VDSS sodba Pdp 1097/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-06-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plača - pogodba o zaposlitvi - soglasje volj

Ker tožnik ni  dokazal, da se je s toženo stranko dogovoril za plačilo mesečne plače v znesku, ki ga je enostransko vpisal v prilogo k pogodbi o zaposlitvi, njegov tožbeni zahtevek za plačilo razlike do tega zneska ni utemeljen.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da je dolžna tožniku obračunati dodatek za delovno dobo od bruto mesečnega zneska plače 1.043,23 EUR v višini 10 % za čas od januarja 2003 do maja 2003, v višini 10,5 % za čas od junija 2003 do maja 2004 in v višini 11 % za čas od junija 2004 do januarja 2005 ter po odvodu davkov in prispevkov plačati pripadajoče neto zneske skupaj z zakonskimi zamudnimi obresti od posameznih neto zneskov dodatkov za delovno dobo od vsakega 18. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, kar pa je zahteval tožnik več in drugače pa zavrnilo (I. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek tožnika, da mu je tožena stranka dolžna iz naslova razlik v plači ter pripadajočih zamudnih obrestih, obračunanih za čas od zapadlosti posamezne plače v plačilo do dneva vložitve tožbe, plačati znesek v višini 358.196,01 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje do plačila ter obračunati in plačati pripadajoče davke in prispevke za neto zneske razlik v plači od januarja 2003 do januarja 2005 v višini razvidni iz izreka sodbe (II./1. točka izreka). Prav tako je zavrnilo zahtevek tožnika, da mu je tožena stranka iz naslova odpravnine ter pripadajočih zamudnih obresti, obračunanih za čas od 15. 1. 2005 do dneva vložitve tožbe, plačati znesek v višini 82.605,03 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe do plačila ter od neto odpravnine v višini 66.034,81 EUR obračunati in plačati pripadajoče davke in prispevke (II./2. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati stroške pravdnega postopka (II./3. točka izreka). Tožniku je naložilo, da je dolžan povrniti toženi stranki stroške postopka v višini 8.461,83 EUR v roku 15-ih dni, v primeru  zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila (III. točka izreka).

Zoper zgoraj navedeno sodbo sta pritožbo vložili obe pravdni stranki.

Tožnik se zoper navedeno sodbo pravočasno pritožuje v zavrnilnem delu iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena ZPP in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, toženi stranki pa naloži plačilo vseh stroškov postopka tožeče stranke oziroma podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo le delno (v manjšem delu) ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika za obračun in izplačilo dodatka za delovno dobo v višini 10 % za čas od januarja 2003 do maja 2003, v višini 10,5 % za čas od junija 2003 do maja 2004 in višine 11 % za čas od junija 2004 do januarja 2005 in sicer od mesečnega bruto zneska plače v višini 1.043,23 EUR s pripadajočimi obrestmi. Tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval obračun in izplačilo dodatka za delovno dobo od neto plače višine 11.000,00 EUR pa je sodišče zavrnilo. Prav tako je v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek za izplačilo razlike v plačah s pripadajočimi zamudnimi obrestmi za obdobje januar 2003 do januar 2005 v skupni višini 358.196,01 EUR (to je razlika med izplačanimi plačami in dogovorjeno plačo v višini 11.000,00 EUR), poleg tega pa je zavrnilo tudi zahtevek za plačilo odpravnine v višini 82.605,03 EUR. Temeljno vprašanje predmetnega spora, o katerem je odločalo sodišče in ki je bilo odločilno za izpodbijano odločitev sodišča je, ali je bila med tožnikom in toženo stranko s pogodbo o zaposlitvi dogovorjena neto plača za delo tožnika v višini 11.000,00 EUR. Sodišče je v tej zvezi odločilo, da iz izpovedi zaslišanih prič izhaja, da takšna plača med tožnikom in toženo stranko ni bila dogovorjena. Takšen zaključek sodišča je po mnenju tožnika napačen in v nasprotju z izvedenimi dokazi, saj meni, da je bil med strankama dogovor o tem, da tožniku pripada plača v višini 11.000,00 EUR neto in z dogovorom so bile brez dvoma seznanjene tudi vse zaslišane priče. Določene izjave ter nekateri listinski dokazi (npr.: aneks h pogodbi o zaposlitvi, podpisan dne 28. 11. 2003) namreč brez dvoma izkazujejo, da je med strankama oziroma med tožnikom in D.H., ki je ta dogovor nato prenesel na toženo stranko preko navodil svojim podrejenim, bila dogovorjena plača v višini 11.000,00 EUR ter da so bile s tem seznanjene tudi navedene priče. Nikakršnega dvoma ni, da so priče (A.O., S.S. in S.K.) v določenem delu pričale zelo usklajeno, to je zlasti v delu, kjer izpovedujejo in izkazujejo, da nikakor ni bilo mogoče, da bi bila s tožnikom dogovorjena plača v višini 11.000,00 EUR, zato po prepričanju tožnika ni nikakršnega dvoma, da gre za usklajene in vnaprej pripravljene izpovedi navedenih prič. Sodišče je povsem zmotno zaključilo in nekritično sledilo izpovedbam navedenih prič, da je tožnik ves čas zaposlitvi pri toženi stranki prejemal plačo v višini 1.043,23 EUR. Zanimivo je tudi, da so vse priče (A.O., S.S. in S.K.) želele prikazati odločanje pri toženi stranki tako, kot da so odločitve sprejemali samostojno in da nanje D.H. ni imel nikakršnega vpliva oziroma, da morebitni dogovori, ki sta jih dosegla D.H. in tožnik, zanje in za tožnikovo zaposlitev pri toženi stranki niso bili relevantni. Takšna stališča prič so povsem neutemeljena. Iz izpovedbe prič izhaja kot da D.H. kot lastnik in direktor krovne družbe na delovanje tožene stranke ni imel zavezujočega vpliva. Pa vendar iz nadaljnjih navedb priče (A.O.) izhaja, da je bil dogovor o tem, da bo tožnik pričel delati za skupino A. (kamor spada tudi tožena stranka) in da je bil med tožnikom in D.H. dosežen dogovor ter da je bilo plačilo za njegovo delo dogovorjeno med tožnikom in D.H.. Prav tako je izpovedal, da se je tožnik o njegovem prenehanju sodelovanja s skupino A. dogovarjal in dogovoril z D.H., te odločitve D.H. pa so bile nato realizirane v družbah skupine A.. Vse navedeno jasno kaže, da so zaključki sodišča, da dogovori tožnika z D.H. nimajo pravne veljave za predmetni spor in da ne zavezujejo tožene stranke, dejansko povsem nepravilni, saj so se vsi dogovori, ki jih je tožnik dosegel z D.H. ter navodila D.H., kljub temu, da ni bil pravno formalno zastopnik tožene stranke, s strani tožene stranke dosledno izvajala. Jasno je razvidno, da A.O., S.S. in S.K. nikakor niso samostojno odločali o čemerkoli kar se je nanašalo na tožnika, temveč so bili le izvrševalci odločitev, ki jih je sprejemal D.H. ter dogovorov, ki sta jih dosegla D.H. in tožnik. Enako je bilo seveda tudi pri pogodbi o zaposlitvi, ki je bila podpisana 27. 12. 2002 in v kateri je bila zapisana plača tožnika v višini 11.000,00 EUR neto mesečno. Tožnik je izpovedal, da se je o takšni plači pogovarjal in dogovoril z D.H. in da se z drugimi o tem ni pogovarjal. Da so bile vse zgoraj navedene priče seznanjene s takšnim dogovorom, ni nikakršnega dvoma in to potrjujejo tudi nekatere izjave zaslišanih prič. Kot je izpovedala priča S.S. je pogodbo za tožnika podpisal bianko, torej ne da bi v prilogi zapisal znesek plače in je bila takšna izročena tožniku v podpis, priča S.K. pa je izpovedal, da so bili pri vseh drugih pogodbah o zaposlitvi, ki so bile konec leta razposlane v podpis zaposlenim pri toženi stranki, izpolnjeni vsi podatki k prilogi k pogodbi, tudi podatki o plači, razen pri tožniku, pri čemer priči S.K. ni bilo znano, zakaj ravno pri tožniku podatek o plači v prilogi ni bil izpolnjen. Glede na navedeno in upoštevaje izpoved tožnika, ki je dejal, da je bil znesek plače dogovorjen med njim in D.H., je seveda povsem logično, da se zneska plače, ki sta ga dogovorila tožnik in D.H. v pogodbo s strani drugih oseb, ni vpisovalo, saj verjetno z njim niso bili seznanjeni, zaradi česar ga je vpisal sam tožnik skladno z dogovorom s D.H.. Pri tem je bilo prav neverjetno, da pri toženi stranki vse od začetka leta 2003 do leta 2005 ne bi nihče pogledal v pogodbo in prilogo, v kateri je bila navedena plača 11.000,00 EUR. Vsaka povprečna skrbna oseba, ki nekaj podpiše bianko, gre kasneje preveriti, kaj je bilo v prazen prostor vpisano. Tožnik je prepričan, da je priča S.S. vsaj povprečno skrbna oseba, to naj bi izhajalo tudi iz njegove izpovedbe, zaradi česar je prepričan, da pri priči S.S. ni mogoče verjeti in slediti, da pogodbe tožnika, ko je bila vrnjena z zneskom plače 11.000,00 EUR, ni pogledal in da je ni pogledal tudi nihče drug, vse dokler ni bil sprožen ta spor. Posledično pa je tudi napačna odločitev sodišča v delu, kjer je priznalo dodatek na delovno dobo le od zneska 1.043,23 EUR (250.000,00 SIT) in ne od 11.000,00 EUR ter v delu, kjer je zavrnilo zahtevek za plačilo razlike v plači do zneska 11.000,00 EUR neto mesečno. Tako je sodišče v tem delu povsem zmotno ugotovilo dejansko stanje, posledično zmotno uporabilo materialno pravo ter bistveno kršilo določbe pravdnega postopka, saj je o odločilnih dejstvih nasprotje o tem, kar se navaja v razlogih sodbe, o vsebini listin in zapisnikov in o izpovedbi dokazov ter samimi listinami in zapisniki. Prav tako ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, saj se sodišče z ničemer ni opredelilo do ključne listine, to je aneksa k pogodbi o zaposlitvi z dne 28. 11. 2003, ki jasno izkazuje seznanjenost tožene stranke z višino plače tožnika. Zmotno pa je sodišče ugotovilo tudi dejansko stanje in uporabilo materialno pravo v delu, kjer je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika na plačilo odpravnine. Povsem nepravilno je zaključilo, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo na podlagi sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi, temveč na podlagi odpovedi pogodbe iz poslovnega razloga. Pri tem je sodišče zmotno izhajalo iz določbe 79. člena ZDR in presojalo ali je prišlo do sporazumen razveljavitve pogodbe o zaposlitvi zgolj na podlagi vprašanja, ali je bil podpisan pisni sporazum o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi, kar pa je po prepričanju tožnika in upoštevaje določbe 14. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 27. 12. 2002, povsem nepravilna. Za odločitev o pravici do odpravnine, glede na določbo 14/2 navedene pogodbe, nikakor ni relevantno, ali je bil sporazum o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi podpisan v pisni obliki ali ne, temveč je ključno na kakšen način je dejansko prišlo do prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi s tožnikom. V konkretnem primeru so vse priče skladno izpovedale, da je do prenehanja sodelovanja med tožnikom in toženo stranko prišlo na pobudo delodajalca in sicer potem, ko se je s tožnikom o prenehanju sodelovanja dogovoril D.H., pri čemer je bila formalna izvedba tega dogovora nerelevantna, pa čeprav ni bil sklenjen v pisni obliki in skladno z določbo 79. člena ZDR. Tožnik pa se pritožuje tudi zoper odločitev o stroških postopka, saj je sodišče toženi stranki priznalo stroške za vse naroke, ki so bili opravljeni, kljub temu da je bila večina narokov opravljena zaradi tega, ker se je čakalo, ali se bo priča D.H. morda le odločila priti na sodišče, ker pa ni prihajal, pa je zasliševalo vsako pričo na svojem naroku, tožnika pa zopet na svojem. Priglaša pritožbene stroške.

Zoper ugodilni del sodbe vlaga pravočasno pritožbo tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbeni zahtevek za plačilo dodatka na delovno dobo v celoti zavrne, tožniku pa naloži, da toženi stranki povrne nadaljnje stroške postopka. Navaja, da je sodišče med razlogi za odločitev navedlo, da tožena stranka ni dokazala, da bi dogovorjena plača v višini 1.043,23 EUR (250.000,00 SIT) bruto zajemala tudi dodatek za delovno dobo. Sodišče iz plačilnih list ni moglo razbrati, kaj vse je bilo zajeto v plači, ki jo je tožnik prejemal, izjavam prič (S.S. in A.O.) ni sledilo, ker naj bi bile v tem delu preveč pavšalne, druge dokumentacije pa tožena stranka ni predložila. Tožena stranka na plačilnih listih sicer ni posebej izkazovala dodatka za delovno dobo, vendar pa je tožniku obračunavala in izplačevala plačo, ki je vključevala dodatek za delovno dobo. Samo S.S. je kot takratni direktor povedal, da je bi znesek 250.000,00 SIT bruto dogovorjen kot plača v celoti in da je zajemal dodatek za delovno dobo, prav tako A.O., ki je imel pregled nad zaposlitvami tožnika v poslovni skupini A.. Tožnik je izpovedal, da je mislil, da je bil znesek 11.000,00 EUR neto plača brez dodatkov, ni pa se z D.H. o tem izrecno pogovarjal. Sodišče je pravilno ugotovilo, da tožnik ni uspel dokazati, da je bil znesek 11.000,00 EUR neto, ki ga je tožnik enostavno vpisal v prilogo pogodbe, dogovorjen s toženo stranko in pravilno obrazložilo, da tudi v kolikor bi tožnik znesek 11.000,00 EUR neto dogovoril z D.H., bi šlo za civilno-pravni dogovor in ne za delovnopravno pogodbo, saj D.H. ni bil nikoli zakoniti zastopnik tožene stranke, A. d.o.o. pa ne tožnikov delodajalec. V okviru presoje dodatka za delovno dobo je odločujoče, ali je med pravdnima strankama dogovorjena plača v znesku 250.000,00 SIT bruto vključevala dodatek za delovno dobo. Ker samo neizkazovanje dodatka za delovno dobo na plačilnih listih ne zadošča za obstoj obveznosti, je odločitev sodišča v izpodbijanem delu materialnopravno zmotna. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnik je v obsežnem odgovoru na pritožbo prerekal pritožbene navedbe tožene stranke in pritožbenemu sodišču predlagal, da pritožbo tožene stranke zavrne kot neutemeljeno ter v celoti ugodi njegovi pritožbi, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov postopka. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Odgovor na pritožbo je vložila tudi tožena stranka. V obširnem odgovoru je prerekala pritožbene navedbe tožnika in pritožbenemu sodišču predlagala, da pritožbo tožnika zavrne kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem zavrnilnem delu potrdi, tožniku pa naloži, da toženi stranki povrne stroške postopka. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 – 45/2008) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja  in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti in na katere opozarja pritožba, dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo, pravilno presodilo odločilna dejstva in odločilo ob pravilni uporabi materialnega prava.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbo nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je lahko presodilo miselno pot sodišča prve stopnje, zakaj je presodilo tako, kot to izhaja iz izreka in obrazložitve sodbe, prav tako pa razlogi iz obrazložitve sodbe ne nasprotujejo sami sebi in tudi niso nejasni in ni podano nasprotje med razlogi in izrekom sodbe. Pritožba zatrjuje tudi obstoj bistvene kršitve določb postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, vendar pritožbeno sodišče nasprotja glede odločilnih dejstev ni ugotovilo, torej nasprotja med tem, kar je navedeno v razlogih sodbe o vsebini listin oziroma zapisnikov in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Tudi z navedbo, da je sodišče nepravilno presodilo izvedene dokaze in sprejelo napačno dokazno oceno, pritožbi smiselno uveljavljata kršitev 8. člena ZPP. Po tej določbi je razpravljajoče sodišče tisto, ki po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka odloči, katera dejstva štejejo za dokazana. Sodišče prve stopnje je z logičnimi in prepričljivimi razlogi utemeljilo svoje dejanske zaključke in po presoji pritožbenega sodišča ravnalo v skladu z načelom proste presoje dokazov.

Pritožbeno sodišče se strinja z dokazno oceno in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje in k ustrezni razlagi odločitve dodaja:

Sodišče prve stopnje se je v izvedenem dokaznem postopku pravilno ukvarjalo z vprašanjem, v kakšnem pravnem razmerju sta bili pravdni stranki od januarja 2003 do januarja 2005, saj odnosi med pravdnima strankama niso bili dorečeni, niti urejeni v skladu z delovnopravnimi predpisi.

Tožnik je imel sklenjeno individualno pogodbo o zaposlitvi z dne 1. 2. 1999 z družbo A. d.o.o., s katero je bilo dogovorjeno, da bo tožnik opravljal funkcijo pomočnika generalnega direktorja v družbi A. d.o.o. ali družbi, v kateri ima A. d.o.o. svojo naložbo oziroma, kjer bi bila zaposlitev tožnika po oceni A. d.o.o. koristna (člen 2/2 pogodbe – A5). S to pogodbo je bila tudi dogovorjena tožnikova plača v družbi A. d.o.o. v neto višini 2.800,00 EUR (točka 5.1.1 pogodbe), vendar s to družbo tožnik nikoli ni imel sklenjenega delovnega razmerja. V spornem obdobju je imel tožnik sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas s polovičnim delovnim časom z družbo K. d.d. in sicer od 1. 10. 2003 dalje kot direktor družbe in dogovorjeno neto plačo v višini 1.650,00 EUR (točka 4.1. pogodbe o zaposlitvi s družbo K. d.d. - A6) in pri toženi stranki za krajši delovni čas (osem ur na teden oziroma 20 ur na teden) na podlagi ustno dogovorjene pogodbe o zaposlitvi. Pravdni stranki sta dogovorili višino plače za krajši delovni čas v višini 250.000,00 SIT bruto.

Za odločitev so pomembne naslednje ugotovitve sodišča prve stopnje, ki med strankama niso sporne: Tožnik je bil pri toženi stranki v delovnem razmerju od 4. 5. 1999 do 15. 1. 2005, na delovnem mestu svetovalec direktorja in je za svoje delo v vtoževanem obdobju od meseca januarja 2003 do vključno januarja 2005 prejemal od tožene stranke mesečno plačo v bruto višino 1.043,23 EUR (250.000,00 SIT, A7 – A11). Delovno razmerje od 1. 5. 1999 do 26. 12. 2002 je med pravdnima strankama temeljilo na ustni pogodbi in šele v letu 2002 je tožena stranka pripravila pisno pogodbo o zaposlitvi (27. 12. 2002) in k sklenjeni pogodbi o zaposlitvi še sklenili aneks z dne 28. 11. 2003 (A1, A2 in A3).

Bistvo spora med strankama je vsebina pisno sklenjene Priloge 1 k pogodbi o zaposlitvi z dne 27. 12. 2002 (A2), kjer je v 2. točki zapisano, da bo delavec za svoje delo prejemal mesečno plačo v znesku 11.000,00 EUR v tolarski protivrednosti po srednjem tečaju Banke Slovenije na dan izplačila, kar je na dan sklenitve pogodbe znašalo 2.531.751,00 SIT. Tožnik je zatrjeval, da mu tožena stranka kljub navedeni določbi v obdobju od januarja 2003 do januarja 2005 nikoli ni izplačevala dogovorjene plače v neto višini 11.000,00 EUR, temveč bistveno nižje (250.000,00 SIT), tožena stranka pa je takšnem zahtevku po izplačilu mesečne plače ugovarjala z navedbo, da do dogovora o višini mesečne plače v višini 11.000,00 EUR med strankama sploh ni prišlo, ker je tožnik znesek plače v prilogo pogodbe o zaposlitvi z dne 27. 12. 2002 sam zapisal popolnoma samovoljno in brez kakršnegakoli dogovora s toženo stranko.

Iz obširno izvedenega dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje izhaja, da je bil tožnik v spornem obdobju pri toženi stranki zaposlen s krajšim delovnim časom (za osem ur tedensko) oziroma polovico delovnega časa (20 ur tedensko). Vse priče so skladno izpovedale, da je med strankama veljalo ustno sklenjeno delovno razmerje, do pogodbe o zaposlitvi pa je prišlo zgolj iz razlogov, ker je dne 1. 1. 2003 stopil v veljavo nov Zakon o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) in je tožena stranka želela zadostiti zakonskim pogojem po pisni obliki pogodbe o zaposlitvi. Navedeno izhaja tudi iz same pogodbe o zaposlitvi z dne 27. 12. 2002, ki v točki 1.1 določa, da delavec in delodajalec sklepata to pogodbo o zaposlitvi zaradi uskladitve obstoječega delovnega razmerja z novo delovnopravno zakonodajo, pri čemer sta soglasna, da v skladu z zakonom delavec ohrani vse dosedanje pravice iz delovnega razmerja pri delodajalcu (A1). Korporacijski pravnik pri toženi stranki (S.K.) je potrdil, da je v ta namen pripravil tipske pogodbe o zaposlitvi za 30 ljudi, k pogodbi o zaposlitvi za tožnika je pripravil tudi Prilogo 1, ki je vsebovala finančne in druge tajne podatke, ki so bili za vsakega zaposlenega posebej dogovorjeni. Dogovorjeno je bilo, da se bodo v priloge vnesli vsi obstoječi vrednosti elementi že obstoječega delovnega razmerja, ki je obstajalo pred samim podpisom pogodbe, vendar je v primeru tožnikove pogodbe to izpadlo, saj zakoniti zastopnik tožene stranke (S.S.) manjkajočih delov ni izpolnil (to je delov o višini plače). Zakoniti zastopnik tožene stranke je pojasnil, da je prebral pogodbo, ki so jo pripravili pravniki in podpisal bianko izvod, ne da bi izpolnil v prilogi manjkajoči znesek plače, to pa iz razloga, ker je bil znesek mesečne plače s tožnikom dogovorjen in se je tudi že nekaj let izvajal.  Tožnik je v bianko posredovano prilogo 1 sam lastnoročno vpisal mesečno plačo v znesku 11.000,00 EUR in vrnil podpisano pogodbo o zaposlitvi s Prilogo 1 v zaprti kuverti nazaj v kadrovsko službo pri toženi strani, ki se je po prejemu vložila v personalno mapo tožnika in je niso več pogledali (izpoved S.S.).

Sodišče prve stopnje je po obširno izvedenem dokaznem postopku, upoštevajoč dokazno breme, pravilno zaključilo, da tožnik ni uspel dokazati, da bi bil znesek mesečne plače v višini 11.000,00 EUR neto (ki ga je enostransko vpisal v Prilogo 1 k pogodbi o zaposlitvi z dne 27. 12. 2002), dogovorjen s toženo stranko oziroma njenim zakonitim zastopnikom. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe tožnika, da je znesek mesečne plače v višini 11.000,00 EUR dogovoril z D.H., ki pa nikoli ni bil zakoniti zastopnik tožene stranke ali delodajalec tožnika. Pravilna je pravna razlaga sodišča prve stopnje, da je tožena stranka samostojni pravni subjekt in v delovnopravnih odnosih kot taka tudi nastopa ter da obveznosti zanjo ne more dogovoriti noben drug subjekt oziroma nobena družba v okviru ali na vrhu skupine. Pogodba o zaposlitvi tožnika pri toženi stranki pomeni ločen pogodbeni odnos od dogovora z D.H., ki je kot generalni direktor zastopal A. d.o.o. in s katerim je imel tožnik sklenjeno individualno pogodbo civilnega prava (A5) in po tej pogodbi opravljal funkcijo pomočnika generalnega direktorja v A. d.o.o.. Vendar pa A. d.o.o. nikoli ni bila tožnikov delodajalec, zato tudi morebitni dvostranski dogovor (med tožnikom in D.H.) o plačilu za delo pri toženi stranki, kolikor ga je tožnik z D.H. dejansko sploh dogovoril, nima vpliva na rešitev predmetnega individualnega delovnega spora, ki je med tožnikom in toženo stranko. Različnih pravnih razmerij ne gre zamenjevati in pogodba o zaposlitvi pri toženi stranki pomeni ločen pogodben odnos od dogovora z D.H. oziroma A. d.o.o., kjer je šlo za civilno-praven dogovor.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji) v 1. odstavku 11. člena določa, da glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi se smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če ni s tem ali z drugim zakonom drugače določeno. Obligacijski zakonik (OZ – Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadaljnji) v 15. členu določa, da je pogodba sklenjena, ko se pogodbeni stranki sporazumeta o njeni bistvenih sestavinah. Pogodba je posel, s katerimi se ustanavljajo, prenehajo ali spreminjajo pravice in pravna razmerja in nastane s sporazumom strank. Sporazum pa je dosežen, ko se volji obeh strank ujemata, potem ko sta izraženi tako, kot določa zakon. Pogodba je torej sklenjena, ko se izjavi strank, ki sta namenjeni za sklenitev posla krijeta. Krijeta se ponudba in sprejem ponudbe. Ko se izjavi krijeta, je nastal sporazum, konsenz. Če do konsenza, soglasja volj ni prišlo, gre za posel, ki ne obstoji, gre za neobstoječ posel (primer: Cigoj, Komentar str. 22). Pogodba je torej sklenjena, če se stranki sporazumeta o bistvenih sestavinah pogodbe. Ena izmed bistvenih sestavin pogodbe o zaposlitvi je plačilo za delo oziroma plača (29. člen ZDR). Ker soglasja glede bistvenih sestavin pravnega posla med strankama ni bilo, zato pogodba ni mogla biti sklenjena. Tožnik ni uspel dokazati, da je prišlo med pravdnima strankama (tožnikom in toženo stranko oziroma njenim zakonitim zastopnikom) do dogovora o znesku mesečne plače v neto višini 11.000,00 EUR. Prav nasprotno, zatrjeval je, da se je o plači pogovarjal samo z D.H., kot direktorjem in lastnikom krovne družbe in ne pa tudi z zakonitim zastopnikom tožene stranke. O bistveni sestavini pogodbe o zaposlitvi, to je o plači, se torej pravdni stranki nista niti dogovarjali niti sporazumeli. Ker med pravdnima strankama v konkretnem primeru dejansko ni prišlo do sporazuma oziroma do soglasja volj glede plače v neto višini 11.000,00 EUR za delo, ki naj bi ga tožnik opravljal pri toženi stranki, kot eni izmed bistvenih sestavin pogodbe o zaposlitvi, pogodba s takšno vsebino dejansko sploh ni sklenjena in pravdni stranki posledično tudi ne more zavezovati, kakor je pravilno razlogovalo sodišče prve stopnje. To v konkretnem primeru pomeni, da je še naprej obstajala zgolj ustno dogovorjena pogodba o zaposlitvi iz leta 1999, v kateri je bila dogovorjena mesečna plača tožnika v višini 1.043,23 EUR oziroma 250.000,00 SIT bruto za delo s krajšim delovnim časom od polnega (osem ur oziroma 20 ur tedensko) na delovnem mestu svetovalca direktorja, ki se je tudi ves čas izvrševala. Tožnik namreč v vtoževanem obdobju (od januarja 2003 do januarja 2005) takšni višini plače (250.000,00 SIT) nikoli ni ugovarjal in je niti v znesku 11.000,00 EUR nikoli ni zahteval od tožene stranke.

Neutemeljeno je pritožbeno sklicevanje tožene stranke, da je bila med strankama dogovorjena plača v znesku 250.000,00 SIT bruto vključevala tudi dodatek za delovno dobo. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku pravilno zaključilo, da tožena stranka ni dokazala, da je ustno dogovorjena plača (250.000,00 SIT bruto) zajemala tudi dodatek za delovno dobo. Iz plačilnih list tožnika sodišče ni moglo razbrati, kaj ves je bilo zajeto v plači, druge dokumentacije pa tožena stranka v dokazne namene ni predložila, zato je utemeljeno zaključilo, da tožniku, ki je opravljal dela na delovnem mestu svetovalec direktorja in ni bil poslovni organ tožene stranke, pripada v skladu s 47. členom Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPgd – Ur. l. RS, št. 40/97 in nadaljnji) dodatek za delovno dobo v višini 0,5 % od osnovne plače za vsako leto izpolnjene delovne dobe. Na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo oziroma določbo 129. člena ZDR, ki velja od 1. 1. 2003 dalje in ki ureja pravico do dodatka za delovno dobo. Ker gre za zakonsko pravico, se je delavec ne more odpovedati (stališče Ustavnega sodišča Republike Slovenije v odločbi opr. št. Up-63/03 z dne 27. 1. 2005), niti se stranki v pogodbi o zaposlitvi ne moreta dogovoriti, da mu pravica ne pripada, saj se po določbi 2. odstavka 7. člena ZDR lahko s pogodbo o zaposlitvi (ali kolektivno pogodbo) določijo le pravice, ki so za delavca ugodnejše. Dodatek za delovno dobo je torej z uveljavitvijo ZDR postal obvezen, zakonsko predpisan sestavni del plače. ZDR v 72. členu sicer pri sklepanju pogodb o zaposlitvi s poslovodnimi osebami dopušča možnost, da se pravice, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja (ki so taksativno našteje v tem členu) s temi osebami v pogodbi o zaposlitvi uredijo drugače (torej lahko tudi manj ugodno od zakonske ureditve), vendar pa je bilo v postopku pred sodiščem prve stopnje ugotovljeno, da tožnik ni imel statusa poslovne osebe, zato zanj 72. člen ZDR ni veljal. Glede višine dodatka za delovno dobo 2. odstavek 129. člena ZDR napotuje na uporabo kolektivne pogodbe na ravni dejavnosti. V konkretnem primeru je takšna kolektivna pogodba SKPgd, ki v 47. členu določa, da pripada delavcu dodatek za delovno dobo v višini 0,5 % od osnovne plače za vsako leto izpolnjene delovne dobe, kakor je pravilno prisodilo sodišče prve stopnje, zato so pritožbene navedbe tožene stranke v tej smeri neutemeljene.

Neutemeljena je pritožba tožnika, da je do prenehanja zaposlitve tožnika pri toženi stranki prišlo na podlagi doseženega sporazuma med tožnikom in D.H., pri čemer formalna izvedba tega dogovora ni relevantna in je nepravilna odločitev sodišča prve stopnje, da bi moral biti sporazum sklenjen v pisni obliki. Tožniku je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 15. 1. 2005, vendar ne na podlagi sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi, kot to zatrjuje tožnik, temveč je tožena stranka tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 8. 12. 2004 z enomesečnim odpovednim rokom. Odpovedni rok se je iztekel dne 15. 1. 2005, ker je bil tožnik v času od 29. 12. 2004 do 14. 1. 2005 nezmožen za delo zaradi bolezni. Tožniku je torej prenehala pogodba o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in tožnik je nezakonitost izpodbijal pred sodiščem, kasneje pa tožbo umaknil. Tožena stranka je pripravila osnutek sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi, vendar do podpisa sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi s strani tožnika ni prišlo, ker se tožnik ni strinjal z vsebino sporazuma. Ker do podpisa pisne sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi s strani tožnika ni prišlo, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, v skladu z določbo 2. odstavka 79. člena ZDR, da tožniku ne pripada zahtevana pogodbeno določena odpravnina. Pogodba o zaposlitvi v točki 4.2. določa, da v primeru sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi na posebno željo delodajalca, je delavec upravičen do odpravnine v višini šestkratne mesečne plače, ki jo je delavec prejel v zadnjih treh mesecih. Po določbi 79. člena ZDR lahko pogodbo o zaposlitvi stranki kadarkoli razveljavita s pisnim sporazumom, ki mora vsebovati določbo v posledicah, ki nastanejo delavcu zaradi sporazumne razveljavitve pri uveljavljanju pravic iz naslova zavarovanja za brezposelnost (1. odstavek). Po 2. odstavku istega zakonskega določila je sporazum, ki ni sklenjen v pisni obliki, neveljaven (enako v sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. VIII Ips 109/2004 z dne 8. 6. 2004). Z zakonom predpisana pismena oblika sporazuma pomeni, da je obličnost pogoj veljavnosti razveze pogodbe o zaposlitvi. Ker do pisne sklenitve sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi ni prišlo, tožniku ne pripada zahtevana pogodbeno določena odpravnina, kakor je pravilno razsodilo sodišče prve stopnje.

Neutemeljena pa je tudi pritožba tožnika zoper odločitev o stroških postopka. Sodišče prve stopnje je stroške postopka pravilno odmerilo v skladu s 3. odstavkom 154. člena in s 155. členom ZPP. Navedene stroške, ki so bili potrebni in koliko znašajo, je sodišče odmerilo po skrbni presoji vseh okoliščin in jih ustrezno obrazložilo.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavni pravdni zadevi niso odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP), prav tako stranki ne navajata nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajale izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče neutemeljeni pritožbi zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi na določbi 1. odstavka 165. člena ZPP. Ker pravdni stranki s pritožbama nista uspeli, odgovora na pritožbo pa nista pripomogla k rešitvi tega individualnega delovnega spora, vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.