjskega postopka. V skladu z Odvetniško tarifo (OT, Ur. l. RS, št. 64/2003) gre tožniku 200 točk za sestavo tožbe, 150 točk za sestavo pripravljalne vloge, 200 točk za zastopanje na prvem naroku, 11 točk iz naslova 2 % materialnih stroškov, kar znaša 561 točk oz. 257,511 EUR, skupaj z 20% DDV (51,502 EUR). Upoštevaje še plačano sodno takso za tožbo (11.400,00 SIT oz. 47,571 EUR) je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 356,58 EUR, sama pa krije svoje stroške postopka.

Tožnik je s pritožbo uspel, zato je upravičen do povrnitve pritožbenih stroškov v višini 250 točk oz. 114,755 EUR, kar z 2 % materialnimi stroški (5 točk - 2,295 EUR) in 20% DDV (2,41 EUR) znaša 140,46 EUR, skupaj s plačano sodno takso za pritožbo (22.800,00 SIT oz. 95,142 EUR) pa 235,60 EUR. Tožena stranka stroškov v zvezi z odgovorom na pritožbo ni priglasila, zato je izrek o teh stroških odpadel.

Odločitev o stroških postopka na prvi in drugi stopnji temelji na 2. odstavku 165. člena, 1. odstavku 154. člena in na 155. členu ZPP. Pri odločitvi o zakonskih zamudnih obrestih je pritožbeno sodišče upoštevalo načelno pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča RS z dne 13.12.2006, da začnejo zakonske zamudne obresti od stroškov postopka teči prvi dan po poteku roka za izpolnitev obveznosti.

Ker gre v tem primeru za spor zaradi plačila regresa za letni dopust v znesku, ki ne presega  revizijskega minimuma, revizija po 31. členu Zakona o delovnih in socialnih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) ni dovoljena. Pritožbeno sodišče jo v skladu s 1. odstavkom 32. člena ZDSS-1 lahko dopusti, če je od odločitve vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju (1. alinea), ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo (2. alinea). Ker v sodni praksi ni jasnega odgovora na vprašanje, ali nastanek delavčeve pravice do regresa za letni dopust pred 1. julijem tekočega leta pomeni že tudi nastanek njegove terjatve iz naslova plačila regresa za letni dopust (na podobno vprašanje s področja stanovanjskega prava se je nanašala zadeva Vrhovnega sodišča RS opr. št. III Ips 46/2000), je pritožbeno sodišče revizijo dopustilo.

ZDR člen 131, 131/4, 161, 162, 162/1, 162/1-3. ZPPSL člen 37, 37/1, 61, 63.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.