VDSS sodba Pdp 92/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-05-13

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog - odpravnina - odškodnina za čas odpovednega roka - bistveno zmanjšano plačilo za delo - nadurno delo - mobbing - sodno varstvo

Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca povzroči takojšnje prenehanje delovnega razmerja, ker učinkuje z dnem, ko je podana nasprotni stranki. Delodajalec mora takšno odpoved upoštevati in delavcu ne sme (more) naložiti, da ostane pri njemu še naprej v delovnem razmerju. Za izdajo sklepa o zavrženju delavčeve odpovedi nima pravne podlage, prav tako nima razlogov, da bi delavcu po tem, ko njegova odpoved že učinkuje, redno odpovedal pogodbo o zaposlitvi iz krivdnih razlogov.

Pritožbi se zavrneta in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranke same krijejo vsaka svoje pritožbene postopke.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo sklepe tožene stranke o redni odpovedi delovnega razmerja tožečim strankam iz krivdnega razloga po določbi 88. člena ZDR z dne 9. 2. 2006 (1. točka izreka); razveljavilo je sklepe tožene stranke z dne 30. 1. 2006 o zavrženju izrednih odpovedi tožečih strank (2. točka izreka) in ugotovilo, da je tožečim strankam prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki dne 27. 1. 2006 (3. točka izreka). Sodišče prve stopnje je naložilo toženi stranki, da je dolžna v 8 dneh obračunati tožečim strankam razliko v plači za mesec januar 2006 in sicer I.D. bruto znesek 94.014,72 SIT (392,32 EUR), G.L. bruto znesek 147.575,87 SIT (615,82 EUR) in A.S. bruto znesek 113.843,70 SIT (475,06 EUR), od bruto zneskov odvesti vse prispevke in davke ter dobljene neto mesečne zneske izplačati tožečim strankam skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 19. 2. 2006 dalje do plačila, vse pod izvršbo (prvi odstavek 4. točke izreka), višji tožbeni zahtevek iz naslova plač za mesec januar 2006 in sicer glede I.D. za plačilo 781.841,28 SIT (3.262,57 EUR), G.L. za plačilo 552.953,43 SIT (2.307,43 EUR) in A.S. za plačilo 426.891,10 SIT (1.781,38 EUR), skupaj s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, pa je zavrnilo (drugi odstavek 4. točke izreka). Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati tožečim strankam razlike v bruto plači v zneskih, razvidnih iz izreka sodbe in sicer za čas od meseca oktobra do decembra 2005 ter od bruto zneskov odvesti vse prispevke in davke ter dobljene neto mesečne zneske izplačati tožečim strankam skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (5/a točka izreka); zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožečim strankam plačati odpravnino in sicer za vsako stranko v znesku, razvidnem iz izreka sodbe (5/b točka izreka); zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožečim strankam plačati odškodnino in sicer vsaki stranki v znesku, razvidnem iz izreka sodbe (5/c točka izreka) in zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki I.D. plačati neizplačane nadure v skupnem bruto znesku 195.500,00 SIT (815,81 EUR), od posameznih mesečnih zneskov odvesti vse prispevke in davke ter dobljene neto mesečne zneske izplačati tožeči stranki skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (6. točka izreka). V skladu z uspehom v sporu je odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka (7. točka izreka).

Zoper sodbo so se pritožile tožeče stranke in tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po določbi prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in spremembe), ki se v skladu z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) uporablja tudi v sporih pred delovnim sodiščem.

Tožniki izpodbijajo sodbo v delu zavrnitve zahtevkov (v 5., 6. in 7. točki izreka). Navajajo, da so odločilni razlogi v sodbi nejasni in v nasprotju med listinami in izpovedbami. Pri toženi stranki so prejemali tudi variabilno plačo, ki je bila sorazmerna preseganju mesečne realizacije. Stimulacija se je izplačevala v obliki kilometrine, odobraval in potrjeval pa jo je prokurist. Trditev grafologa je bistvena za odločitev, komu pokloniti izpovedbo. Iz izplačilnih listov je razvidno, da je stimulacijo obračunaval samo prokurist in ne direktor M.D.. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo, zakaj je verjelo izpovedbi zakonitega zastopnika, da je glede tega upošteval vse kriterije. Ker tožena stranka nepravilnosti ni odpravila, so podali izredno odpoved pogodbe. V.P. je pričala pod pritiskom in v korist tožene stranke. Ne strinjajo se z zavrnitvijo zahtevka za plačilo odškodnine in odpravnine. Izrečene besede direktorja predstavljajo za njih žalitev osebnega dostojanstva. Tega si niso zaslužili, saj so vestno opravljali delo pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je pri presoji pogojev za izredno odpoved pogodbe zmotno presodilo izjave prič. Sklicujejo se na izpovedbo priče G.L., da je bilo takrat delovno okolje nevzdržno. Zaradi živčnega zloma je bila priča v bolniškem staležu. Kljub takšnemu stanju so se odločili, da dokončajo posamezna opravila pri toženi stranki. Ne strinjajo se z izrečenimi besedami, da kradejo, lažejo, prikazujejo lažne račune in nadure, kar vse predstavlja žalitev in poseg v njihovo dostojanstvo. Nasprotujejo izpovedbam prič V.S. in V.P., da nista slišale takšnih očitkov. Sodišče prve stopnje se ni v ničemer opredelilo do izpovedbe priče D.K.. I.D. bi moral biti upravičen do plačila nadurnega dela. Sodišče prve stopnje je glede tega dalo premajhen pomen njegovi izpovedbi ter pričam A.V. in T.R.. Nadure so se izplačevale v obliki kilometrine, kar je razvidno iz listin, na katerih je podpisan prokurist. Izvedenec finančne stroke bi lahko z gotovostjo ugotovil, da so se v spornem času evidentirale opravljene nadure, ki so se delavcem tudi  izplačevale. Zato predlagajo, da pritožbeno sodišče v izpodbijanem delu spremeni sodbo tako, da njihovim zahtevkom v celoti ugodi oziroma podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka izpodbija sodbo v delu ugoditve zahtevkov tožnikov in zoper odločitev o stroških (v 1., 2., 3., prvem odstavku 4. in 7. točki izreka). Navaja, da se sodišče prve stopnje v sodbi ni opredelilo do vsebine sklepov, ki jih je razveljavilo. Sklepi z dne 30. 1. 2006 in 9. 2. 2006 so sestavljeni v več točkah, razveljaviti pa bi se morali le v delu, ki so jih tožniki izpodbijali. V sodbi ni jasno obrazloženo, zakaj so sklepi nezakoniti. V identični zadevi opr. št. Pdp 565/2007 je pravnomočno ugotovljeno, da tožniki niso dokazali utemeljenega razloga za izredno odpoved pogodbe z dne 27. 1. 2006. Tožniki so v spornem času prejemali takšno plačo, ki ne predstavlja bistveno zmanjšanega plačila, ki bi ogrožala njihovo preživetje. Sprašuje se, če so v zadevi bili izpolnjeni pogoji za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, od tega pa je odvisno vprašanje, kdaj je tožnikom prenehalo delovno razmerje. Tožnikom ni moglo prenehati delovno razmerje na njihovo lastno željo, temveč je imela tožena stranka sama kot delodajalec razloge za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker niso izpolnjevali delovnih obveznosti. V tej zvezi navaja konkretne določbe ZDR ter opozarja na njihovo pravilno uporabo. Pri tožnikih je šlo za usklajeno ravnanje z namenom, da ustanovijo konkurenčno podjetje, zaradi česar so se želeli najhitrejše ter na pridobiten način rešiti zaposlitve pri njej. V zadevi ni izpolnjen noben pogoj iz 3. alinee prvega odstavka 112. člena ZDR, poleg tega pri tožnikih ni izkazano, da so prejeli bistveno zmanjšano plačilo za delo. Pritožuje se tudi zoper odločitev o stroških postopka. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče v izpodbijanem delu spremeni sodbo tako, da zahtevke tožnikov v celoti zavrne ter jim naloži v plačilo nastale stroške postopka.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo tožnikov navaja, da je sodišče prve stopnje v delu sodbe, ki ga izpodbijajo, pravilno razsodilo. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče zavrne njihovo pritožbo in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbe tožnikov in tožene stranke niso utemeljene.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da vsebuje sodba v izpodbijanem delu v odločilnih dejstvih pravilne dejanske in pravne razloge. Sodišče prve stopnje je na ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Poleg tega tako v zvezi z izvedenim postopkom kot z izdano sodbo ni storilo nobene bistvene postopkovne kršitve, na katere opozarjajo pritožbe in na katere je moralo pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča iz sodbe ni razvidnih nobenih nasprotij med izrekom in obrazložitvijo ali med izpovedbami in izvedenimi listinskimi dokazi, kot to zmotno opozarjajo pritožbe. Zato pritožbeno sodišče na podane pritožbene navedbe še odgovarja.

Iz izvedenih dokazov v prvostopenjskem postopku je razvidno, da so tožniki dne 20. 1. 2006 vložili pri toženi stranki pisne opomine (istočasno so o tem obvestili tudi pristojnega inšpektorja) zaradi zmanjšanega izplačila plače v zadnjih treh mesecih in zaradi žalitev direktorja ter opozorili toženo stranko na podajo izredne odpovedi. Nato so dne 27. 1. 2006 podali pri toženi stranki izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga po določbi prvega odstavka 112. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 2/2004). Vendar je tožena stranka s sklepi dne 30. 1. 2006 razveljavila njihove izredne odpovedi z obrazložitvijo, da so brez pravne podlage in da morajo redno izpolnjevati delovne obveznosti ter jim dne 6. 2. 2006 izdala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov. Tožniki so v sporu uveljavljali razveljavitev s sklepom z dne 30. 1. 2006 in 9. 2. 2006, razliko premalo izplačane plače za čas od meseca oktobra 2005 do prenehanja delovnega razmerja dne 27. 1. 2006, odškodnino in odpravnino ob izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, dočim je tožnik I.D. zahteval še izplačilo nadur, ki jih je opravil v času od meseca septembra do decembra 2005.

Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi v izpodbijani sodbi, da pomeni izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi takojšnje prenehanje delovnega razmerja in učinkuje z dnem, ko je bila podana nasprotni stranki. Če delavec izredno odpoveduje pogodbo, mora to delodajalec upoštevati, zaradi česar mu ne sme naložiti, da ostane pri njemu še naprej v delovnem razmerju. V konkretnem primeru so tožniki podali pri toženi stranki izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi dne 27. 1. 2006. Zato je sodišče prve stopnje ugotovilo trajanje njihovega delovnega razmerja do tega datuma. Glede tega je pravilno razveljavilo sklepe z dne 30. 1. 2006 o zavrženju izrednih odpovedi, ker tožena stranka za izdajo takšnih sklepov ni imela nobene pravne podlage. Ker je tožnikom tako dne 27. 1. 2006 prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki, ta v nadaljevanju ni imela razlogov, da jim je dne 9. 2. 2006 redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz krivdnih razlogov. Sodna praksa je v tej zvezi že izoblikovala stališče, da delodajalec delavcu ne more odpovedati pogodbe o zaposlitvi, če je bila predhodno že odpovedana s strani delavca (tako sodba Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ipd 38/2007, z dne 2. 10. 2007). Če je delavec podal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, delodajalec ne more uveljavljati sodnega varstva zoper takšno odpoved. Po določbi tretjega odstavka 204. člena ZDR se lahko zahteva samo presoja nezakonitosti odpovedi pogodbe, ki jo poda delodajalec. Sodišče prve stopnje je v konkretnem primeru pravilno ugotovilo datum prenehanja delovnega razmerja tožnikov dne 27. 1. 2006 ter njihov pravni interes za takšno ugotovitev tudi ustrezno obrazložilo. Glede tega se pritožbeno sodišče s sprejeto odločitvijo v celoti strinja, zato kakršnokoli pritožbeno zavzemanje tožene stranke, da odločitve v 1., 2. in 3. točki izreka izpodbijane sodbe niso pravilne, ni utemeljeno.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo tudi izpodbijane odločitve v sodbi glede prisojene razlike v plači tožnikom za mesec januar 2006 (prvi odstavek 4. točke izreka), ne pa tudi odločitve, ki se nanašajo na zavrnitev višjega zahtevka za plače iz tega meseca (v drugem odstavku 4. točke izreka), saj se tožniki glede zavrnilnega dela niso pritožili. Pritožbeno sodišče soglaša z odločitvijo o priznanju tožnikom razlike v plači za mesec januar 2006 v zneskih, ki imajo po višini podlago v izračunu izvedenca finančne stroke. Izvedenec je na podlagi izplačilnih listov in podatkov tožene stranke ugotovil, da bi morali tožniki ob upoštevanju 80 % plače, ki je bila pri toženi stranki določena zaradi nizke realizacije v tem mesecu, v skladu s pogodbami o zaposlitvi dobiti višjo plačo, kot so jo dejansko prejeli po izplačilni listi. Sodišče prve stopnje je po izvedenih dokazih zaključilo, da pogoji za suspenz tožnikov v mesecu januarju niso bili podani. Nadalje tožena stranka v sporu ni dokazala, da je zoper tožnike uvedla postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj izdani sklepi tožnikom z dne 16. 1. 2006 oziroma 17. 1. 2006 tega ne potrjujejo. Zato jim je za mesec januar neutemeljeno znižala plačo.

Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo zahtevke tožnikov za plačilo razlike v plači za mesece oktober, november in december 2005 ter zahtevke, za plačilo odpravnine in odškodnine ob izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi (v 5. točki izreka sodbe). Sodišče prve stopnje je z namenom ugotovitve podlage za sprejem takšnih odločitev preizkusilo utemeljenost njihove izredne odpovedi. Po izvedenih dokazih je sprejelo pravilen zaključek, da izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razlogov, ki so jih uveljavljali tožniki v skladu z določbo 3. in 6. alinee prvega odstavka 112. člena ZDR, niso utemeljeni. Sodišče prve stopnje je ocenilo listinske dokaze ter izpovedbe prič in tožnikov in ugotovilo, da je potrebno razumeti izjavo direktorja o kraji tožnikov v kontekstu dogodkov v spornem času, ki so se nanašali na njihovo delo ter na ustanovitev firme z enako dejavnostjo, ne pa z namenom žalitve. Pri očitanih direktorjevih izjavah ni šlo za tako hude posege v njihovo dostojanstvo in osebnostno integriteto, ki bi lahko utemeljevali izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Tudi podatki iz izplačilnih list tožnikov za čas od meseca oktobra do decembra 2005 ne potrjujejo, da so prejeli bistveno znižano plačo, ki ni bila v skladu s pogodbami o zaposlitvah. Tožnika G.L. in A.S. sta sicer v mesecu decembru 2005 prejela nižjo plačo, vendar iz razloga, ker sta imela v tem mesecu boleznine oziroma sta bila v bolniškem staležu. Nadalje tožniki v spornem času niso prejeli dela plače iz naslova delovne uspešnosti oziroma stimulacije, ki se je po odredbi prokurista izplačevala kot potni strošek za službeno potovanje in v posledici dobre realizacije poslovanja. Vendar neizplačevanje stimulativnega dela plače, za katerega ni bila izkazana ustrezna pravna podlaga, po pravilnem stališču sodišča prve stopnje ne predstavlja takšnega bistvenega zmanjšanja plače, ki bi ogrozilo preživetje tožnikov oziroma predstavljalo po temelju podlago za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Glede tega vsebuje izpodbijana sodba pravilno obrazložene dejanske in pravne razloge, ki jih pritožbeno sodišče v celoti sprejema. Zato kakršnokoli pritožbeno zavzemanje tožnikov, da so iz tega naslova upravičeni do zahtevanih prejemkov iz naslova razlike plače, odpravnine in odškodnine zaradi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne more biti upoštevno.

Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo tudi zahtevek tožnika I.D. za plačilo nadurnega dela v času od meseca septembra do decembra 2005. Navedeni tožnik je bil v spornem času pomočnik direktorja tožene stranke, ki je imel z aneksom k pogodbi o zaposlitvi (priloga A3) dogovorjeno, da je v višino plače zajeto tudi delo preko normalnega delovnega časa. To je veljalo do konca meseca septembra 2005, po 1. 10. 2005 pa je bil med strankama  sklenjen nov aneks k pogodbi o zaposlitvi, ki ni vseboval postavke o nadurnem delu. Pritožbeno sodišče pritrjuje pravilnim razlogom v izpodbijani sodbi, da predstavlja delo preko polnega delovnega časa izjemo od opravljanja rednega obsega dela v primeru, če se pojavijo posebne okoliščine, da ga je potrebno opraviti. Vendar mora biti delavcu takšno delo s strani delodajalca posebej odrejeno v pisni obliki pred njegovim nastopom. V tej zvezi je prokurist tožene stranke D.R. izpovedal, da so sicer delavci sami vodili evidenco o opravljenih nadurah, ki so jo predložili v računovodstvo, vendar so odločitev o izrabi nadur sprejemali v oddelku.

Sodišče prve stopnje je zaradi preizkusa utemeljenosti tožnikovih nadur v spornem času in pristnosti podpisa prokurista na listinah izvedlo dokaz z izvedencem grafološke stroke ter v tej zvezi izvedlo še dokaze z zaslišanjem prič in tožnika. Sodišče prve stopnje je verjelo tožniku, da je prokurist, čeprav tega sam ni potrdil, parafiral obračune nadur. Vendar je v tej zvezi zavzelo pravilno stališče, da to ne pomeni, da je tožnik tudi upravičen do njihovega izplačila, saj prokurist ni bil pristojen, da bi tožniku, ki je bil pomočnik direktorja, lahko odobril takšno izplačilo. Direktor in prokurist sta namreč skladno izpovedala, da je bilo odobravanje in izplačilo nadur samo v domeni direktorja. To pa je po ugotovitvi pritožbenega sodišča za presojo tožnikovega zahtevka iz naslova nadurnega dela odločilnega pomena, ki v celoti utemeljuje razloge za njegovo zavrnitev.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo tudi odločitev o stroških postopka v izpodbijani sodbi, ki je v tem, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka. Ugotovilo je, da je takšna odločitev skladna z določbo drugega odstavka 154. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo vse pritožbene navedbe, ki so jih poskušali uveljaviti tako tožniki kot tožena stranka v vloženih pritožbah. Pritožbeno sodišče se je v obrazložitvi te sodbe opredelilo samo do tistih pritožbenih navedb, ki bi lahko bile odločilne, vendar je tudi za te ugotovilo, da za drugačno presojo niso pomembne (prvi odstavek 360. člena ZPP). Zato je zavrnilo pritožbe in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Ker stranke s pritožbami niso uspele, same krijejo svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-3, 112, 112/1, 112/1-3, 112/1-6, 112/2, 204, 204/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.