VDSS sodba Pdp 1461/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-05-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - invalid - rok za podajo odpovedi

V primeru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga invalidu začne rok za podajo odpovedi teči od dne, ko je delodajalec pridobil pozitivno mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v I. točki izreka delno spremeni tako, da se glasi:

Ugotovi se, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 4. 2008, ki jo je tožena stranka podala tožniku, nezakonita.

Tožena stranka je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 28. 4. 2005 ter mu čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja vpisati v delovno knjižico kot delovno dobo; zahtevek za poziv na drugo delovno mesto, ki ustreza tožnikovi izobrazbi, znanjem, izkušnjam in omejitvam, se  z a v r n e.

Tožena stranka je dolžna tožniku za čas nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi do vrnitve tožnika nazaj na delo obračunati mesečna bruto nadomestila plače, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zapadlosti mesečnih neto zneskov plače, to je od 18. dne v mesecu za pretekli mesec, do plačila.

Tožena stranka je dolžna tožniku na TRR pooblaščenca odvetnika M.J., št. TRR ..., odprt pri ... d.d., povrniti stroške postopka v znesku 447,24 EUR v osmih dneh od vročitve te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila,

V ostalem se pritožba zavrne in se potrdi v nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki stroške pritožbenega postopka v znesku 211,00 EUR, v osmih dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila, pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo primarni tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je zahtevala, da sodišče:

ugotovi nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 4. 2008, ki jo je tožena stranka podala tožniku;

naloži toženi stranki, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo skladno s pogodbo o zaposlitvi z dne 28. 4. 2005 oziroma na drugo delovno mesto, ki ustreza tožnikovi izobrazbi, znanjem, izkušnjam in omejitvam, ter mu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja vpisati delovno dobo v delovno knjižico;

naloži toženi stranki, da tožniku za čas nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi do vrnitve na delo obračuna mesečna bruto nadomestila plače, plača davke in prispevke ter izplača neto mesečna nadomestila plače, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od posameznih mesečnih neto zneskov plače od 18. dne v mesecu za pretekli mesec, do plačila ter

naloži toženi stranki, da tožniku povrne stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva razsoje na prvi stopnji do plačila (I. točka izreka).

Zavrnilo je tudi podredni tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je zahtevala:

razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 4. 2008, ki jo je tožena stranka podala tožniku, v delu, v katerem je določen 120 dnevni odpovedni rok;

ugotovitev, da ima tožnik pravico do 150-dnevnega odpovednega roka ter da mu delovno razmerje pri toženi stranki na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 4. 2008 preneha z dnem 1. 9. 2008 in ne z 2. 8. 2008;

da sodišče naloži toženi stranki, da tožniku v delovno knjižico vpiše čas od 2. 8. 2008 do 1. 9. 2008 kot delovno dobo ter mu obračuna bruto nadomestilo plače, plača davke in prispevke ter izplača neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 9. 2008 dalje;

da sodišče naloži toženi stranki, da tožniku povrne stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva razsoje na prvi stopnji do plačila (II. točka izreka).

Obenem je sklenilo, da tožena stranka nosi svoje stroške postopka (III. točka izreka).

Zoper I. in II. točko izreka navedene sodbe se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni in ugodi primarnemu, podrejeno pa podrednemu tožbenemu zahtevku oziroma jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je tožnik svoj zahtevek utemeljeval na zamudi oz. nespoštovanju prekluzivnih rokov, ki jih ZDR določa za odpoved, oz. na nespoštovanju določil ZDR in ZZRZI v zvezi s predpostavkami za odpoved pogodbe o zaposlitvi delovnemu invalidu. Tožena stranka je tožniku dne 10. 8. 2007 vročila obvestilo o nameravani odpovedi, zato se po 88. členu ZDR šteje, da se je najkasneje tega dne seznanila z razlogi za odpoved. Prekluzivni rok je potekel 9. 9. 2007. Ne glede na kasnejšo spremembo ZDR kršitve roka ni mogoče sanirati, saj je bila tožena stranka že pred zakonsko spremembo v svoji pravici do odpovedi tožniku prekludirana. Drži stališče sodišča, da je s spremembo zakonodaje subjektivni rok odpravljen, vendar pa sprememba velja šele za pravna razmerja po 28. 11. 2007. Zmotno je bilo uporabljeno materialno pravo tudi v zvezi z ugotavljanjem vpliva datuma sprejema mnenja komisije za ugotovitev razlogov za podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Stališče prvostopnega sodišča, da roki za odpoved začnejo teči od datuma pridobitve mnenja in ne od datuma, ko je delodajalec delavcu vročil obvestilo o nameravani odpovedi, je napačno in v nasprotju z določbo 88. člena ZDR, saj komisija daje le soglasje za odpoved, ki se ne more šteti kot „seznanitev z razlogi za odpoved“. Tožeča stranka še opozarja, da je v odpovedi zapisano, da je redna odpoved iz poslovnega razloga utemeljena zato, ker proizvodnja testenin v Mariboru ni več ekonomična in je uprava 20. 11. 2007 sprejela sklep, da se proizvodnja v Mariboru ukine. Če je uprava odločitev sprejela šele tedaj, je tega dne nastal tudi odpovedni razlog, zato bi morala uprava, ker gre pri tožniku za delovnega invalida, sprožiti postopek pred Komisijo za ugotovitev razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi, vendar tega ni storila, ker je postopek sprožila že 30. 8. 2007, očitno ne iz istega razloga. Mnenje komisije se očitno ne more nanašati na isti odpovedni razlog – ukinitev proizvodnje testenin v Mariboru. Tudi iz tega razloga, ker mnenja komisije za odpoved tožniku zaradi ukinitve proizvodnje testenin ni bilo, je odpoved nezakonita in podana brez izpolnjene predpostavke po ZZRZI. Glede podrednega tožbenega zahtevka pa iz izreka sodbe izhaja, da je bi podrejeni tožbeni zahtevek zavrnjen, iz obrazložitve na str. 4 pa, da naj bi temu zahtevku sodišče ugodilo, zato je izrek v nasprotju z razlogi sodbe, kar je absolutna bistvena kršitev določb ZPP po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in na absolutne bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga 2. odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče v postopku ni zagrešilo nobenih absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti. Izpodbijana sodba ima razloge o odločilnih dejstvih, zato je sodbo mogoče preizkusiti. Obrazložitev glede odločitve o podrednem zahtevku je sicer res pomanjkljiva, vendar ne do te mere, da bi šlo za absolutno bistveno kršitev po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, zlasti zato ne, ker glede na odločitev pritožbenega sodišča, ki je izpodbijano sodbo spremenilo in v pretežnem delu ugodilo primarnemu zahtevku, odločanje o podrejenem tožbenem zahtevku sploh ni potrebno.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje na pravilno ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo ter iz tega razloga sprejelo napačno odločitev o primarnem zahtevku.

Določbe 102. do 105. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 in nasl.) omogočajo odpoved pogodbe o zaposlitvi invalidu zaradi ugotovljene invalidnosti ali iz poslovnega razloga, vendar so se na podlagi 110. člena Zakona o zaposlitvenih rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (ZZRZI, Ur. l. RS, št. 63/2004 in 114/2006) začele uporabljati šele z dnem uveljavitve Uredbe o določitvi kvote za zaposlovanje invalidov (Ur. l. RS, št. 111/2005), to je od dne 1. 1. 2006. Šele po tem datumu je obstajala možnost za odpoved pogodbe o zaposlitvi invalidu, brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi, iz razloga invalidnosti ali poslovnega razloga. Po 1. odstavku 102. člena ZPIZ-1, ki se je torej začel uporabljati 1. 1. 2006, lahko delodajalec invalidu II. ali III. kategorije odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi v skladu s predpisi o delovnih razmerjih le v primeru, če mu zaradi ugotovljene invalidnosti II. ali III. kategorije ali iz poslovnega razloga utemeljeno ne more zagotoviti pravice do premestitve na drugo delovno mesto brez ali po končani poklicni rehabilitaciji oziroma pravice do dela s skrajšanim delovnim časom. 1. odstavek 103. člena ZPIZ-1 določa, da pri delodajalcu, ki ima najmanj pet zaposlenih delavcev, obstoj teh razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi ugotovi komisija. ZZRZI pa v 4. odstavku 40. člena določa, da lahko delodajalec, če invalidu oz. delovnemu invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi, o čemer odloči komisija za ugotovitev razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi skladno s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, redno odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi.

Tožeči stranki je bila z odločbo ZPIZ z dne 21. 6. 2006 od 23. 5. 2006 dalje priznana invalidnost III. kategorije zaradi posledic bolezni ter pravica do premestitve na drugo delovno mesto, brez dvigovanja bremen nad 15 kg, ne na mrzlem in vročem, ne na delovnem mestu, kjer bi v primeru nezavesti poškodoval sebe ali druge, v dnevni izmeni, ne preko rednega delovnega časa, s polnim delovnim časom. Ugotovljeno je bilo, da zavarovanec ni zmožen za delo na delovnem mestu, na katero je razporejen, to je „pomoč pri vodenju enote“. Tožena stranka je tožeči stranki od 13. 8. 2007 dalje odredila čakanje doma, dne 30. 8. 2007 pa posredovala dokumentacijo za odpoved pogodbe o zaposlitvi komisiji, ki ugotavlja podlage odpovedi pogodbe o zaposlitvi invalidom, po prejemu pozitivnega mnenja komisije pa mu je dne 3. 4. 2008 podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov. Nesporno je bilo ugotovljeno, da je tožena stranka dne 10. 8. 2008 obvestila tožečo stranko o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da v primeru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi invalidu zaradi poslovnega razloga prekluzivni rok za podajo odpovedi iz 5. odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl. - ZDR) začne teči z dnem, ko delodajalec pridobi pozitivno mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki je procesna predpostavka za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga (po določbah citiranih predpisov – ZPIZ ter ZZRZI). Tudi po oceni pritožbenega sodišča je zmotno stališče tožeče stranke, da naj bi subjektivni rok iz 5. odstavka 88. člena ZDR, ki je veljal pred novelo ZDR v letu 2007, tudi v teh primerih, ko gre za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga invalidu, začel teči že z dnem, ko delodajalec zve za nastanek poslovnega razloga, to je tedaj, ko delavcu poda obvestilo o nameravani odpovedi oz. ko delodajalec zaprosi komisijo za podajo mnenja.

Stališče prvostopenjskega sodišča v zvezi z začetkom teka prekluzivnega roka je torej pravilno. Šele z izdajo pozitivnega mnenja komisije glede odpovedi pogodbe o zaposlitvi invalidu, ki je pogoj za zakonitost odpovedi, nastane utemeljen poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu – invalidu s strani delodajalca. Seznanitev delodajalca z mnenjem pa je mogoče opredeliti tudi kot trenutek, ko se delodajalec seznani z razlogi za redno odpoved (kar velja za začetek teka 30-dnevnega roka subjektivnega prekluzivnega roka po 5. odstavku 88. člena ZDR, ki je veljal do novele ZDR iz leta 2007, to je do 27. 11. 2007).

Kljub navedenemu pa je sodišče prve stopnje sprejelo napačno odločitev, ko je primarni tožbeni zahtevek zavrnilo, in sicer zato, ker je zmotno štelo, da je v obravnavanem primeru potrebno uporabiti novelo ZDR - Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-A – Ur. l. RS, št. 103/2007) oz. spremenjeno določbo 5. odstavka 88. člena ZDR, po kateri mora delodajalec podati odpoved najkasneje v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga. S to določbo je bil, kot je sicer pravilno navedlo sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe, ukinjen 30-dnevni subjektivni in ohranjen le objektivni rok 6 mesecev od nastanka poslovnega razloga (po določbi 5. odstavka 88. člena ZDR, ki je veljal do novele iz leta 2007, je namreč delodajalec moral podati odpoved najkasneje v 30 dneh od seznanitve z razlogi za redno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga).

Zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožeči stranki pravočasno, ker jo je podala v okviru 6-mesečnega roka, šteto od dneva, ko je tožena stranka prejela mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi, to je od 23. 11. 2007 dalje, ni pravilen. Celotni postopek v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku iz poslovnega razloga je namreč potekal v času veljavnosti ZDR/2002, tožena stranka pa je še v času veljavnosti prejšnjega ZDR prejela tudi pozitivno mnenje komisije. Dne 22. 11. 2007 je bila tožena stranka z mnenjem komisije seznanjena, naslednji dan, to je 23. 11. 2007 pa je začel teči rok za odpoved s strani delodajalca, zato bi morala tožena stranka pri podaji odpovedi upoštevati rok za podajo odpovedi, ki je veljal ob nastanku poslovnega razloga oz. seznanitvi delodajalca z razlogom za redno odpoved, ne pa 6-mesečnega roka iz noveliranega 5. odstavka 88. člena ZDR, ki je začel veljati šele 28. 11. 2007. Ker je bila redna odpoved iz poslovnega razloga v obravnavani zadevi podana prepozno, to je po preteku 30-dnevnega subjektivnega roka iz 5. odstavka 88. člena ZDR/2002, je nezakonita.

Prvostopenjsko sodišče je torej ob sicer pravilno in popolno ugotovljenem dejanskem stanju  zaradi zmotne uporabe materialnega prava neutemeljeno zavrnilo primarni tožbeni zahtevek v pretežnem delu. Le glede vrnitve na drugo ustrezno delovno mesto je bil tožbeni zahtevek pravilno zavrnjen, ker ima ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi za posledico uveljavitev odpovedane pogodbe o zaposlitvi, medtem ko „razporeditev“ na drugo ustrezno delovno mesto z enostranskim aktom delodajalca ni mogoča. Zato je pritožbeno sodišče delno spremenilo izpodbijano sodbo in ugodilo primarnemu tožbenemu zahtevku v pretežnem delu (vključno z reintegracijskih in reparacijskim zahtevkom), glede na takšno odločitev pa je spremenilo tudi odločitev o stroških postopka na prvi stopnji, saj je tožnik v sporu uspel in je upravičen do povračila stroškov postopka, ki so odmerjeni v skladu z veljavno Odvetniško tarifo (154., 155. člen ZPP). Potrebni stroški tožnika so: nagrada za tožbo 300 točk, zastopanje na 1. naroku 300 točk, urnina 50 točk, zastopanje na obravnavi 150 točk, materialni stroški 12 točk, to je skupaj 812 točk, povečano za 20 % DDV pa 974,4 točke oz. 447,24 EUR (po vrednosti točke 0,459 EUR).

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 4. točke 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo ter delno spremenilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje tako, kot izhaja iz izreka, v ostalem pa je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v nespremenjenem delu (353. člen ZPP).

Tožeča stranka je s pritožbo uspela, zato je upravičena do povračila pritožbenih stroškov, ki so prav tako odmerjeni v skladu z veljavno Odvetniško tarifo in znašajo 211,00 EUR (pritožba 375 točk, materialni stroški 8 točk, 20 % DDV, to je skupaj 459,60 točke). V obravnavanem primeru gre za spor o prenehanju delovnega razmerja, zato je potrebno upoštevati 5. odstavek 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in 10/2004), ki določa, da v primeru spora o prenehanju delovnega razmerja delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, razen, če delavec z vložitvijo tožbe ali z ravnanjem v postopku zlorablja procesne pravice. Tožena stranka zato sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.