VDS Sodba in sklep Pdp 1218/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-11-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

javni uslužbenec - premestitev - kraj opravljanja dela

Ker kraj opravljanja dela po premestitvi od kraja, kjer je tožnik delal pred tem, ni oddaljen več kot 70 kilometrov in ker vožnja z javnim prevozom med tema krajema (v katero ni mogoče šteti časa čakanja na prevoz) ne traja več kot eno uro, je premestitev zakonita.

Pritožbi tožene stranke se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se glasi :

„ Zavrne se tožbeni zahtevek, ki se glasi:

„Sklep tožene stranke z dne 13. 12. 2006 in v zvezi s tem sklep Vlade RS, Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja z dne 17. 1. 2007 o razporeditvi tožnika na ..., na delovno mesto višjega policista – kriminalista s 1. 1. 2007 se razveljavita.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka, hkrati z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 378,67 EUR, v 8 dneh pod izvršbo.““

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 175,57 EUR, v 8 dneh pod izvršbo. Stroške odgovora na pritožbo krije tožeča stranka sama.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo sklep tožene stranke z dne 13. 12. 2006 in sklep Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja z dne 17. 1. 2007 o razporeditvi tožnika na ... na delovno mesto višjega policista – kriminalista s 1. 1. 2007 ter odločilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka skupaj v višini 572,65 EUR, v 8 dneh, po preteku tega roka pa tečejo zakonske zamudne obresti do plačila.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se pritožuje tožena stranka po zakonitem zastopniku zaradi zmotne uporabe materialnega prava po 3. točki prvega odstavka 338. člena ZPP in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek kot neutemeljen stroškovno zavrne, tožeči stranki pa naloži povračilo pravdnih stroškov in stroškov pritožbe v 8 dneh od vročitve sodbe sodišča druge stopnje, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in jo vrne prvostopenjskem sodišču v ponovno odločanje, pri čemer so stroški te pritožbe nadaljnji pravdni stroški. Po prepričanju tožene stranke je sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo Kolektivno pogodbo za negospodarske dejavnosti (KPND), saj je v splošnih določbah, ki ureja njeno veljavnost, določeno, da velja za državne organe (kamor se šteje tudi delodajalec tožeče stranke) le, če posamezna vprašanja, ki jih ureja, niso drugače urejena z zakonom. Že na prvi pogled je ureditev v ZJU podrobnejša in drugačna od ureditve v KPDN, celo več, v KPDN določene materije, ki je urejena v ZJU, sploh ne obravnava, če pa jo, pa ne tako podrobno kot je ta v ZJU. Ob pravilni uporabi 2. člena KPND, ki ureja njeno stvarno veljavnost, bi moralo sodišče prve stopnje kot materialni predpis uporabiti le ZJU, ne pa tudi KPND.

Pooblaščenec tožeče stranke je vložil odgovor na pritožbo, v katerem prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrne kot neutemeljeno, pri čemer naj se štejejo stroški tožeče stranke za odgovor na pritožbo kot nadaljnji pravdni stroški.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah s pritožbo uveljavljenega pritožbenega razloga napačne uporabe materialnega prava, na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 – 52/2007 – ZPP) pa je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje tudi glede bistvenih kršitev pravil postopka navedenih v citirani zakonski določbi in pri navedenem preizkusu ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobene take bistvene kršitve pravil postopka, je pa na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo. Zato je s pritožbo uveljavljen pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava podan.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je potrebno pri premestitvi tožnika iz Tržiča na Jesenice upoštevati 149. člen Zakona o javnih uslužbencih (Ur. l. RS, št. 56/02,113/025, 33/07 - v nadaljevanju – ZJU). Pravilno se je sodišče prve stopnje postavilo tudi na stališče, da citirano zakonsko določbo ni potrebno uporabljati v povezavi z Uredbo o povračilu stroškov prevozov na delo in z dela javnim uslužbencem in funkcionarjem v državnih organih (Ur. l. RS, št. 95/2006), saj se ta uredba nanaša le na povračilo stroškov prevoza, ne pa na pogoje premestitve po 149. členu ZJU. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno zaključilo, da je določba 149. člena ZJU jasna in da kot kriterij dopustnosti premestitve določa le čas vožnje z javnim prevozom in da je ni mogoče razlagati tako, da se v vožnjo z javnim prevozom šteje še čas čakanja na prevoz. Z navedenimi pravnimi zaključki sodišča prve stopnje soglaša tudi pritožbeno sodišče.

Napačno pa je sodišče prve stopnje ocenilo, da je treba pri presoji zakonitosti tožnikove premestitve upoštevati 24. člen Kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti – KPND (Ur. l. RS, št. 18/91 – 67/207), po katerem je treba za zakonitost razporeditve iz kraja v kraj upoštevati tudi pot na delo in z dela, torej pot od kraja, kjer delavec prebiva in ne kraja opravljanja dela. Po 4. odstavku citiranega člena kolektivne pogodbe delavca ni mogoče brez njegove privolitve razporediti v zavod v drugem kraju, če se z delom v drugem kraju bistveno poslabšajo možnosti za varstvo in šolanje otrok, prevoz, stanovanjski in drugi življenjski pogoji delavca in njegove družine, ali če razporeditev lahko vpliva na bistveno poslabšanje delavčevega zdravja, ali če pot na delo in z dela traja v normalnih okoliščinah z javnimi prevoznimi sredstvi več kot dve uri, za mater delavko z otrokom do treh let starosti pa več kot eno uro. Po 2. členu citirane kolektivne pogodbe, ki določa njeno stvarno veljavnost, veljajo določbe te kolektivne pogodbe, vključno z določbo o razporejanju iz kraja v kraj, za vse zaposlene v javnem sektorju, za zaposlene v državnih organih pa le, če posamezna vprašanja niso z zakonom drugače urejena. Ker zakon v drugem odstavku 149. členu ZJU določa pogoje za zakonito razporeditev iz kraja v kraj drugače in sicer določa, da premestitev na drugo delovno mesto zaradi delovnih potreb ni možna le, če je nov kraj opravljanja dela od dotedanjega kraja opravljanja dela oddaljen več kot 70 kilometrov oziroma več kot eno uro vožnje z javnim prevozom, bi moralo sodišče prve stopnje pri presoji zakonitosti tožnikove razporeditve upoštevati določbo o stvarni veljavnosti kolektivne pogodbe in odločiti le na podlagi zakonske ureditve, na kar pravilno opozarja tudi pritožba tožene stranke. Zakon veže oddaljenost od kraja opravljanja dotedanjega dela in ne kraja bivanja. Zakonski kriterij dopustnosti premestitve pa tudi določa le čas vožnje z javnim prevoznim sredstvom, v katero se ne šteje čas čakanja na prevoz. Bistveno za presojo zakonitosti tožnikove razporeditve iz kraja v kraj je torej izpolnitev pogojev določenih v 149. členu ZJU in ne v KPND. Ker v konkretnem primeru nov kraj opravljanja dela od prejšnjega kraja opravljanja dela ni oddaljen več kot 70 kilometrov (razdalja med ... in ... znaša po najkrajši poti 23 kilometrov), je sodišče prve stopnje v konkretnem primeru presojalo le obstoj drugega zakonskega pogoja za zakonitost razporeditve iz kraja v kraj in sicer trajanje vožnje z javnim prevoznim sredstvom. Ugotovilo je, da iz voznega reda izhaja, da je za relacijo od postajališča ... do ... in potem od ... do ...potrebno manj kot eno uro vožnje z javnim prevoznim sredstvom. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da vožnja z javnim prevozom, v katero pa po oceni pritožbenega sodišča ni mogoče šteti časa čakanja na prevoz po 24. členu KPND, ne traja več kot eno uro, je sporna razporeditev v skladu z drugim odstavkom 149. člena ZJU in zato tudi zakonita.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in na podlagi 4. točke 358. člena ZPP izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek stroškovno zavrnilo, saj je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje ugotovilo vsa pravno odločilna dejstva, vendar pa je na tako ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo,

Takšna odločitev pa tudi pomeni, da tožnik v tem sporu ni uspel, zaradi česar je v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, pritožbeno sodišče na podlagi 165. člena ZPP odločilo, da tožnik trpi sam svoje stroške postopka, tako pred sodiščem prve kot sodiščem druge stopnje.

Ker pa v konkretnem sporu ne gre spor v zvezi s sklenitvijo oziroma prenehanjem delovnega razmerja, v katerem po 5. odstavku 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS-1 (Ur. l. RS, št. 2/2004) delodajalec trpi sam svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, ampak za spor v zvezi z zakonitostjo razporeditve, je tožnik glede na to, da v sporu ni uspel, dolžan toženi stranki povrniti utemeljeno priglašene stroške postopka nastale v postopku pred sodiščem prve in druge stopnje. Pritožbeno sodišče jih je odmerilo v skladu z Odvetniško tarifo (Ur. l. RS, št. 67/2003) in toženi stranki priznalo 300 točk za odgovor na tožbo, 225 točk za pripravljalni spis in 300 točk za zastopanje na obravnavi dne 4. 7. 2007, kar ob vrednosti točke 0,459 EUR znaša 378,67 EUR. Tožnik je dolžan toženi stranki glede na njen uspeh v pritožbenem postopku povrniti tudi pritožbene stroške v višini 175,57 EUR (375 točk za pritožbo in 2% izdatkov za stranko po 2. odstavku 13. člena Ot.).

V konkretnem primeru ne gre za tak individualni delovni spor, v katerem je revizija po kavzalnem kriteriju v 31. členu ZDSS-1 izrecno dovoljena, zato je pritožbeno sodišče v skladu s 5. točko 31. člena ZDSS-1 in 32. členom istega zakona moralo odločati tudi o tem, ali se revizija dopusti. V skladu s prvim odstavkom 32. člena ZDSS-1 sodišče druge stopnje dopusti revizijo le v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

V konkretni zadevi gre za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, o katerem vrhovno sodišče doslej še ni imelo priložnosti, da se glede tega pravnega vprašanja opredeli, zato je pritožbeno sodišče ocenilo, da je treba dopusti revizijo.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 149, 149/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.