VDSS sodba Pdp 180/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-11-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved pogodbe o zaposlitvi - odpovedni razlog - poslovodna oseba

Odpoved pogodbe o zaposlitvi, v kateri ni naveden odpovedni razlog, ni zakonita. Sicer pa se pogodbeni stranki v pogodbi o zaposlitvi za opravljanje dela na delovnem mestu izvršnega direktorja niti nista mogli dogovoriti za drugačne načine prenehanja pogodbe o zaposlitvi, kot so določeni z ZDR, ker tožnica ni imela statusa poslovodne osebe pri toženi stranki.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je tožnica na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 10. 2007 pri toženi stranki za nedoločen čas zaposlena na delovnem mestu izvršni direktor OE finančne in ekonomske storitve, razen obdobja zaposlitve pri drugem delodajalcu (1. točka izreka) in razveljavilo redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov z dne 14. 2. 2008 s ponudbo nove pogodbe o zaposlitve na delovnem mestu svetovalec izvršnega direktorja kot nezakonito (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnico pozvati nazaj na delovno mesto izvršni direktor OE finančne in ekonomske stroke (3. točka izreka) in ji za čas od 1. 12. 2007 do ponovnega nastopa dela pri toženi stranki na delovnem mestu izvršni direktor OE finančne in ekonomske storitve izplačati razliko v plači oziroma nadomestilu plače, ki ga je tožnica prejemala in med plačo oziroma nadomestilom, ki bi ga bila upravičena prejemati na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas na delovnem mestu izvršni direktor OE finančne in ekonomske storitve, ter ji za to obdobje, razen časa zaposlitve pri drugem delodajalcu, priznati vse druge pravice iz naslova pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 10. 2007 na delovnem mestu izvršni direktor OE finančne in ekonomske storitve (4. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v višini 1.307,04 EUR v roku osem dni po prejemu te sodbe, po preteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila (5. točka izreka). S sklepom (ki ni pod pritožbo) je zavrglo tožbo, na ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi in predlog nove pogodbe o zaposlitvi, vse vročeno tožnici dne 30. 11. 2007.

Zoper navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP ter pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevek tožnice v celoti zavrne, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo obravnavo in odločanje, tožnici pa naloži tudi plačilo nastalih pravdnih stroškov. Navaja, da je izrek izpodbijane sodbe pod točko 1 in 4 povsem nedoločen, sodba pa je v tem delu tudi neizvršljiva, saj iz nje dejansko ne izhaja, za katero obdobje naj bi tožnici pripadale določene pravice in zgolj stavek „razen v času zaposlitve pri drugem delodajalcu“ ne zadostuje, saj bi moralo biti to obdobje točno – datumsko določeno, prav tako pa tudi zneski plače, ki jih je tožnica prejemala v tem obdobju. Navedeno bi moral vsebovati že zahtevek tožnice, ki je v tej smeri popolnoma neizkazan in bi ga moralo sodišče zaradi nesklepčnosti zavreči. Sodišče prve stopnje pa je tudi napačno ugotovilo dejansko stanje in nepravilno uporabilo materialno pravo. Meni, da je gledanje sodišča na celotno situacijo preozko, rigidno in ne ustreza dejanskemu stanju predvsem pa neurejenost situacije v ZDR še ne pomeni, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Gre namreč za povsem specifično situacijo, ko je delavec pri delodajalcu zaposlen za nedoločen čas, vendar pa pogodbo o zaposlitvi za točno določeno delo ter točno določene pravice in obveznosti skleneta le za določen čas, v konkretnem primeru za čas mandata, saj gre za vodilnega delavca. Takšno stanje sicer ZDR res izrecno ne določa, vendar pa se na tak način urejajo delovna razmerja z vodilnimi delavci v vseh gospodarskih družbah. Sodišče je zavzelo izjemno ozkogledno stališče, ki nima podlage v dejanskem družbenem dogajanju, kjer tovrstna ureditev delovnega razmerja z vodilnimi delavci (delovno razmerje za nedoločen čas, pogodba o zaposlitvi na določenem delovnem mestu pa le za določen čas) ni izjema, pač pa pravilo. V konkretnem primeru je potrebno upoštevati, da gre za delovno mesto, ki je odvisno od trajanja mandata uprave in je to tudi izrecno določeno v pogodbi o zaposlitvi. Temu primerne so bile tudi pravice in obveznosti tožnice, med drugim tudi določenost časa zaposlitve na delovnem mestu in plača delavke, ki je bila bistveno višja od plač ostalih zaposlenih in določena povsem individualno mimo siceršnjega plačilnega sistema, kar vse kaže na to, da delovno razmerje med pravdnima strankama ni običajno delovno razmerje, zato ga je potrebno s tega gledišča tudi obravnavati. Poudarja, da je tožnica vse pogodbe, tudi zadnjo, s toženo stranko sklenila povsem prostovoljno, zoper nobeno od njih ni imela prav nobenih ugovorov, še izrecno pa ne zoper njihovo trajanje in predvidene načine prenehanje le-te. Stališče, kakršnega je v izpodbijani sodbi zavzelo sodišče prve stopnje bi morebiti ustrezalo situaciji, ko bi šlo za delovno razmerje z običajnim delavcem brez kakršnihkoli posebnosti, nikakor pa tega ni mogoče sprejeti v dani situaciji, ko tožnica predstavlja delavca s posebnimi pooblastili in odgovornostmi. Da je stališče sodišča prve stopnje neustrezno, potrjuje tudi novela ZDR, ki med razloge, zaradi katerih se lahko sklene pogodbo o zaposlitvi za določen čas, uvrstila primer, ko gre za zaposlitev vodilnih delavcev, ki vodijo poslovno področje ali organizacijsko enoto pri delodajalcu in imajo pooblastila za sklepanje pravnih poslov ali samostojne kadrovske in organizacijske odločitve, kamor bi lahko uvrstili tudi tožnico. V konkretnem primeru je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena le za določen čas za točno določeno delo ter točno določene pravice in obveznosti in je z iztekom časa prenehala, pravdni stranki pa je tudi nista več izvrševali, saj tožnica tudi po 30. 11. 2007 tega dela ni več opravljala. V času od 3. 12. 2007 do 7. 12. 2007 je opravila le primopredajo poslov, od tedaj dalje pa je koristila redni letni dopust oziroma je bila od 19. 12. 2007 dalje v bolniškem staležu. Tožnica pa je ostala v delovnem razmerju za nedoločen čas, ker je bilo to med strankama dogovorjeno. Zaradi navedenega je tožena stranka tožnici v podpis ponudila novo pogodbo o zaposlitvi, vendar pa tožnica le-te ni sprejela. Glede na to, da je tožnici mandat „izvršnega direktorja OE finančne in ekonomske stroke“ prenehal, tožnica pa ponujene zaposlitve ni sprejela, je bila tožena stranka skladno z ZDR primorana tožnici podati redno odpoved iz poslovnih razlogov, saj je potreba po njenem delu prenehala. Glede na to, da je možnost obstajala, pa je tožnici hkrati v podpis ponudila tudi novo pogodbo o zaposlitvi za ustrezno delovno mesto, katere pa tožnica ni sprejela in ji je delovno razmerje zato prenehalo. Neustrezen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da delovno mesto, na katerem je bila tožnici ponujena zaposlitev, ni bilo dovolj konkretizirano. Iz spisovne dokumentacije izhajajo vsi elementi, ki jih je potrebno preveriti zaradi ugotavljanja ustreznosti ponujene zaposlitve in zaposlitev na delovnem mestu „svetovalec izvršnega direktorja“ predstavlja ustrezno zaposlitev po 3. odstavku 90. člena ZDR, saj se zanjo zahteva enaka vrsta in stopnja izobrazbe, kot se je zahtevala za opravljanje dela, za katero je imela tožnica sklenjeno prejšnjo pogodbo o zaposlitvi. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnica je podala odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe tožene stranke in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje. Navaja, da ob tem, ko se tožena stranka sklicuje, da je delovno mesto tožnice odvisno od trajanja mandata uprave, tožena stranka očitno zavestno prezre, da mandat uprave družbe tožene stranke dne 30. 11. 2007 ni prenehal. Zaradi tega tudi ni bilo nobene zakonske podlage za sklenitev pogodbe o zaposlitvi zgolj za čas dveh mesecev. Iz celotnega dokaznega postopka je razvidno, da je tožnica pri toženi stranki opravljala delo na delovnem mestu izvršni direktor OE finančne in ekonomske storitve približno 11 let, prav tako pa je očitno, da je tožnica v času od 1. 10. 2007 dalje s strank tožene stranke deležna številnih šikaniranj, diskriminacij ter zakonitega poniževalnega postopanja, s katerimi se je tožena stranka želela znebiti tožnice brez kakršnegakoli utemeljenega razloga. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz navedene določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo in je na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje sprejelo tudi pravilno materialnopravno odločitev.

Iz dokaznega postopka sodišča prve stopnje izhaja, da je bila tožnica z odločbo z dne 27. 11. 1996 imenovana za direktorico finančno-ekonomskega sektorja (A3) in dne 4. 1. 2001 s toženo stranko sklenila pogodbo o zaposlitvi, v kateri je v 1. točki navedeno, da je direktorica, ki je v delovnem razmerju za nedoločen čas od 28. 11. 1996 in imenovana za direktorico finančno-ekonomskega sektorja ter je delavka s posebnimi pooblastili in odgovornostmi (A4). Dne 22. 4. 2004 pa sta stranki sklenili pogodbo o zaposlitvi (A1), v kateri ugotavljata, da je delavka, ki je v delovnem razmerju za nedoločen čas od 1. 1. 2001 dalje, imenovana za direktorico ekonomskega sektorja in da je delavka s posebnimi pooblastili in odgovornostmi ter imenovana na funkcijo izvršne direktorice. V 13. členu sta določili, da pogodba glede imenovanja funkcije izvršne direktorice velja od 1. 5. 2004 dalje in je vezana na veljavnost pogodbe o zaposlitvi predsednika in člana uprave družbe. Mandat obema članoma uprave je potekel septembra 2007 in predsednik uprave je pojasnil, da je ob poteku mandata z vsemi izvršnimi direktorji, ki jim je prenehala funkcija, sklenil nove pogodbe o zaposlitvi za določen čas dveh mesecev, za opravljanja funkcije izvršnih direktorjev z namenom, da bi v tem času pripravili program razvoja družbe in svoje enote. V ta namen je s tožnico dne 1. 10. 2007 ponovno sklenil pogodbo o zaposlitvi za čas dveh mesecev (od 1. 10. 2007 do 30. 11. 2007), v kateri je bilo določeno, da je v delovnem razmerju za nedoločen čas in imenovana na funkcijo izvršnega direktorja. Ker v programu, ki ga je pripravila tožnica, ni bilo vizije razvoja, se je odločil, da po preteku dveh mesecev ne bo z njo sklenil nove pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto izvršnega direktorja. Tožnici je dne 14. 2. 2008 redno odpovedal pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in ponudil sklenitev nove pogodbe za nedoločen čas za delovno mesto svetovalec izvršnega direktorja. Tožnica nove ponudbe pogodbe o zaposlitvi ni podpisala in ji je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 14. 9. 2008.

Iz pravilnih zaključkov sodišča prve stopnje izhaja, da tožnica ni bila poslovodna oseba, da je bila v delovnem razmerju pri toženi stranki na delovnem mestu izvršnega direktorja in da je z njo podpisal pogodbo o zaposlitvi direktor tožene stranke. To pomeni, da za tožnico niso mogle veljati posebnosti oziroma drugačna ureditev pravic, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja ali drugačni načini prenehanja pogodbe o zaposlitvi (kar neutemeljeno zatrjuje tožena stranka), kot to velja za običajnega delavca. Tudi v primeru, če bi stranki jasno in določno opredelili, kdaj in v katerih primerih je mogoče tožnici odpovedati pogodbo o zaposlitvi, takšna določba po Zakonu o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) ne bi prišla v poštev za tožnico, ki ni imela statusa poslovodne osebe pri toženi stranki. Sploh pa pogodbe o zaposlitvi ni mogoče odpovedati le z odpovedjo brez opredelitve odpovednega razloga (poslovnega, razloga nesposobnosti ali krivdnega razloga). Glede na navedeno se pritožbeno sodišče strinja z zaključkom sodišča prve stopnje o ugotovitvi nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici z dne 14. 2. 2008 (ki v razlogih navaja, da je med njima prenehala veljati pogodba o zaposlitvi sklenjena za dva meseca) in s posledicami takšne odločitve. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbe nove, ki jo je tožena stranka podala tožnici iz razloga poteka funkcije vodilnega delavca, nezakonita.

Za zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi je predvsem pomembno, da delodajalec navede razlog odpovedi (torej upošteva določbe 80. in naslednjih členov ZDR) in dokaže utemeljen razlog za odpoved (82. člen ZDR). Tega tožena stranka ni storila, zato je njena odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je že v sodbi opr. št. VIII Ips 209/2007 z dne 28. 5. 2008 sprejelo stališče, da mora delodajalec dokazati, da obstojijo ekonomski, tehnološki, strukturni ali podobni razlogi za prenehanje potrebe po opravljanju dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi in da so ti razlogi resnični in ne le navidezni. Ni mu pa potrebno opravičevati sprememb v načinu poslovanja in organizaciji dela ter dokazovati njihove potrebnosti, saj tovrstnih odločitev, razen glede njihovega dejanskega obstoja, sodišče ne presoja. To pomeni, da je za presojo zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi bistveno, da je zaradi navedenih razlogov prenehala potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Bistveni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici je bilo (po pojasnilu predsednika uprave) pomanjkanje vizije v programu, ki ga je pripravila, nekompatibilnost ter razhajanja v strokovnih vprašanjih, kar so lahko kvečjemu razlogi za odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi nesposobnosti. Tožena stranka pa je tožnici odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov zaradi poteka pogodbe o zaposlitvi direktorice, sklenjene za določen čas (1. 10. 2007 do 30. 11. 2007). Potreba po delu, ki ga je opravljala tožnica (izvršna direktorica OE finančne in ekonomske storitve) torej ni prenehala, saj je tožena stranka na to delovno mesto takoj zaposlila drugo delavko, pritožbeno sodišče pa zato pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da ni obstajal poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Za presojo zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi je bistveno, da je zaradi ekonomskih, tehnoloških, strukturnih in podobnih razlogov prenehala potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, kar pa za sporni primer ne velja. Glede na navedeno se pritožbeno sodišče strinja z zaključkom sodišča prve stopnje o ugotovitvi nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici z dne 14. 2. 2008 in s posledicami takšne odločitve. Nasprotne pritožbene navedbe so glede na zgornja pojasnila neutemeljene, zaradi česar in v skladu s 353. členom ZPP je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo.

Neutemeljena je pritožbena navedba tožene stranke, da gre za nesklepčnost tožbenega zahtevka, ker tožnica zgolj opisno uveljavlja priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja. Odločitev o takšnem zahtevku ima lastnost vmesne sodbe in v kolikor je tožena stranka ne bo prostovoljno izvršila, bo tožnica lahko vložila novo tožbo, s katero bo vtoževala po višini opredeljen znesek iz naslova plačila prikrajšanj pri plači, ne da bi tožena stranka pri tem lahko ugovarjala, da gre že za razsojeno stvar.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso pomembne, prav tako tožena stranka ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče je sklenilo, da stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka, tožena stranka iz razloga, ker s pritožbo ni uspela in ker v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja delodajalec vedno krije svoje stroške postopka, ne glede na izid postopka kot je to določeno v 5. odstavku 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadaljnji), tožnica pa  zato, ker odgovor na pritožbo ni pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora – 1. odstavek 154. člena ZPP, v povezavi s 1. odstavkom 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.