VDS sodba in sklep Pdp 1318/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-09-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti - neizpolnjevanje pogojev za opravljanje dela - ravnatelj - razrešitev

Ker je bila tožnica utemeljeno razrešena zaradi nezakonitega ravnanja v zvezi z neupoštevanjem pravil in postopkov pri javnih naročilih in razpisih delovnih mest, kar je povzročilo, da ni več izpolnjevala pogojev za opravljanje dela oziroma funkcije ravnatelja, ji je tožena stranka zakonito redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del (točki I in II izreka) sodbe sodišča prve stopnje.

Revizija glede odločitve o tožbenem zahtevku na odpravo (pravilno: razveljavitev) sklepov tožene stranke (točka I/1 izreka) se ne dopusti.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da se odpravijo odločbe tožene stranke in sicer sklep z dne 21. 8. 2003 št. 760/2003, popravni sklep z dne 8. 10. 2003, št. 758/2003 in ugotovitveni sklep z dne 8. 10. 2003 št. 75912003 (pravilno: 759/2003) in da je tožena stranka dolžna povrniti tožnici stroške te pravde, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje do plačila, v 15 dneh pod izvršbo (točka I izreka). Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 10. 9. 2003, št. 681/2003, na ugotovitev, da tožnici na podlagi te odpovedi delovno razmerje pri toženi stranki na delovnem mestu ravnateljice dne 1. 9. 2003 ni prenehalo in še traja, na reintegracijo in reparacijo ter plačilo stroškov postopka (točka II izreka). Odločilo je, da tožena stranka in intervenient na strani tožene stranke, to je Republika Slovenija, krijeta sami svoje pravdne stroške (točka III izreka).

Zoper zavrnilni del (točki I in II izreka) navedene sodbe se pritožuje tožeča stranka zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava ter bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenim zahtevkom ugodi, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. V pritožbi navaja, da sta se pri toženi stranki zoper tožnico vodila dva postopka in sicer postopek redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove in postopek razrešitve tožnice z delovnega mesta ravnateljice. Tožnica je uveljavljala nezakonitost obeh postopkov, ker nista bila vodena v skladu z določili Zakona o delovnih razmerjih in Zakona o zavodih. Odločitev tožene stranke o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi je bila tožnici vročena 15. 9. 2003. Iz obrazložitve odpovedi izhaja, da je bila tožnica 21. 8. 2003 s soglasjem Ministrstva za šolstvo, znanost in šport, ki je bilo izdano 29. 8. 2003, razrešena s funkcije ravnateljice. Tožnica z razrešitvijo do vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi, to je do 15. 9. 2003, ni bila seznanjena. Odpoved pogodbe o zaposlitvi je tako že iz tega razloga nezakonita, saj bi moral biti tožnici predhodno vročen sklep o razrešitvi z ustreznim pravnim poukom. V času vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnica še ni bila razrešena kot ravnateljica in torej ni obstajal razlog za odpoved. Sklepi tožene stranke o razrešitvi, popravni sklep o razrešitvi in ugotovitveni sklep o razrešitvi so bili namreč tožnici vročeni šele 8. 10. 2003, to pa pomeni, da je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožnici, ne da bi v tem času že obstajali utemeljeni razlogi za odpoved. Sodišče prve stopnje je torej v tem delu napačno uporabilo materialno pravo, saj ni pravilno upoštevalo določil 88. člena Zakona o delovnih razmerjih.

Nadaljnjo kršitev postopka redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi vidi pritožba tudi v tem, da tožnici ni bil omogočen zagovor v skladu z določbo 83. člena ZDR. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da zagovor ni bil potreben, saj ne bi mogel spremeniti dejanskega stanja. Po stališču pritožbe je bil zagovor potreben, saj bi tožnica med ostalim v zagovoru lahko opozorila, da ni seznanjena s postopkom razrešitve z delovnega mesta ravnateljice.

Po stališču pritožbe so bile v postopku izdaje izpodbijane sodbe storjene tudi bistvene kršitve določb pravdnega postopka, saj sodbe v delu, ki se nanaša na redno odpoved pogodbe o zaposlitvi ni možno preizkusiti. Sodišče prve stopnje zgolj povzema navedbe tožene stranke in ne daje utemeljitve, kako je lahko zakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki je bila tožnici vročena pred sprejemom odločitve o razrešitvi oz. celo pred uvedbo postopkov o razrešitvi. Sodišče prve stopnje je zmotno ugotovilo tudi dejansko stanje glede uvedbe postopka razrešitve. Tožnica je bila šele s strani odvetnika X, ki je prisostvoval seji sveta šole obveščena, da je bila podana pobuda za začetek postopka razrešitve. To pa še ne pomeni, da je bila tožnica obveščena o razlogih za njeno razrešitev in bi o očitanih kršitvah lahko podala svoj zagovor. Na ta način je bila tožnici kršena pravica do zagovora tudi v postopku razrešitve. Kako je sodišče prve stopnje prišlo do ugotovitve, da je imela tožnica v postopku razrešitve možnost zagovora, v pritožbi ni jasno. Navedena ugotovitev sodišča je v nasprotju z listinsko dokumentacijo v spisu, saj tožena stranka ni predložila dokumenta, iz katerega bi bilo razvidno, da je tožnica v postopku razrešitve podala svoj zagovor. Zgolj navedbe tožnice z dne 9. 7. 2007, ko je na pomanjkljivo pobudo sveta šole podala svoje mnenje, še ne morejo šteti kot njen zagovor. Tožena stranka tudi ni predložila dokazila, da je vabila tožnico na sejo sveta šole z dne 21. 8. 2003. Nasprotna ugotovitev sodišča prve stopnje je zmotna. Prav tako je pravno zmotno stališče sodišča prve stopnje, da tožnica s tem, ko je podpisala novo pogodbo o zaposlitvi pri toženi stranki, ne more zahtevati razveljavitve sporne odpovedi, ker veljavnosti nove pogodbe o zaposlitvi ne izpodbija. Sodišče prve stopnje se v zvezi s tem sklicuje na sodno prakso, vendar ne navaja sodnih odločb, ki bi potrjevale navedeno stališče. Sodna praksa je namreč ravno drugačna, kot npr. sodba VDSS, opr. št. Pdp 182/2006.

Sodišče prve stopnje je povsem zmotno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z zakonitostjo tožničine razrešitve in je napačno uporabilo materialne predpise. Razlogi za razrešitev niso utemeljeni, predvsem pa lahko kršitve, katere je tožnica priznala, obravnavamo kot inštitut neznatnih kršitev, ki niso imele negativnega vpliva na poslovanje zavoda. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo navedb tožnice, da je kot ravnateljica poslovala na način, kot so poslovali njeni predhodniki, da je bil svet šole s takim načinom poslovanja seznanjen in je tožnici za njeno vodenje dajal nadpovprečne ocene.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, pri tem ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, tudi ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno je uporabilo materialno pravo. Zato pritožbeno sodišče sprejema dejanske in pravne razloge iz izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so bistvene, pa dodaja:

Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka izvedla postopek razrešitve tožnice z delovnega mesta ravnateljice X, kot javnega zavoda, ki opravlja javno službo, v skladu z določbami Zakona o zavodih (Ur. l. RS, št. 12/91 in nasl., v nadaljevanju: ZZ) in Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (Ur. l. RS, št. 12/96 in nasl., v nadaljevanju: ZOFVI). V spornem obdobju veljavni ZZ je glede razrešitve direktorja zavoda, oz. v obravnavanem sporu tožnice kot ravnateljice tožene stranke opredelil razloge za razrešitev v svojem 38. členu, v povezavi z določbo 18. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (Ur. l. RS, št. 64/2001 - ZOFVI-A), ki je spremenil do 14. 12. 2001 veljavni 59. člen ZOFVI. Tako je po 3. alinei 2. odstavka 38. člena ZZ pristojni organ dolžan razrešiti direktorja, če le-ta pri svojem delu ne ravna po predpisih in splošnih aktih zavoda ali neutemeljeno ne izvršuje sklepov organa zavoda ali ravna v nasprotju z njimi, po 4. alineji 2. odstavka 38. člena ZZ pa je direktor lahko razrešen, če s svojim nevestnim ali nepravilnim delom povzroči zavodu večjo škodo ali če zanemarja ali malomarno opravlja svoje dolžnosti tako, da nastanejo ali bi lahko nastale hujše motnje pri opravljanju dejavnosti zavoda. Po 3. odstavku 38. člena ZZ mora pristojni organ pred sprejemom sklepa o razrešitvi seznaniti direktorja z razlogi za razrešitev in mu dati možnost, da se o njih izjavi.

Svet šole je kot pristojni organ pri toženi stranki na svoji seji 3. 7. 2003 sprejel sklep (priloga A2), da se uvede postopek razrešitve tožnice kot ravnateljice, iz razlogov po 3. in 4. alinei 2. odstavka 38. člena ZZ, ki so v zapisniku te seje tudi podrobneje opredeljeni. Tožnica je bila z očitanimi kršitvami seznanjena, dana ji je bila možnost, da se o njih izjavi (3. odstavek 38. člena ZZ), kar je storila s pisno izjavo dne 9. 7. 2003 (priloga B19). Svet šole je navedeno tožničino izjavo obravnaval na seji 21. 8. 2003 (priloga B21), na seji je bil sprejet sklep o tožničini razrešitvi potem, ko bo dal svoje soglasje tudi pristojni minister za šolstvo, znanost in šport (sklep sveta šole z dne 21. 8. 2003 - priloga B5, soglasje ministra za šolstvo, znanost in šport z dne 29. 8. 2003 - priloga B4).

Neutemeljeno je stališče pritožbe, da tožnici v postopku razrešitve ni bila dana možnost zagovora. Že citirana določba 3. odstavka 38. člena ZZ je glede tega jasna. Tožena stranka je bila dolžna tožnico seznaniti z razlogi za razrešitev, torej z očitanimi kršitvami, v smislu 3. in 4. alinee 2. odstavka 38. člena ZZ in ji dati možnost, da se o tem izjavi. Tožena stranka je eno in drugo obveznost izpolnila, tožnica se je o kršitvah izjavila. Zaradi tega so brezpredmetne pritožbene navedbe o tem, da z razlogi za razrešitev ni bila obveščena s strani tožene stranke, ampak s strani njenega odvetnika X, da ni imela možnosti zagovora in da je razrešitev nezakonita tudi zaradi tega, ker na sejo sveta šole 21. 8. 2003 ni bila vabljena. Niti ZOFVI niti ZZ namreč nimata določbe, po kateri bi bila obvezna navzočnost tožnice na seji pristojnega organa, ko odloča o razrešitvi.

Tudi glede razlogov za razrešitev tožnice pritožba neutemeljeno uveljavlja, da (razlogi) niso obstajali, tiste kršitve, ki jih je tožnica priznala pa je šteti kot tako nepomembne, da niso imele negativnega vpliva na poslovanje zavoda, sicer pa je tožnica poslovala tako, kot njeni predhodniki. Svet šole je bil s takim poslovanjem tožnice seznanjen, dajal ji je nadpovprečne ocene.

Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku zaključilo, da so bili razlogi za razrešitev tožnice utemeljeni in je svojo odločitev v obrazložitvi izpodbijane sodbe tudi ustrezno utemeljilo. Pritožbeno sodišče se z razlogi za tako odločitev strinja. Pritožbeno sklicevanje, da gre za neznatne kršitve in na enako poslovanje tožničinih predhodnikov ter predhodne pozitivne ocene tožničinega poslovanje ne more biti uspešno. Tožnica je bila kot ravnateljica šole dolžna skrbeti za pozitivno in zakonito poslovanje. V tem smislu je bila njena odgovornost kot zakonite zastopnice zavoda opredeljena že v samem zakonu (31. člen ZZ). Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov utemeljeno ugotovilo tožničino nezakonito ravnanje v zvezi z neupoštevanjem pravil in postopkov pri javnih naročilih in na nepravilnosti pri razpisu za zasedbo delovnega mesta, za katerega izbrani kandidat ni izpolnjeval pogojev, kar vse predstavlja razrešitvene razloge v smislu 3. in 4. alinee 2. odstavka 38. člena ZZ. Na tej podlagi je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek na odpravo (pravilno: razveljavitev) sklepov tožene stranke, ki se nanašajo na tožničino razrešitev kot ravnateljice šole.

Tožena stranka je po prejemu soglasja ministra za šolstvo, znanost in šport k tožničini razrešitvi kot ravnateljici šole in po ugotovitvi, da tožnici preneha mandat 31. 8. 2003, dne 10. 9. 2003 izdalo odločbo št. 681/2003 (priloga A4), po kateri se tožnici redno odpoveduje pogodbo o zaposlitvi z dne 1. 9. 1992, iz razloga po 2. alinei 1. odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl. - ZDR), z istočasno ponudbo sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi na delovnem mestu učitelja razrednega pouka. Iz izvedenih dokazov izhaja (priloga B76), da sta stranki novo pogodbo o zaposlitvi sklenili za čas od 1. 9. 2003 dalje, za nedoločen čas, na delovnem mestu učitelj razrednega pouka. Gre torej za situacijo, kot jo opredeljuje 90. člen ZDR (odpoved s ponudbo nove pogodbe). V takem primeru ima delavec, ki sprejme ponudbo za ustrezno zaposlitev za nedoločen čas, pravico izpodbijati pred pristojnim sodiščem utemeljenost odpovednega razloga (2. odstavek 88. člena ZDR), v roku iz 3. odstavka 204. člena ZDR. To pa pomeni, da je v takem primeru sodno varstvo, kot je opredeljeno v 3. odstavku 204. člena ZDR, bistveno zoženo le na presojo obstoja utemeljenega odpovednega razloga (o tem npr. sodba in sklep VS RS, št. VIII Ips 194/2006 in sodba VS RS, št. VIII Ips 232/2006). Zaradi tega se pritožbeno sodišče ni opredeljevalo do pritožbenih navedb, ki se ne nanašajo na opisani obseg sodnega varstva v primeru odpovedi s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnica sprejela. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bil odpovedni razlog utemeljen, saj je bila tožnica predhodno razrešena kot ravnateljica šole, mandat ji je potekel 31. 8. 2003, kar pomeni, da od tega datuma dalje dela ravnateljice ni mogla več opravljati. Odpovedni razlog iz 2. alinee 1. odstavka 88. člena ZDR (neizpolnjevanja pogojev za opravljanje dela ravnateljice) je bil utemeljen, zato je prvostopno sodišče pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek na razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi, na reintegracijo in reparacijo. Pri tem je zavzelo pravilno stališče, da ima delavec v primeru, ko sprejme ponudbo delodajalca in podpiše novo pogodbo o zaposlitvi, v delovnem sporu pa se ugotovi neutemeljenost odpovednega razloga, le (morebitne) odškodninske zahtevke.

Zmotno je stališče pritožbe, ko uveljavlja, da bi morala tožena stranka tožnici najprej vročiti sklep o razrešitvi, kar bi lahko služilo kot pravna podlaga za (kasnejšo) odpoved pogodbe o zaposlitvi, s ponudbo nove pogodbe. Tožena stranka je tožnici podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi 1. 9. 2003, potem, ko je na podlagi svojega sklepa o razrešitvi tožnice s funkcije ravnateljice in sprejetega soglasja ministra Republike Slovenije za šolstvo, znanost in šport ugotovila, da tožnica (zaradi razrešitve) ne izpolnjuje več pogojev za nadaljnje opravljanje dela oz. funkcije ravnateljice, kar predstavlja utemeljen odpovedni razlog iz 2. alinee 1. odstavka 88. člena ZDR. Tožnici je potekel mandat ravnateljice 31. 8. 2003, citirani odpovedni razlog je bil s tem podan in na to dejstvo ne more vplivati okoliščina, kdaj je bila tožnici vročena posamezna odločitev tožene stranke. Vsekakor je tožnica lahko uveljavljala sodno varstvo tako zoper odločitev o njeni razrešitvi, kot zoper podano redno odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove.

Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (člen 353 ZPP), saj je ugotovilo, da niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi, pa tudi ne tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Ker odločitev, ki se nanaša na tožbeni zahtevek na odpravo (razveljavitev) sklepov tožene stranke o razrešitvi tožnice ne spada med tiste spore, v katerih je revizija dovoljena že na podlagi 1. do 4. točke 31. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/04, 10/04 - ZDSS-1), je bilo potrebno po določbi 5. točke 31. člena ZDSS-1 in 32. člena istega zakona odločati o tem, ali se revizija dopusti. V skladu s 1. odstavkom 32. člena ZDSS-1 dopusti sodišče revizijo le v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o njem še ni odločalo. Ker v konkretni zadevi ne gre za nobenega izmed navedenih primerov, je pritožbeno sodišče sklenilo, da revizije ne dopusti.

ZZ člen 38,  38/2,  38/2-3.  ZOFVI člen 59.  ZDR člen 88,  88/1,  88/1-2,  88,  88/1,  88/1-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.