VDSS sodba Pdp 1466/2006
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-09-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga - krivda - dokazno breme

Tožnik ni izpolnil svoje delovne obveznosti, zaradi česar mu je tožena stranka redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz krivdnega razloga. Dokazno breme, da krivda za neizpolnitev nalog ni bila na njegovi strani, je bila na tožniku, saj se izraža kot subjektivni odnos storilca do kršitve, kar lahko izkaže le storilec (tožnik) sam. Ker iz izvedenih dokazov izhaja, da je bil tožnik očitano nalogo sposoben opraviti in da se je svojih obveznosti zavedal, kot tudi posledic svojega ravnanja, je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga zakonita.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga z dne 27.10.2003 in za izplačilo nadomestila plače v bruto znesku mesečno po 407.907,20 SIT z odvodom davkov in prispevkov ter zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto zneskov od vsakega 8. dne v mesecu za pretekli mesec od decembra 2003 do vrnitve nazaj na delo. Odločilo je, da krije vsaka stranka svoje stroške postopka.

Zoper sodbo se pritožuje tožnik, ki uveljavlja vse pritožbene razloge. Navaja, da je pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto vodja projekta sklenil 21.4.2003. Pogodbene obveznosti pa naj bi kršil v času od 16.12.2002 do 1.3.2003, torej v času, ko ta sploh še ni bila sklenjena in tudi sklep o razporeditvi na to delovno mesto še ni bil pravnomočen. Tožniku, ki se mu očita kršitev pogodbenih in drugih obveznosti, bi morala tožena stranka dokazati, da je to storil naklepoma ali iz hude malomarnosti. Ugotovljeno pa je bilo le, da ni izdelal projektov, za katere je bil zadolžen. Sodišče prve stopnje je zavzelo zmotno stališče, da bi moral tožnik dokazati, zakaj delovnih nalog ni opravil. Za prvo nalogo je pripravil obsežno, 65 strani dolgo obrazložitev, za katero tožena stranka ne pojasni, zakaj ni zadovoljiva. Pri drugi pa je šlo za inovacijo postopka, ki se je v letu 2002 šele uvajal v proizvodnjo, torej ni bilo nobenih podatkov, na podlagi katerih bi se lahko že popravljalo. Niti pokazalo se še ni, kakšne pomanjkljivosti ima. Projekti so bili tožniku naloženi iz šikanoznih razlogov. Pritožba očita sodišču prve stopnje absolutno bistveno kršitev določb postopka, ker v vsem postopku ni bilo niti besede o tožnikovi krivdi, torej malomarnosti ali naklepu, sodišče prve stopnje pa v tej smeri tudi ni izvajalo dokazov. Ni tudi jasno, katero določilo pogodbe o zaposlitvi naj bi tožnik kršil. Zato ni dokazan resen razlog za odpoved, kar zahteva od delodajalca tako Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002), kot Konvencija MOD št. 158. Sodišče prve stopnje se tudi ni ukvarjalo s  tem, da je bil postopek zoper tožnika sprožen po izteku objektivnega roka. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do tega, kdaj je do kršitve prišlo in ni upoštevalo, da so bile naloge nedefinirane in da zanje tožnik niti ni bil usposobljen, kot tudi ne, da je bil tožnik v bolniškem staležu, da je star 52 let, pri toženi stranki zaposlen 33 let in da je sindikat nasprotoval odpovedi. Ni nepomembna tudi izpoved priče M., ki je povedal, da nekdo brez izkušenj na področju pripravljanja projektov, zadolžitve ne bi mogel opraviti, vsaj ne brez sodelavcev. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo zahtevku ali razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da je bistvena pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnik do 30.9.2003 projektov ni izdelal, za kar ni bilo nobenih objektivnih razlogov. Naloga mu je bila jasna, posledic, ker ni bila opravljena, pa se je zavedal. Pritožbene navedbe so v nasprotju z izvedenimi dokazi, zato predlaga zavrnitev pritožbe.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pritožba ne konkretizira, katere bistvene kršitve naj bi zagrešilo sodišče prve stopnje. Ob preizkusu po uradni dolžnosti pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni zagrešilo nobene bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena ZPP. Tudi dejansko stanje je popolno ugotovljeno in materialno pravo pravilno uporabljeno.

Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ker ni izdelal v naloženih rokih dveh projektov, za katera je bil zadolžen. Tožena stranka ga je predhodno opozorila na izpolnjevanje delovnih obveznosti, mu vročila pisno obdolžitev in ga povabila na zagovor. Obvestila je tudi sindikat in odpoved podala v 30. dneh od dneva, ko se je iztekel zadnji rok, do katerega je bil dolžan projekta izdelati.

Po 3. alineji 1. odstavka 88. člena ZDR je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi kršenje pogodbene obveznosti in druge obveznosti iz delovnega razmerja (krivdni razlog). Odpoved je zakonita, če ta razlog obstoji in če so izpolnjene tudi druge zahteve, ki jih določa ZDR. Pred redno odpovedjo iz krivdnega razloga mora delodajalec pisno opozoriti delavca na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi v primeru ponovne kršitve (1. odstavek 83. člena ZDR), delavcu pa mora omogočiti zagovor, smiselno upoštevaje 1. in 2. odstavek 177. člena ZDR, razen, če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči ali če se neopravičeno ne odzove povabilu na zagovor (2. odstavek 83. člena ZDR). Če delavec tako zahteva, mora delodajalec o nameravani redni ali izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi pisno obvestiti sindikat, katerega član je delavec ob uvedbi postopka (1. odstavek 84. člena ZDR). Odpoved mora biti izražena v pisni obliki, delodajalec mora navesti odpovedni razlog in ga pisno obrazložiti ter opozoriti delavca na pravno varstvo in na njegove pravice iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti (86. člen ZDR). Delodajalec mora odpoved podati najkasneje v 30 dneh od seznanitve z razlogi in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga (5. odstavek 88. člena ZDR).

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je podan odpovedni razlog in so izpolnjene vse zakonske zahteve za zakonitost odpovedi. Pritožbeno sodišče se s tem strinja.

Delodajalec mora dokazati, da je razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi utemeljen (82. člen ZDR). To pomeni, da mora dokazati obstoj enega od zakonskih razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je dokazala obstoj krivdnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj tožnik ni izpolnil svoje delovne obveznosti (izdelava dveh projektov) v rokih, ki mu jih je naložila, kljub temu, da ga je pred tem pisno opozorila na izpolnjevanje delovnih obveznosti. Tega tožnik tudi ne zanika.

Delavec krši obveznost iz delovnega razmerja, če ne upošteva zahtev in navodil delodajalca (32. člen ZDR). Krivdni razlog je torej podan, če delavec krši obveznosti, prevzete s pogodbo o zaposlitvi in druge obveznosti iz delovnega razmerja, ki so opredeljene v določbah 31. do 40. člena ZDR-02. Tožniku je bila naložena naloga izdelave dveh projektov, ki mu jih je tožena stranka pisno naložila. Prvi projekt - Priprava elaborata o optimiziranju vseh vrst zalog v PC O. ter priprava programa in izvedba prehoda iz dejanskih na optimalne zaloge - mu je bil naložen s sklepom o razporeditvi z dne 11.10.2002 na delovno mesto vodje projekta (priloga A11), nato pa še enkrat pisno dne 16.12.2002 (priloga A8), drugi - Inoviranje postopka ugotavljanja vrednosti nedokončane proizvodnje za vsak tekoči mesec poslovnega leta za PC O. pa pisno dne 17.12.2002 (priloga A12). Obe nalogi sta bili jasni in naloženi v izdelavo po dokončnosti sklepa o razporeditvi. Dejstvo, da je bila pogodba o zaposlitvi podpisana šele aprila 2003 in da sklep o razporeditvi še ni bil pravnomočen - tak je pritožbeni ugovor - ni odločilno, saj se je bil v času veljavnosti Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-90, Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/93) delavec dolžan ravnati po dokončnem sklepu o razporeditvi. Naloge so bile jasno opredeljene in niso bile v nasprotju z delokrogom delovnega mesta vodja projekta. Zato je neutemeljen pritožbeni ugovor, da ni bilo povsem jasno, kaj se od tožnika zahteva. Da je tožnik vedel, kaj je njegova naloga, da nima težav z razumevanjem zahtev tožene stranke in da jih je sposoben izpolniti izhaja iz njegovih dopisov toženi stranki, predvsem "odgovora na pisno opozorilo" z dne 30.9.2003. Iz tega dopisa ne izhaja, da se za izdelavo nalog ne čuti sposobnega, je pa iz njega razviden pravi razlog, da tožnik nalog ni opravil: menil je, da so stvari že leta pravilno zastavljene, da mu niso bila dana nobena pooblastila in da se mu zdi neprimerno, da bi moral postopek zapisati v posebnem elaboratu, zlasti ne brez posebnega plačila. Sam je zapisal, da se zaveda posledic svojega ravnanja in da mu niso potrebne nikakršne obrazložitve. Ocenjeval je torej, da izdelava nalog ni potrebna, čeprav mu jih je nadrejeni delavec odredil. S tem je prekršil obveznost delavca, da upošteva zahteve in navodila delodajalca, saj delavec ne more sam odločati, katera od nalog, ki mu jo naloži delodajalec, je potrebna, katera ne. Iz izvedenih dokazov tudi izhaja, da naloge niso bile nesmiselne in tožniku naložene iz šikanoznih namenov. Glede tega je sodišče prve stopnje zaslišalo pričo M.M., ki je kasneje izdelal enega od dveh projektov. Iz njegove izpovedi izhaja, da je bila naloga sicer zahtevna in da je bilo potrebno angažirati ekipo sodelavcev, vendar pa izvedljiva. Tožnik je šele tekom postopka začel zatrjevati, da je bila naloga prezahtevna, da ni imel teama, s katerim bi sodeloval in ni imel pooblastil. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožnik nadrejenemu D.G. zatrjeval, da na projektih dela in ni omenjal težav, prav tako od njega ni zahteval pomoči pri oblikovanju projektne skupine. Priča je zatrdil, da tožnika pri delu ni nihče oviral in da je tožnik vedno kvalitetno delal, zato ni dvomil, da bo nalogama kos. Nadalje pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnik ni izkazal, da bi projektno skupino sploh skušal oblikovati, saj iz njegove izpovedi izhaja le domneva, da z njim nihče ne bi hotel sodelovati, ker da nima pooblastil. Kakšna pooblastila je imel v mislih, ni jasno, že iz samega opisa delovnega mesta pa izhaja, da vodja projekta sestavi projektno skupino (tako je kasneje storil tudi M.M., ki je projekt izdelal), da mora projektna skupina sodelovati z vodjo projekta in da mora ta računati na težave, ki jih s projektno skupino utegne imeti.

V zvezi z ostalimi pritožbenimi navedbami pritožbeno sodišče še ugotavlja, da je pravilen zaključek sodišča prve stopnje o 65 strani dolgi obrazložitvi, ki naj bi jo podal za prvi projekt (priloga A33). Tožnikove trditve, da je enega od projektov izdelal, namreč ni sprejelo. Pritožbeno sodišče ob tem še ugotavlja, da iz navedene "obrazložitve" ni razvidno, kdaj naj bi jo tožnik predložil nadrejenemu in kdo je avtor. Logično bi tudi bilo, če bi dokument res predstavljal izdelano nalogo, da bi ga tožnik omenil v tožbi in tudi takoj predložil. Predložil ga je šele s pripravljalno vlogo z dne 30.1.2006 (več kot dve leti po vložitvi tožbe), vendar pa tudi v pripravljalni vlogi ne omenja, da ta dokument predstavlja izpolnitev naloge. Priča D.G. je bil opozorjen, da mora govoriti resnico in na posledice krive izpovedbe. Izpovedal je, da noben od dveh elaboratov ni bil izdelan in da je tožnik predložil le dva kratka povzetka (priloga A14, A15). Tožnik in njegova pooblaščenka sta bila ob zaslišanju prisotna, vendar temu nista oporekala in priči nista predočila domnevne izdelave obširnega elaborata. Tega tožnik tudi v vlogi z dne 30.9.2003 ne omenja.

Neutemeljena je tudi pritožbena navedba glede ugotavljanja tožnikove krivde. Sodišče prve stopnje je pravilo o dokaznem bremenu pravilno obrazložilo. Tožniku je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi iz krivdnega razloga. Ugotovljeno je bilo, da ni izpolnil svoje delovne obveznosti, kar je zakonit odpovedni razlog. Dokazno breme, da krivda za neizpolnitev nalog ni na njegovi strani, pa je bilo na tožniku. Krivda je namreč opredeljena z določeno stopnjo storilčeve vednosti oziroma zavesti, da je njegovo ravnanje protipravno ter z določeno stopnjo hotenja, da stori dejanje, s katerim povzroči nedopustno posledico. Krivda se torej izraža skozi subjektivni odnos storilca do kršitve. Kakšen je bil njegov subjektivni odnos, pa bi lahko izkazal le tožnik sam. Kot izhaja iz izpodbijane sodbe, niso bile ugotovljene nobene objektivne okoliščine, zaradi katerih nalogi nista bili opravljeni. Pritožbeno sodišče soglaša s sodiščem prve stopnje, saj iz izvedenih dokazov izhaja, da je bil tožnik nalogo sposoben opraviti in da se je svojih dolžnosti zavedal, kakor tudi posledic svojega ravnanja.

Tožena stranka ni prekoračila niti objektivnega roka za odpoved pogodbe o zaposlitvi in tudi ne subjektivnega roka. Odpoved je bila podana v roku 30 dni od seznanitve s kršitvijo (subjektivni rok) in sicer dne 27.10.2003. Tožena stranka se je seznanila s kršitvijo - ki je trajala ves čas od dneva, ko je tožnik nalogi dobil (17.12.2002) -  na dan zadnjega roka, do katerega bi morali biti opravljeni, to je dne 30.9.2003. Iz navedenega sledi, da seveda tudi objektivni šestmesečni rok ni bil prekoračen, saj je tudi razlog za odpoved nastal 30.9.2003.

Sodišče prve stopnje se je končno tudi opredelilo do resnosti odpovednega razloga. Po 2. odstavku 88. člena ZDR delodajalec lahko odpove pogodbo o zaposlitvi delavcu le, če je razlog resen in utemeljen in onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja. Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je tudi ta pogoj izpolnjen. Delovne naloge so bile tožniku odrejene in obrazložene, bile so izvedljive. Rok za njihovo izdelavo je bil v tožnikovo korist večkrat podaljšan, a vse brez uspeha. V ravnanju tožene stranke ni bilo šikaniranja, zakonitost razporeditve, ki je bila za tožnika tako sporna, je bila predmet sodne presoje, medsebojni odnosi so bili dobri. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožnik  izrecno odklanjal izvedbo naloge in se izmikal obveznosti z izgovori, da sta nalogi nepotrebni, kar je dovolj resen in utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Osnovna delavčeva naloga je, da izpolnjuje svoje delovne obveznosti; če jih kljub opozorilom odklanja, od delodajalca ni mogoče pričakovati, da bo takemu delavcu še omogočil nadaljevanje delovnega razmerja.

Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi in ne razlogi, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato na podlagi 1. odstavka 154. člena ZPP v povezavi s 1. odstavkom 165. člena ZPP sam krije svoje pritožbene stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.