VDS sodba in sklep Pdp 603/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-10-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodbena kazen - nezakonito prenehanje delovnega razmerja - pogodba o zaposlitvi za določen čas - transformacija

Ker je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo zaradi poteka pogodbe o zaposlitvi za določen čas, s pravnomočno sodbo pa je bilo razsojeno, da se je pogodba o zaposlitvi za določen čas transformirala v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, je njen tožbeni zahtevek za plačilo pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (2. točka).

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici obračunati regres za letni dopust za leta 2005, 2006 in 2007 v višini 667,67 EUR za posamezno leto, odvesti predpisani davek in izplačati neto znesek 560,84 EUR za posamezno leto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. v posameznem letu do plačila (1. točka). V nadaljevanju je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati znesek 1.616,50 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26. 11. 2007 do plačila iz naslova pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja (2. točka). Prav tako je sodišče toženi stranki naložilo v plačilo znesek 365,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2007 do plačila iz naslova jubilejne nagrade za 10 let dela pri toženi stranki (3. točka). Posledično navedenemu je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati stroške postopka v znesku 636,94 EUR na transakcijski račun pooblaščenca v osmih dneh od prejema sodne odločbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila. Odločilo je, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka.

Tožena stranka je vložila pravočasno pritožbo iz vseh razlogov po določilih 1. odstavka 338. člena ZPP ter pritožbenemu sodišču predlagala, da pritožbi zoper sodbo v izpodbijanem delu, to je glede odločitve o pogodbeni kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ugodi ter tožbeni zahtevek tožnice v tem delu zavrne, tožnici pa naloži v plačilo stroške postopka. Navajala je, da je sodišče prve stopnje tožnici napačno prisodilo pogodbeno kazen zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja na podlagi določb SKPgd, saj je le-ta prenehala veljati z dnem 1. 7. 2006. Sodba, s katero je bilo ugotovljeno, da ima tožnica sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas, pa je postala pravnomočna septembra 2007, to je s prejemom sodbe Višjega delovnega in socialnega sodišča. Kolektivna pogodba dejavnosti določil o pogodbeni kazni tudi ne vsebuje, prav tako tožnica plačila po kolektivni pogodbi dejavnosti ni niti zahtevala. Čas, ki je odločilen o tem, ali je posameznik upravičen do pogodbene kazni, je trenutek pravnomočnosti sodbe. Ker SKPgd v času, ko je postala sodba, s katero je bilo ugotovljeno, da ima tožnica sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas, pravnomočna, ni več veljala, je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, saj ni bilo več pravne podlage za plačilo pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Prav tako je navajala, da tudi sicer v konkretnem primeru niso podani pogoji za izplačilo pogodbene kazni ali pavšalne odškodnine, saj je le-ta predvidena za primer nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, in sicer za primere, ko delodajalci delavcem na nezakonit način odpovedo delovno razmerje, in sicer v primeru neobstoja resnih in neutemeljenih razlogov prenehanja delovnega razmerja. Predmet konkretnega delovnega spora pa ni bilo ugotavljanje nezakonitih oziroma neutemeljenih pogojev prenehanja delovnega razmerja, ampak je šlo za vprašanje obstoja vrste pogodbe o zaposlitvi, in sicer ali gre za pogodbe o zaposlitvi za določen čas oziroma za pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Gre za transformacijo pogodbe o zaposlitvi, kar je bilo odločeno s pravnomočno sodbo sodišča. Tožena stranka je priglasila pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 73/2007 - ZPP - UPB3) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in je na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Sodišče prve stopnje je v postopku ugotovilo, da med strankama višine tožbenih zahtevkov tako iz naslova regresa za letni dopust, jubilejne nagrade in tudi pogodbene kazni niso sporne, sporna pa je sama višina denarnih terjatev. Sodišče prve stopnje je tožnici prisodilo pogodbeno kazen zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja na podlagi določil Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPgd - Ur. l. RS, št. 40/97 s sprem.), ki v 28. členu ureja pogodbeno kazen za nezakonito prenehanje delovnega razmerja in določa, da v primeru nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, ki je ugotovljeno s pravnomočno odločbo, delodajalec dolžan delavcu poleg plače, ki bi jo prejel, če bi delal, izplačati najmanj tri povprečne plače delavca v zadnjih mesecih dela. S sodbo sodišča prve stopnje pod opr. št. Pd 98/2005 z dne 20. 6. 2005 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 1154/2006 z dne 13. 9. 2006 je bilo pravnomočno odločeno, da obstoji delovno razmerje tožnice pri toženi stranki na delovnem mestu pomožni delavec ter da ji delovno razmerje dne 31. 3. 2005 ni prenehalo. Tako je tožena stranka tožnico z dnem 1. 4. 2005 ponovno prijavila v zavarovanje in ji vpisala delovno dobo v delovno knjižico.

Pritožbeno sodišče glede na podane pritožbene ugovore toženi stranki pojasnjuje, da je sicer res, da je SKPgd prenehala veljati z dnem 1. 7. 2006, vendar je to za rešitev zadeve irelevantno, saj za odločitev o tem, ali je tožnici pogodbena kazen zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pripadala, ni bistveno, kdaj je postala odločitev o nezakonitem prenehanju pravnomočna (v konkretnem primeru v septembru 2007), to je s prejemom sodbe Višjega delovnega in socialnega sodišča, pač pa je bistveno, kdaj je tožnici nezakonito prenehalo delovno razmerje, kar pa je bilo v postopku ugotovljeno, da je bilo to z dnem 31. 3. 2005, to je nedvomno v času veljavnosti SKPgd, ki je pričela veljati v letu 1997 in je veljala vse do junija 2006, torej v času prenehanja delovnega razmerja tožnici. Pri navedenem vprašanju je potrebno tudi ločiti, kdaj je tožnica lahko zahtevala plačilo odškodnine oziroma pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Pogoj je namreč pravnomočna odločba o nezakonitem prenehanju delovnega razmerja, ki pa je bila izdana dne 23. 9. 2006, torej do navedenega dne pogodbena kazen ni zapadla v plačilo in je tožnica niti ne bi mogla uspešno sodno uveljavljati.

Prav tako ni mogoče upoštevati pritožbenega ugovora tožene stranke, da pri tožnici ni šlo za nezakonito odpoved pogodbe o zaposlitvi, pač pa za transformacijo delovnega razmerja iz določenega v nedoločen čas, zaradi česar naj ne bi bila podana pravna podlaga za izplačilo navedene odškodnine. Pritožbeno sodišče v zvezi z navedenim toženi stranki pojasnjuje, da je tožnici tudi nezakonito prenehalo delovno razmerje s tem, ko ji je prenehalo (nezakonito) s potekom pogodbe o zaposlitvi za določen čas, za katero pa je sodišče s pravnomočno sodno odločbo ugotovilo, da se je pogodba o zaposlitvi transformirala iz določenega v nedoločen čas. Tako je pravni temelj za plačilo pogodbene kazni iz 28. člena SKPgd nedvomno bil podan.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (2. točka) zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo imelo podlago v določilih 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspela. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP.

Pritožbeno sodišče je v skladu s 5. točko 31. člena in v zvezi z 32. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS št. 2/2004, 10/2004) odločalo o tem, ali dopusti revizijo. Ker gre za denarni zahtevek, ki ne dosega revizijskega minimuma 4.172,93 EUR, revizija po določbah ZPP v tem delu ni dovoljena (2. odstavek 367. člena ZPP). Lahko pa jo pritožbeno sodišče dopusti. Po 1. odstavku 32. člena ZDSS-1 pritožbeno sodišče lahko dopusti revizijo v primerih, ki niso zajeti v 1. do 4. točki 31. člena ZDSS-1, če je od vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju (1. alinea 1. odstavka 32. člena ZDSS-1), ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo (2. alinea 1. odstavka 32. člena ZDSS-1). Po oceni pritožbenega sodišča v sporni zadevi ne gre za nobenega od naštetih primerov, zato se revizija ne dopusti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.