VDS sodba Pdp 1113/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-11-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

denarne terjatve iz delovnega razmerja - izbris družbe - skrajšani postopek - odgovornost družbenikov

Ker je bila družba, pri kateri je bil tožnik zaposlen, izbrisana iz sodnega registra po skrajšanem postopku, je plačilo vseh obveznosti na podlagi pogodbe o zaposlitvi in zakonskih določb upravičeno uveljavljal s tožbo od prvotožene stranke, ki je kot nekdanji zakoniti zastopnik in družbenik ter ustanovitelj družbe pred izbrisom iz sodnega registra morala podati notarsko overjeno izjavo, da družba nima neporavnanih obveznosti in da prevzema obveznost plačila vseh morebitnih preostalih obveznosti družbe.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je prvotoženec M.B. dolžan izplačati tožniku iz naslova delovnega razmerja (plač, nadomestil ter regresa za letni dopust) glavnico v višini 12.489,03 EUR (nekdanjih 2.992.870,00 SIT) ter zakonske zamudne obresti od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov dalje do plačila, kot to izhaja iz 1. točke izreka ter mu povrniti stroške postopka v višini 1.264,37 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Sklenilo je tudi, da se umik tožbe zoper drugotoženca B.M. Iz X, vzame na znanje in se postopek v tem delu ustavi in da drugotoženec nosi sam svoje stroške postopka.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se z laično pritožbo pritožuje prvotoženec smiselno iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno obravnavo, pri čemer naj upošteva, da je bil tožnik po pogodbi o zaposlitvi vodja avtošole in da je v času, ko je bil odgovoren za poslovanje avtošole, s svojim malomarnim in površnim delom bistveno doprinesel k nelikvidnosti podjetja in njenemu zaprtju. Navaja, da je sodišče pri odločitvi upoštevalo samo navedbe zagovornice tožnika, ki je ves čas navajala le njegove pravice, sodišče pa ni ugotavljalo, kolikšno število ur je tožnik dejansko opravil. Kot delodajalec se zaveda, da je za zaposlene delavce dolžan poskrbeti za delo v delovnem času, ker delavec ni kriv, če je prisoten na delovnem mestu in pri tem nima dela. Vendar poudarja, da gre v konkretnem primeru za delavca, ki je bil vodja avtošole in kot je razvidno iz pogodbe o zaposlitvi, je bil dolžan organizirati delovne procese in poskrbeti delo tudi za ostale zaposlene. Tožnik svojih obveznosti po pogodbi ni opravljal vestno, zato je bil že v začetku maja 2004 opozorjen, da mora biti prisoten na delovnem mestu 8 delovnih ur, saj je skoraj vsak dan zamujal s prihodom v službo, njegov odhod iz službe pa je bil redno predčasen. Tako se v celotnem času zaposlitve ni zgodilo, da je tožnik v službi bil prisoten 8 delovnih ur. Navaja tudi, da njegovih navodil, da se mora ob prihodu na delo prijaviti in zagnati delovni program za avtošolo ter na koncu delovnega časa pred odhodom odjaviti, tožnik ni v celoti izvajal, oziroma jih je izvajal zelo površno, kar velja tudi za ostala dela in naloge. Zoper navedene nepravilnosti, ki jih je delal tožnik, je ukrepal tako, da ga je večkrat ustno opozarjal na nepravilnosti in tudi usmerjal, kako bi moral ravnati, ni pa nikoli niti proti tožniku niti proti kateremu drugemu od zaposlenih uvedel disciplinskega ali kakšnega drugega postopka. Res pa je, da je sam kriv, ker je vodenje avtošole v celoti prepustil tožniku in mu verjel, da bo avtošolo dosledno in vestno vodil, prepozno pa je spoznal, da je naredil napako. Ker tožnik svojega dela ni opravljal vestno in dosledno, se je vedno manj kandidatov zanimalo za avtošolo, kar je povzročilo manj dela, manj denarja in večjo nelikvidnost. Zaradi tega so se plače lahko izplačevale šele takrat, ko se je nabralo toliko denarja, da so se lahko izplačale. V nekaterih mesecih je bilo namreč tako malo prometa, da ni bilo denarja niti za kritje osnovnih stroškov. Kljub temu, da je bil za takšno poslovanje v veliki meri kriv tožnik kot vodja avtošole je mnenja, da ni prav, da mora sedaj, ko je ostal brez podjetja in službe in ko po 34 letih delovne dobe nima od česa živeti, plačevati še neko neupravičeno odškodnino za človeka, ki ima več delovne dobe na zavodu za zaposlovanje, kot na delu.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutne bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga 2. odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 - 52/2007). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, da je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo in odločilo ob pravilni uporabi materialnega prava. Pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da pritožbene navedbe prvotožene stranke niso bistvene, saj se ne nanašajo na pravno odločilna dejstva, zato ne morejo vplivati na drugačno pravno presojo odločitve sodišča. Pritožbeno sodišče se zato v zvezi z odločitvijo o prisojenih zneskih tožniku za vtoževano obdobje iz naslova neizplačanih plač, regresa za prehrano, stroškov prevoza na delo in z dela, kot tudi iz naslova neplačanega regresa za letni dopust za leto 2004 in 2005, v celoti strinja s pravnimi zaključki sodišča prve stopnje in ustrezno razlago odločitve, ki je ne ponavlja.

Iz ugotovitev sodišča prve stopnje in izvedenih dokazov izhaja, da je bil tožnik od 1.10.2003 zaposlen pri družbi X, in sicer na delovnem mestu vodje avtošole. Tožnik je imel delovno razmerje sklenjeno za nedoločen čas s polnim delovnim časom 40 ur tedensko, iz 10. člena Pogodbe o zaposlitvi pa izhaja, da je njegova osnovna plača na navedenem delovnem mestu glede na pričakovane delovne rezultate, ob normalnih pogojih znašala 228.000,00 SIT bruto oziroma ob upoštevanju odbitkov prispevkov za zdravstveno in pokojninsko zavarovanje najmanj 177.612,00 SIT neto (741.016, EUR). Kot izhaja iz tožbenih navedb, plačilnih list tožnika in potrdila banke Koper o prilivih na tožnikov TRR z dne 9.3.2005, je tožnik v času od junija 2004 do meseca maja 2005 od delodajalca prejel skupno le 527.000,00 SIT (2.199,13 EUR), od maja 2005 dalje pa ni dobil nobenega izplačila več. Delodajalec tožniku tudi ni plačeval stroškov prevoza na delo in z dela ter regresa za prehrano, ki mu pripada že po samem zakonu, niti mu ni izplačal regresa za letni dopust, za leto 2004 in 2005. Ravno iz navedenih razlogov je tožnik delodajalcu dne 3.6.2005 poslal pisni opomin v smislu 1. odstavka 112. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002), s katerim je zahteval izplačilo neizplačanih plač od oktobra 2004 dalje ter razliko do polne plače od meseca oktobra 2003 do septembra 2004. Ker delodajalec kljub pisnemu opominu svojih obveznosti ni poravnal, je tožnik dne 13.6.2005 upravičeno podal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, na podlagi katere mu je delovno razmerje prenehalo dne 29.6.2005. Vendar, ker je bila družba X izbrisana iz sodnega registra po skrajšanem postopku na podlagi 394. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD) v zvezi z 4. odstavkom 27. člena Zakona o finančnem poslovanju podjetij (ZFBP) je tožnik plačilo vseh obveznosti, ki bi mu morala družba X izplačati po določilih pogodbe o zaposlitvi in po zakonu, upravičeno uveljavljal s tožbo od prvotoženca, saj je le-ta kot bivši zakoniti zastopnik in družbenik ter ustanovitelj družbe X pred izbrisom te družbe iz sodnega registra moral podati notarsko overjeno izjavo, da družba nima neporavnanih obveznosti in da prevzema obveznost plačila vseh morebitnih preostalih obveznosti družbe.

Iz navedenih razlogov in ker prvotoženec ni predložil nobenih dokazov, da so v skladu z določili pogodbe o zaposlitvi bile izpolnjene vse pogodbene obveznosti delodajalca do tožnika, je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da prvotoženec svojih pogodbenih obveznosti do tožnika ni izpolnil v skladu z 42. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002), saj je izkazano, da tožnik v spornem obdobju za opravljeno delo ni prejemal plače v taki višini, kot je bila dogovorjena s pogodbo o zaposlitvi, niti ni prejemal stroškov za prevoz na delo in z dela ter regresa za prehrano, izplačan pa mu ni bil tudi regres za letni dopust za leto 2004 in sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2005.

Upoštevaje navedeno in ob dejstvu, da prvotoženec kot tožnikov nekdanji delodajalec svojih obveznosti do tožnika ni poravnal in to kljub dejstvu, da se je kot družbenik pred izbrisom družbe X iz sodnega registra z notarsko overjeno izjavo izrecno zavezal, da prevzema obveznost plačila vseh morebitnih neporavnanih obveznosti družbe, je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku po plačilu denarnih terjatev iz naslova delovnega razmerja utemeljeno ugodilo v obsegu, kot to izhaja iz izreka izpodbijane sodbe, saj prvotoženec same višine denarnega zahtevka ni prerekal. Pritožbena zatrjevanja, da tožnik do vtoževanih denarnih terjatev ni upravičen, ker svojih delovnih obveznosti ni opravljal vestno in ker je na delo zamujal, pa so brezpredmetna, saj prvotoženec ni predložil nobenega dokaza, da bi zoper tožnika bil uveden disciplinski postopek ali da bi bil kakorkoli pisno opozorjen na pravilno izvrševanje delovnih obveznosti.

Zaradi vsega navedenega in ker pritožbeni razlogi niso podani, prav tako pa razlogi, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo prvotoženca zavrnilo in v celoti potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

ZGD člen 394,  394.  ZFPPod člen 27,  27/4,  27,  27/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.