VDSS sklep Pdp 506/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-09-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Glede na to, da se je prejšnji postopek končal s pravnomočno sodbo z dne 18. 1. 2008, potni nalogi iz leta 2009 ne predstavljajo novega dokaza, na podlagi katerega bi sodišče prve stopnje lahko dovolilo obnovo postopka. Nova dejstva in novi dokazi so lahko dopustna vsebina obnovitvenega predloga le v primeru, če so ta dejstva oziroma ti dokazi obstajali že takrat, ko je tekel prejšnji postopek, pa stranka zanje ni vedela do trenutka, ko je še lahko navajala nova dejstva in predlagala nove dokaze.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožnikov predlog za obnovo postopka v delu, v katerem se tožnik sklicuje na dejstvo, da je bil neimenovani sindikalni zaupnik (1. točka izreka). Tožnikov predlog za obnovo postopka glede dveh potnih nalogov in z njimi povezanih prič pa je zavrnilo (2. točka izreka). Sklenilo je, da vsaka stranka sama nosi svoje stroške postopka (3. točka izreka).

Zoper takšen sklep se tožnik pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da sodišče prve stopnje ni sprejelo dokazne ocene o tem, zakaj se je tožnikov sodelavec šele po toliko letih po pravnomočno končanem delovnem sporu upal „izdati“ materialni dokaz, ki govori v prid tožnikovi trditvi, da je bila pri toženi stranki stalna praksa prirejanja potnih nalogov na tak način, da so posamezni šoferji imeli tiho soglasje, da so se s službenimi avtobusi prevažali do kraja svojega bivališča. Zaradi navedenega je podana tako bistvena kršitev določb pravdnega postopka kot zmotna ugotovitev dejanskega stanja. Odločitev sodišča prve stopnje je najmanj preuranjena. Tožnik je predlagal zaslišanje prič, ki bi lahko potrdile, da mu je tožena stranka delovno razmerje odpovedala šikanozno, oziroma zaradi njegovega zavzemanja za pravice sodelavcev. S tem, ko je sodišče prve stopnje zavrglo tožnikovo sklicevanje na njegovo predhodno sindikalno aktivnost, zaradi katere mu je bila nezakonito odpovedana pogodba o zaposlitvi, sploh ni želela ugotavljati pravilnega dejanskega stanja. Skozi celoten postopek pred prvostopenjskim in pritožbenim sodiščem se kot jara kača vleče pomanjkljivo ugotovljeno dejansko stanje. Priče, ki jih je predlagal tožnik, bi potrdile tožnikove trditve o tihi oziroma dopustni praksi tožene stranke glede službenih vozil in s tem prirejanja vsakokratnih potnih nalogov. V kolikor bi delavec J.R. v predhodnem časovnem obdobju toženi stranki predložil v obračun in izplačilo oba sedaj obravnavana potna naloga, bi morala tožena stranka, v kolikor ju ne bi odobrila, tudi zoper J.R. uvesti postopek. Tega pa tožena stranka ni storila, temveč tega delavca zgolj šikanira oziroma nad njim izvaja mobbing. Tožnik s predlogom za obnovo postopka ni zahteval ničesar več oziroma je zgolj na glavni obravnavi pojasnil še svojo sindikalno vlogo. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom celo preseglo obseg zahtevka, saj je odločalo o zahtevku, ki formalno v sodnem postopku ni bil uveljavljen. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep v celoti razveljavi in ugodi predlogu za obnovo postopka oziroma podredno, da ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba sicer izpodbija celoten sklep, vendar je očitno, da tožnik ne more imeti pravnega interesa za izpodbijanje tistega dela sklepa, ki se nanaša na odločitev, da tudi tožena stranka sama krije svoje stroške postopka. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče v skladu s prvim odstavkom 350. člena ZPP štelo, da tožnik izpodbija le tisti del sklepa, s katerim je bilo odločeno, da se predlog za obnovo postopka zavrže oziroma zavrne in da tožnik sam krije svoje stroške postopka.

Tožnik sicer uveljavlja pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, vendar ne navaja, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo, ali pa jih ni uporabilo pravilno, pa bi to lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkusilo predvsem, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno uporabilo določbe 394. do 401. člena ZPP, ki urejajo postopek v zvezi s predlogom za obnovo postopka.

Z navedbo, da je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom preseglo obseg zahtevka in odločalo o zahtevku, ki formalno ni bil uveljavljan, pritožba smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 2. člena ZPP. Vendar pa ta kršitev ni podana, saj je tožnik s svojimi navedbami na naroku za obravnavanje predloga za obnovo postopka sam povzročil, da je sodišče prve stopnje štelo, da tožnik kot obnovitveni razlog uveljavlja tudi to, da je bil disciplinski postopek zoper njega uveden zaradi tega, ker je bil tožnik neimenovani sindikalni zastopnik, kar bi lahko potrdila predlagana priča V.P.. Glede na to, da je tožnik moral ves čas vedeti za svojo sindikalno dejavnost, je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je predlog za obnovo postopka zavrglo kot prepozen v tistem delu, v katerem se tožnik sklicuje na dejstvo, da je bil neimenovani sindikalni zaupnik. V skladu s 6. točko prvega odstavka 396. člena ZPP je predlog za obnovo postopka potrebno vložiti v 30 dneh od dneva, ko je stranka sodišču mogla navesti nova dejstva oziroma nova dokazila. Prepozen predlog za obnovo postopka pa v skladu s prvim odstavkom 398. člena ZPP predsednik senata zavrže brez naroka.

Sicer pa tožnik prihaja v nasprotje sam s seboj, ko po eni strani sodišču prve stopnje očita, da je prekoračilo tožbeni zahtevek, ker se je opredeljevalo do obnovitvenega razloga tožnikove sindikalne aktivnosti, po drugi strani pa mu očita, da ni popolno ugotovilo dejanskega stanja, ker ni ugotavljalo okoliščin v zvezi s to aktivnostjo. V kolikor tožnikova sindikalna aktivnost ni obnovitveni razlog, potem tudi ni nobene potrebe, da bi se glede tega ugotavljalo dejansko stanje na naroku za obravnavanje predloga za obnovo postopka.

Dejansko bi sodišče prve stopnje moralo zavreči predlog za obnovo postopka tudi v tistem delu, v katerem tožnik kot razlog uveljavlja dva potna naloga iz leta 2009. Nova dejstva in novi dokazi so lahko dopustna vsebina obnovitvenega predloga le v primeru, če so ta dejstva oziroma ti dokazi obstajali že takrat, ko je tekel prejšnji postopek, pa stranka zanje ni vedela do trenutka, ko je še lahko navajala nova dejstva in predlagala nove dokaze. Prejšnji postopek se je končal s pravnomočno sodbo pritožbenega sodišča, Pdp 492/2007 z dne 18. 1. 2008, zato potna naloga iz leta 2009 nikakor ne bi mogla biti nov dokaz, na podlagi katerega bi sodišče prve stopnje lahko dovolilo obnovo postopka.

Nedovoljen pa je bil tudi tisti del predloga za obnovo postopka, ki se je nanašal na nov dokaz z zaslišanjem J.R. in D.L., saj sploh ne gre za nov dokaz, ker je tožnik njuno zaslišanje predlagal že na naroku za glavno obravnavo dne 15. 2. 2007, sodišče prve stopnje pa je njegov predlog zavrnilo.

Glede predlaganih prič I.C., D.J. in S.V. pa je tožnik v predlogu za obnovo postopka le zatrdil, da bi te priče lahko potrdile, da so se v spornem obdobju potni nalogi prirejali in da se tako počne še danes, ničesar pa ni navedel o tem, zakaj tega dokaza ni mogel predlagati že prej. Na naroku za obravnavanje predloga za obnovo postopka je tožnik zgolj na splošno navedel, da v predhodnih postopkih brez svoje krivde teh dokazov ni mogel uveljavljati, vendar  je takšna navedba več kot neprepričljiva, saj je tožnik v prejšnjem postopku ves čas zatrjeval, da je spreminjanje podatkov na potnih nalogih stalna praksa pri toženi stranki, o čemer bi lahko izpovedale številne priče, ki jih je tožnik predlagal. Navedeno pomeni, da niti ne gre za nova dejstva, o katerih bi predlagane priče lahko izpovedale, razen tega pa tožnik v ničemer ni pojasnil, zakaj naj bi bila izvedba dokaza z zaslišanjem prič I.C., D.J. in S.V. nov dokaz, ki ga ni mogel predlagati že prej, ko je zatrjeval, da gre za stalno prakso prirejanja potnih nalogov.

Celo v primeru, če bi predlagane priče res potrdile, da so tudi drugi vozniki popravljali potne naloge, pa niti ta okoliščina ne bi mogla privesti do sodbe, ki bi bila za tožnika bolj ugodna. Tožniku je namreč izredna odpoved bila podana ne le zaradi nepooblaščenega prirejanja spremne dokumentacije, temveč tudi zaradi neupoštevanja razporeda in samovoljne uporabe vozila ter povzročitve škode v zvezi s tem.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da niso podani s pritožbo uveljavljani razlogi, prav tako pa ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 2. točke 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZPP člen 394, 394/1, 394/1-10, 396, 396/1, 396/1-6, 398, 398/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.