VDSS sodba in sklep Pdp 353/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-05-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodba o zaposlitvi - pisna oblika - faktično delovno razmerje

Če delavcu ni izročena pisna pogodba o zaposlitvi, ampak gre za tako imenovano faktično delovno razmerje, lahko kadarkoli zahteva izstavitev pisne pogodbe o zaposlitvi. Delodajalec obveznosti izstavitve pisne pogodbe o zaposlitvi ne izpolni s tem, da izroči kakršno koli pogodbo  o zaposlitvi, ampak mora izročiti pogodbo o zaposlitvi, ki ustreza ustnemu dogovoru ob sklenitvi delovnega razmerja. V primeru spora za izstavitev pisne pogodbe o zaposlitvi sodišče ugotavlja vsebino tega dogovora in skladno s tem odloči o utemeljenosti tožbenega zahtevka za ugotovitev vsebine pogodbe o zaposlitvi in za izstavitev pisne pogodbe o zaposlitvi s tako vsebino.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba:

v 3. alineji 1. točke izreka delno spremeni tako, da se tožbeni zahtevek v delu, ki se glasi na ugotovitev, da je bila plača povišana za količnike povišanja plač, zaposlenih v Republiki Sloveniji po splošni kolektivni pogodbi za gospodarske dejavnosti in kolektivnih pogodbah na področju gospodarske dejavnosti ter znaša s povišanji na dan vložitve tožbe 555.511,71 SIT, z a v r n e ;

v 4. in 5. alineji 1. točke izreka spremeni tako, da se tožbeni zahtevek na ugotovitev, da sklenjena pogodba ne vsebuje določbe o poplačilu že izplačanih predujmov ali že od prej obstoječih dolgov delavca, kot tudi eventualnih kreditov ali posojil do delodajalca na zadnji dan delovnega razmerja in da se dogovori o anuitetnih odplačilih ali razne plačilne olajšave štejejo za preklicane z iztekom zadnjega dneva delovnega razmerja ter da sklenjena pogodba ne vsebuje določbe, po kateri bi se za vsako kršitev predpisov o varnosti in zdravju pri delu ter neizvajanju ali nepravilnem izvajanju varnostnih ukrepov delavcu lahko izrekla izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi,  z a v r n e .

V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške revizijskega postopka v znesku 292,46 EUR, sama pa krije svoje stroške odgovora na revizijo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da sta stranki sklenili pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas z začetkom veljavnosti od 1.1.2002 za delovno mesto vodje oddelka za obdelavo življenjskih zavarovanj, ki obsega vodenje in koordiniranje dela v oddelku; z osnovno plačo na dan 1.1.2002 v višini 488.263,00 SIT bruto, ki je bila povišana za količnike povišanja plač do višine 555.511,71 SIT na dan vložitve tožbe; ki ne vsebuje določbe o poplačilu že izplačanih predujmov ali že prej obstoječih dolgov delavca, eventualnih kreditov in posojil delodajalca na zadnji dan delovnega razmerja niti določbe, da se dogovori o anuitetnih odplačilih ali razne plačilne olajšave štejejo za preklicane z zadnjim dnem izteka delovnega razmerja ter tudi ne določbe, po kateri se za vsako kršitev predpisov o varnosti in zdravju pri delu ter neizvajanju ali nepravilnem izvajanju varnostnih ukrepov delavcu lahko izreče izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi (1. točka izreka sodbe). Toženi stranki je naložilo izročiti tožniku navedeno pisno pogodbo o zaposlitvi, ki vsebuje ugotovitve iz 1. točke izreka (2. točka izreka sodbe). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti pravdne stroške v skupnem znesku 253.040,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.10.2005 dalje do plačila (3. točka izreka sodbe). S sklepom pa je sodišče prve stopnje zavrglo nasprotno tožbo, s katero je tožena stranka zahtevala od tožnika podpis individualne pogodbe o zaposlitvi št. 2/2004 (1. točka izreka sklepa) ter toženi stranki naložilo povrniti tožniku potrebne stroške postopka v skupni višini 83.115,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.10.2005 dalje do plačila (2. točka izreka sklepa).

Zoper navedeno sodbo in sklep se je iz vseh pritožbenih razlogov pritožila tožena stranka in pritožbenemu sodišču predlagala njuno razveljavitev ter vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje oziroma podredno njuno spremembo tako, da se zahtevek po tožbi zavrne, zahtevku po nasprotni tožbi pa se ugodi. Uvodoma je uveljavljala bistvene kršitve postopkovnih pravil, saj je imelo sodišče prve stopnje na razpolago dve pogodbi o zaposlitvi, toženi stranki pa je naložilo izstavitev še tretje pogodbe o zaposlitvi. S tem je poseglo v njen interni akt, saj se ta pogodba o zaposlitvi nanaša na neobstoječe delovno mesto, pri čemer je bila tožniku 5.1.2002 ponujena pogodba o zaposlitvi za delovno mesto, ki ga sedaj zahteva (vodja obdelave življenjskih zavarovanj), sam pa je kot opombo nanjo dopisal naziv drugega delovnega mesta (vodja osebnih zavarovanj) ter ni zahteval sodne presoje zakonitosti predloga pogodbe. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo dejstva, da je tožnikovo delovno razmerje na istem delovnem mestu obstajalo že pred 1.1.2002, pri čemer je tožnik do 30.4.1999 delo opravljal na podlagi pogodbe o zaposlitvi, v obdobju od 1.5.1999 do 31.12.2001 pa na podlagi pogodbe o delu v okviru svoje družbe. Ves čas pa je tožnik delal v istem oddelku, z enako vsebino delovnih nalog, četudi se je v različnih obdobjih zaradi različnih uprav ta isti oddelek različno poimenoval. Dela so se spreminjala le zaradi sprememb v tehnologiji oziroma zaradi organizacijskih sprememb. V tem delu je sodišče prve stopnje zmotno ocenilo dokaz z zaslišanjem priče S.I. ter napačno zaključilo, da njena izpoved ni zanesljiva, ker se sama neposredno ne ukvarja s področjem življenjskih zavarovanj. Na vsebino delovnega razmerja tudi ni moč sklepati na podlagi obrazca M-2, v katerem je le približen naziv delovnega mesta in skrajšan opis del in nalog, predsednik uprave pa ga ni niti sestavljal niti podpisal. Sicer pa v januarju 2002 med njim in tožnikom ni bila sklenjena ustna pogodba, ki bi natančno opredeljevala toženčev obseg del in nalog. Te so same po sebi izhajale iz dosedanjega dela tožnika, končni predlog tožene stranke pa je predstavljala ponudba pisne pogodbe o zaposlitvi z dne 5.1.2002, v katerem je navedena bruto plača 470.000,00 SIT in ne 488.236,00 SIT. Prav tako niso bili dogovorjeni količniki za povišanje plače. Sodišče prve stopnje je v tem delu nekritično sledilo tožniku, njegovega zahtevka v tem delu sploh ni preizkusilo, tožnik pa v tej zvezi tudi ni predložil nobenih dokazil. S pogodbo z dne 5.1.2002 ponujena plača je odstopala od sistema Splošne kolektivne pogodbe, zato tudi ta količnik povišanja plače za tožnika ni bil dogovorjen. Sodišče prve stopnje je nepravilno uporabilo določilo 3. odstavka 15. člena ZDR, ki nudi pravno varstvo delavcu, kateremu ni bila izročena pogodba o zaposlitvi. V konkretnem primeru je tožena stranka tožniku kar dvakrat izročila pisno pogodbo o zaposlitvi, a nobene ni želel podpisati. Z izvršitvijo izpodbijane sodbe bi tožena stranka ravnala v nasprotju s Pravilnikom o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest, naložena obveznost pa pomeni tudi poseg v avtonomno pravico stranke glede sklepanja pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je v pritožbi prerekala tudi sklep o zavrženju nasprotne tožbe.

Tožnik je podal odgovor na pritožbo, v katerem je prerekal pritožbene navedbe ter predlagal zavrnitev tožnikove pritožbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje. Navajal je, da gre v konkretnem primeru za spor glede vsebine faktičnega delovnega razmerja oziroma o tem,  kakšno delovno razmerje je tožnik sklenil s toženo stranko ob nastopu dela 1.1.2002. Naknadne spremembe akta o sistemizaciji pa na obstoječa (tudi faktična) delovna razmerja nimajo neposrednega učinka brez spremembe sáme pogodbe o zaposlitvi. Ponovno je pojasnil, da predloga ponujene pogodbe o zaposlitvi ni sprejel oziroma podpisal iz razloga, ker v njej niso bile pravilno navedene vse bistvene sestavine dogovorjenega delovnega razmerja.

Pritožbeno sodišče je v obravnavani zadevi že enkrat odločalo o pritožbi tožene stranke zoper sodbo in sklep sodišča prve stopnje. S sklepom opr. št. Pdp 1496/2005 z dne 15.3.2007 je izpodbijano sodbo v 1. točki izreka (ugotovitev, da sta stranki sklenili pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, kot izhaja iz prve do pete alineje 1. točke izreka) in v 2. točki izreka (naložitev toženi stranki izročiti tožniku pisno pogodbo o zaposlitvi) razveljavilo ter tožbo v tem obsegu zavrglo, tožniku pa naložilo povrnitev odmerjenih pravdnih in pritožbenih stroškov. Pritožbo zoper sklep o zavrženju nasprotne tožbe pa je zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep (ki je tako postal pravnomočen). Ob presoji izpodbijane sodbe je zavzelo stališče, da tožnik za sodno varstvo želene vsebine (izstavitev pisne pogodbe o zaposlitvi z določenimi ugotovitvami) ne izkazuje pravnega interesa, saj je tožena stranka svojo obveznost v smislu izročitve pogodbe o zaposlitvi v celoti izpolnila. Predlog pogodbe o zaposlitvi mu je dvakrat izročila, a ju tožnik ni hotel podpisati. Ni pa v njegovi pristojnosti, da določa pogoje zaposlitve, ampak se lahko le odloča, ali bo s strani delodajalca ponujene pogoje sprejel.

Zoper takšno odločitev pritožbenega sodišča v delu, ki se nanaša na razveljavitev prvostopne sodne odločbe in zavrženje tožbe na izstavitev pisne pogodbe o zaposlitvi je tožnik vložil revizijo. Na njeni podlagi je Vrhovno sodišče Republike Slovenije (VS RS) s sklepom opr. št. VIII Ips 304/2007 z dne 23.3.2009 izpodbijani sklep sodišča druge stopnje razveljavilo in mu vrnilo zadevo v novo sojenje. V obrazložitvi je navedlo, da upoštevaje zlasti določbo 3. odstavka 15. člena ZDR tožnik ima pravni interes za izročitev pisne pogodbe o zaposlitvi s strani tožene stranke in da ni bilo pravne podlage za zavrženje tožbe. Delovno razmerje med strankama je bilo sklenjeno in se je opravljalo dejansko brez pisne pogodbe med njima, zato je lahko odprto le vprašanje njunega dogovora in dejanskih pogojev opravljanja dela, o čemer bi moralo sodišče odločiti po izvedenem postopku. Odprtih je več vprašanj: od samega delovnega mesta, na katerem je tožnik opravljal delo, do obsega dela na tem delovnem mestu in glede višine dogovorjene plače. Ta odprta vprašanja so bistvena tako med trajanjem delovnega razmerja, kot tudi ob možni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Negotovost tožnika glede svojega pravnega položaja v delovnem razmerju lahko odstrani sodišče z ustrezno sodbo.

V novem sojenju je pritožbeno sodišče preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) tudi po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka ni zagrešilo, dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo, vendar je nanj delno zmotno uporabilo materialno pravo, v posledici česar je bilo potrebno izpodbijano sodbo delno spremeniti.

Pritožbeno sodišče ni ugotovilo nobenih absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Tako tudi ni podana zatrjevana bistvena kršitev iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Izpodbijana sodba namreč nima pomanjkljivosti, zaradi katerih je pritožbeno sodišče ne bi moglo preizkusiti.

Temeljna pravna podlaga za rešitev konkretnega individualnega delovnega spora so določila 15. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02). Pogodba o zaposlitvi se sklene v pisni obliki (1. odstavek 15. člena ZDR), vendar odsotnost pisne pogodbe o zaposlitvi skladno s 4. odstavkom 15. člena ZDR ne vpliva na obstoj in veljavnost pogodbe o zaposlitvi. V 3. odstavku 15. člena ZDR pa je za primer, če delavcu ni izročena pisna pogodba o zaposlitvi, določeno, da le-ta lahko kadarkoli v času trajanja delovnega razmerja zahteva njeno izročitev od delodajalca in sodno varstvo. Sodišče prve stopnje je slednje določilo razumelo pravilno, in sicer tako, da v primeru obstoja faktičnega delovnega razmerja delodajalec svoje obveznosti po 3. odstavku 15. člena ZDR ne izpolni že s tem, da delavcu ponudi oziroma izroči v podpis kakršnokoli pogodbo o zaposlitvi, temveč mora ponujena pisna pogodba o zaposlitvi ustrezati ustnemu dogovoru ob sklenitvi delovnega razmerja. V tej smeri je dalo navodila tudi VS RS v razveljavitvenem sklepu.

Glede delovnega mesta, za katero sta stranki 1.1.2002 sklenili (faktično oziroma dejansko) delovno razmerje, pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvami in zaključkom sodišča prve stopnje, da je dne 1.1.2002 pri toženi stranki obstajalo delovno mesto „vodja oddelka za obdelavo življenjskih zavarovanj“. Tožena stranka v pritožbi sicer navaja, da po sprejemu Pravilnika o organizaciji delovnih mest z dne 21.1.2003 (v nadaljevanju: Pravilnik) takšnega oddelka več ni, ampak je sedaj le „oddelek za življenjska zavarovanja“, vendar navedeno ne vpliva na dejstvo, da je bilo 1.1.2002 delovno razmerje med strankama sklenjeno za delovno mesto „vodja oddelka za obdelavo življenjskih zavarovanj“. Majhna razlika v poimenovanju oddelka pa tudi sicer ne more imeti bistvenega pomena, saj sama tožena stranka v pritožbi navaja, da je bil tožnik ves čas vodja istega oddelka, četudi se je ta v različnih obdobjih poslovanja verjetno različno poimenoval. Takšen oddelek pri toženi stranki še vedno obstaja, četudi je s sprejemom Pravilnika formalno nekoliko drugače poimenovan in ima podrobneje oziroma obširneje naveden opis del in nalog.

Sodišče prve stopnje je tudi ugotovilo, da v letu 2002, ko sta stranki sklenili delovno razmerje, tožena stranka ni imela formalno določenega opisa del in nalog za delovno mesto, ki ga je zasedal tožnik. Iz sodišču  priloženega obrazca M-2 poleg dejstva, da sta stranki z dnem 1.1.2002 sklenili delovno razmerje za delovno mesto z nazivom „vodja oddelka obdelave življenjskih zavarovanj“ izhaja tudi opis dela na tem delovnem mestu, in sicer „vodenje in koordiniranje dela v oddelku“. Pritožbeno sodišče soglaša, da gre zgolj za splošen opis dela, vendar niti ni bilo sporno, da takšen opis (četudi le splošen) ustreza tožnikovemu delu vodje oddelka, zato je sodišče prve stopnje utemeljeno ugodilo tožbenemu zahtevku tudi v tem delu. Potrebno pa je opozoriti, da četudi ob sklenitvi delovnega razmerja stranki nista izrecno dogovorili prav vseh del in nalog, je (bil) tožnik dolžan opravljati vsa dela in naloge, ki so ob sklenitvi delovnega razmerja sodila v okvir delovnega mesta „vodja oddelka za obdelavo življenjskih zavarovanj“. Glede na poznejši sprejem sistemizacije z določenim opisom del in nalog (katerega v pretežnem delu tožnik osporava) pa je potrebno upoštevati določilo 49. člena ZDR, ki določa, da ne glede na spremembo zakona, kolektivne pogodbe ali splošnega akta delodajalca (kamor se uvršča Pravilnik), delavec ohrani vse tiste pravice, ki so bile ugodneje določene v pogodbi o zaposlitvi (četudi faktični). Tožena stranka pa lahko skladno z določilom 2. odstavka 47. člena ZDR kadarkoli z veljavnostjo za naprej tožniku ponudi sklenitev nove pogodbe pogodbe o zaposlitvi, v kateri bo naziv delovnega mesta ter vrsta dela oziroma opis del na tem delovnem mestu spremenjen skladno z veljavnim Pravilnikom. Takšna pogodba o zaposlitvi bo seveda veljala le ob soglasju tožnika, vendar je ob tem potrebno opozoriti na primarno obveznost delavca iz 31. člena ZDR, po katerem mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi, v času in kraju, ki sta določena za izvajanje dela, upoštevaje organizacijo dela in poslovanje pri delodajalcu. Skladno z 32. členom ZDR pa mora delavec upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja.

Glede dogovora o tožnikovi plači (ob sklenitvi delovnega razmerja) pritožbeno sodišče le delno soglaša z odločitvijo sodišča prve stopnje. Iz tožnikovih plačilnih list je razvidno, da je tožnik takoj po sklenitvi delovnega razmerja v prvih treh mesecih res prejemal bruto znesek plače v višini 488.263,00 SIT. Ob dejstvu, da tožena stranka ni vedela pojasniti, zakaj je bila tožniku izplačana tolikšna plača in ne v višini, ki naj bi bila po njenih navedbah dogovorjena, je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da sta stranki 1.1.2002 sklenili delovno razmerje za osnovno plačo v tem znesku, ki je bil v prvih mesecih tožniku tudi izplačevan.

Neutemeljeno pa je sodišče prve stopnje dalje ugotovilo, da je bila tako dogovorjena tožnikova plača povišana za količnike povišanja plač, zaposlenih v RS po splošni kolektivni pogodbi za gospodarske dejavnosti in kolektivnih pogodbah na področju gospodarskih dejavnosti ter da posledično s povišanji znaša na dan vložitve tožbe 555.511,71 SIT bruto. Za takšno ugotovitev namreč ni podlage. Tožnik je v tem delu svoj zahtevek utemeljeval na podlagi količnikov povišanja plač zaposlenih v RS po splošni kolektivni pogodbi za gospodarske dejavnosti in po kolektivnih pogodbah na področju gospodarskih dejavnosti (Ur. l. RS, št. 6/02 in nadaljnji). Ti količniki temeljijo na določbi 7. člena Zakona o izvajanju dogovora o politiki plač za obdobje 2002–2004 (Uradni list RS, št. 59/02) in se nanašajo zgolj na način usklajevanja izhodiščnih plač zaposlenih po splošni kolektivni pogodbi za gospodarske dejavnosti in po kolektivnih pogodbah na področju gospodarskih dejavnosti, tožnikova plača pa ni bila dogovorjena na tej podlagi, saj je presegala izhodiščno plačo iz tarifne priloge Kolektivne pogodbe za zavarovalstvo (Ur. l. RS, št. 60//98 z aneksi). Sodišče prve stopnje v tej zvezi sicer res ni navajalo razlogov, a že iz tožbenih navedb in ostalih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je ob pravilni uporabi materialnega prava tožbeni zahtevek v tem delu neutemeljen.

Enak zaključek velja tudi za odločitev sodišča prve stopnje v 4. in 5. alineji 1. točke izreka (glede ne-dogovora o vplivu prenehanja delovnega razmerja na poplačilo predujmov, dolgov, kreditov ali posojil, dogovore o anuitetnih odplačilih ali na plačilne olajšave ter glede ne-dogovora o vplivu vsake kršitve predpisov o varnosti in zdravju pri delu na možnost izreka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi). Tudi v tem delu je sodišče prve stopnje zahtevku neutemeljeno ugodilo, čeprav za ugotovitev negativnih dejstev v smislu, da sklenjena pogodba ne vsebuje določil določene vsebine, ni imelo pravne podlage. Sodišče prve stopnje je na podlagi tožnikovega zahtevka utemeljeno ugotavljalo le, kaj sta se stranki ob sklenitvi delovnega razmerja dogovorili – torej kakšno delovno razmerje oziroma pogodbo o zaposlitvi sta (dejansko) sklenili, ne more pa biti utemeljen tudi zahtevek v smislu, česa vsega se stranki nista dogovorili. Takšen zahtevek v materialnem pravu nima podlage, zato bi ga moralo sodišče prve stopnje kot neutemeljenega zavrniti.

Na podlagi vsega navedenega je potrebno ugotoviti, da je sodišče prve stopnje kljub pravilno ugotovljenem dejanskem stanju v delu svoje odločitve zmotno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi delno ugodilo in na podlagi 4. točke 358. člena ZPP izpodbijano sodbo delno spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na del odločitve v 3. alineji 1. točke izreka (z izjemo ugotovitve, da je tožnikova osnovna plača na dan 1.1.2002 znašala 488.263,00 bruto) ter v delu, ki se nanaša na odločitev v 4. in 5. alineji 1. točke izreka sodbe, kot neutemeljeno zavrnilo.

V ostalem (vključno z odločitvijo o stroških postopka) je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Odločitev o stroških postopka na prvi stopnji je namreč pravilna kljub delni spremembi izpodbijane sodbe. Glede na odločitev pritožbenega sodišča tožnik sicer ni v celoti uspel s svojim tožbenim zahtevkom, vendar glede na naravo zavrnilnega dela ni uspel le s sorazmerno majhnim delom zahtevka, v zvezi s katerim tudi niso nastali posebni stroški (2. in 3. odstavek 154. člena ZPP v povezavi z 2. odstavkom 165. člena ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določilu 2. odstavka 154. člena ZPP v povezavi z 2. odstavkom 165. člena ZPP. Tožena stranka je s pritožbo uspela le delno in v sorazmerno majhnem delu zahtevka, v bistvenem delu pa je bil potrjen uspeh tožnika v postopku na prvi stopnji. Pritožbeno sodišče je zato odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka. Ker odgovora na pritožbo pritožbeno sodišče ni štelo za potrebnega v smislu 1. odstavka 155. člena ZPP, je odločilo, da stroške le-tega krije sam tožnik.

Ker je tožnik z revizijo uspel, je upravičen do povrnitve potrebnih stroškov revizijskega postopka, in sicer 450 točk za sestavo revizije, 9 točk (oziroma 2 %) za materialne stroške, kar upoštevaje 20 % DDV ter vrednost odvetniške točke 0,459 EUR znaša 252,82 EUR, skupaj s takso za revizijo v znesku 39,64 EUR pa 292,46 EUR. Navedene stroške mu je na podlagi 1. odstavka 154. člena ZPP dolžna povrniti tožena stranka, sama pa kot nepotrebne krije svoje stroške odgovora na revizijo (1. odstavek 155. člena ZPP).

Pritožbenih navedb, ki za odločitev v zadevi niso odločilne, pritožbeno sodišče ni presojalo oziroma se v obrazložitvi sodbe do njih ni opredeljevalo (1. odstavek 360. člena ZPP).

Pritožbeno sodišče je skladno s 5. točko 31. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/04) v povezavi z 32. členom istega zakona odločalo tudi o tem, ali v tem sporu dopustiti revizijo. V skladu s 1. odstavkom 32. člena ZDSS-1 sodišče dopusti revizijo v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločitev druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o njem še ni odločalo. Ker v konkretni zadevi ne gre za nobenega od navedenih primerov, Vrhovno sodišče RS pa je v konkretni zadevi že odločalo in zavzelo stališče, je pritožbeno sodišče sklenilo, da se revizija ne dopusti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.