VDS sklep Pdp 1479/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-11-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

vrnitev v prejšnje stanje - materialni prekluzivni rok

Vrnitve v prejšnje stanje ni mogoče dovoliti v zvezi z materialnimi prekluzivnimi roki. Ker je tožnica rok za uveljavljanje sodnega varstva v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi zamudila, je njena pravica prenehala po samem zakonu in ne more uspeti s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ne ugodi (točka 1 izreka). Zavrglo je tožbo, vloženo dne 13. 10. 2008, na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice pri toženi stranki, na reintegracijo in reparacijo (točka 2 izreka). Zavrnilo je predlog za izdajo začasne odredbe, po kateri je tožena stranka dolžna zadržati učinkovanje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga tožnici za čas od 14. 9. 2008 dalje ter ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja, vključno s pravico do plačila za delo, vse dokler ne bo pravnomočno odločeno o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi (točka 3 izreka).

Zoper navedeni sklep se pritožuje tožeča stranka. Sklep izpodbija v celoti, uveljavlja pa pritožbena razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja in bistvene kršitve določb postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep spremeni v točki 1 izreka tako, da se predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ugodi, v točki 2 izreka izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje odločanje ter ugodi pritožbi zoper točko 3 izreka izpodbijanega sklepa tako, da predlogu za izdajo začasne odredbe ugodi. Podrejeno predlaga, naj pritožbeno sodišče sklep razveljavi v celoti in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Po stališču pritožbe je sodišče prve stopnje v zvezi z odločitvijo o zavrnitvi predloga za vrnitev v prejšnje stanje napačno ugotovilo dejansko stanje. Podana je absolutna bistvena kršitev določb postopka, saj sodišče ni ugotovilo, kdaj je postala tožnica nezmožna za opravljanje pravnih opravil in koliko časa je tako stanje pri tožnici trajalo. Ni jasno, od kod sodišču strokovno znanje, ki je ocenilo predloženo zdravstveno dokumentacijo in formalno opravilo zaslišanje tožnice na naroku za obravnavanje predloga za vrnitev v prejšnje stanje. Zaradi tega bi moralo sodišče po potrebi izvesti druge dokaze, eventualno tudi angažirati izvedenca ustrezne medicinske stroke. Dejstvo je, da tožnici psihično stanje ni dovoljevalo, da bi si v času od 14. 9. 2008 oz. pred zaključkom zdravljenja poiskala pomoč izkušenega odvetnika. Sodišče prve stopnje je sicer ugotovilo, da je tožnica bila pri psihiatru, vendar ni ugotavljalo, koliko časa pred obiskom psihiatra je bila že tako čustveno razrvana, da ni mogla normalno opravljati vseh opravil in je potrebovala strokovno pomoč. Če bi torej sodišče prve stopnje vse navedene okoliščine upoštevalo in pravilno ugotovilo dejansko stanje, bi moralo predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ugoditi, saj tožnici psihično stanje po prometni nesreči 18. 8. 2008 ni dovoljevalo, da bi si bila sposobna poiskati odvetniško zastopstvo in s tem pravočasno vložiti sklepčno tožbo v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Sodišče bi torej moralo šteti, da je vložena tožba na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, na reintegracijo in reparacijo pravočasna in bi o tožbenem zahtevku moralo odločati po vsebini. Enako velja tudi za odločanje o predlogu za izdajo začasne odredbe. Tudi sicer je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo dejansko stanje, ko je ugotavljalo, kdaj se je tožnica dokončno seznanila z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Odpoved ji je bila vročena 14. 8. 2008, odpovedni rok je bil 30 dni, kar pomeni, da je tožnici delovno razmerje prenehalo 14. 9. 2008. Tožnica pa se je najhitreje 2. 10. 2008 seznanila z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in ji je šele s tem delovno razmerje tudi prenehalo. Zaradi tega ni mogoče šteti, da je tožnica bila že z vročitvijo odpovedi seznanjena s tako hudo kršitvijo njenih pravic, da bi izvedela, da je s tem res bila odpovedana pogodba o zaposlitvi. Določba 3. odstavka 116. člena Zakona o delovnih razmerjih določa drugačen tek odpovednega roka za delavca, ki mu je delovno razmerje prenehalo v času trajanja bolniške odsotnosti z dela. Ta določba pa ne more biti podlaga za spremembo odpovedi pogodbe o zaposlitvi v tožničinem primeru. Pogodba o zaposlitvi ji je bila odpovedana iz krivdnega razloga, zato je potrebno presojati nadaljevanje pogodbe o zaposlitvi tudi po preteku odpovednega roka. Tožnica je bila torej tudi po preteku roka za odpoved pogodbe o zaposlitvi še vedno v delovnem razmerju pri toženi stranki, to pa pomeni, da je prišlo do transformacije odpovedi pogodbe o zaposlitvi oz. do sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi. Gre za domnevo o obstoju delovnega razmerja iz 16. člena ZDR. Odpoved take pogodbe o zaposlitvi pa tožnici nikoli ni bila vročena in se je z njo lahko seznanila šele, ko je prejela delovno knjižico, iz katere je izhajalo, da ji je delovno razmerje prenehalo 2. 10. 2008. Tožba, ki je bila vložena zaradi nezakonitosti odpovedi dne 10. 10. 2008, je bila torej vložena pravočasno, znotraj roka iz 204. člena ZDR.

V zvezi z zavrnitvijo predloga za izdajo začasne odredbe pa pritožba navaja, da je vložitev tožbe sicer res predpostavka za izdajo začasne odredbe in da mora biti tožba vložena v zakonsko predvidenem roku. Glede na to, da je bil predlog za vrnitev v prejšnje stanje utemeljen, bi moralo sodišče ugoditi tudi predlogu za izdajo začasne odredbe. Tožnica je v zvezi s tem predlogom predložila dokazila, ki predlog utemeljujejo, to so podatki o aktivnosti sindikata pri toženi stranki. Edini pogoj, ki ga ima ZDR v zvezi z zadržanjem učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi, je v smislu 85. člena ZDR v tem, da sindikat nasprotuje odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ta pogoj je tožnica tudi ustrezno izkazala.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje in za izdajo začasne odredbe, kot v zvezi s tožbenim zahtevkom na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, reintegracijo in reparacijo, pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, pri tem ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, tudi ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pravilno je uporabilo materialno pravo.

Sodišče prve stopnje ni ugodilo predlogu za vrnitev v prejšnje stanje potem, ko je ugotovilo, da je bil predlog sicer vložen pravočasno, znotraj 15 dnevnega roka, v skladu z 2. odstavkom 117. člena ZPP. Razlogi, zaradi katerih je tožnica predlagala vrnitev v prejšnje stanje, pa niso bili upravičeni. Tožnica je namreč uveljavljala, da je po vročitvi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pri toženi stranki dne 14. 8. 2008 utrpela prometno nesrečo 18. 8. 2008. Zdravljenje utrpelih poškodb je bilo zaključeno 2. 10. 2008 in šele po zaključenem zdravljenju je uspela poiskati ustrezno pravno pomoč pri pooblaščencu, ki jo zastopa v tem postopku. Predlog za vrnitev v prejšnje stanje je tožnica podala 10. 10. 2008, skupaj s tožbo na razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi, reintegracijo in reparacijo, obenem pa tudi predlog za izdajo začasne odredbe. Sodišče prve stopnje je po opravljenem naroku (2. odstavek 120. člena ZPP) ugotovilo, da je tožnica imela možnost poskrbeti za pravočasno uveljavljanje sodnega varstva zoper redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, zato predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ni ugodilo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje odločilo pravilno, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa le dodaja, da gre pri roku za vložitev tožbe iz 3. odstavka 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl. - ZDR) za izključevalni (prekluzivni) rok materialnega prava. To pomeni, da je med ostalim tudi v primeru 3. odstavka 204. člena, v kateri je določen rok za vložitev tožbe, stranka pa je zamudila rok, pravica izgubljena, prenehala je po samem zakonu. Pravica je torej prenehala s potekom časa, to je 30 dni od vročitve sporne redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Vrnitev v prejšnje stanje (člen 116 ZPP) se dovoli le zaradi zamude procesnih, ne pa zaradi zamude materialnih rokov. To pa pomeni, da vrnitev v prejšnje stanje ni mogoča, če je bil zamujen rok za vložitev tožbe na ugotovitev nezakonitosti podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Razlogi, zakaj je bil zamujen rok za vložitev tožbe, ne morejo vplivati na drugačno odločitev sodišča prve stopnje, tožnica je s potekom 30 dnevnega roka od vročitve odpovedi izgubila pravico uveljavljati nezakonitost podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi v smislu 3. odstavka 204. člena ZDR. Da institut vrnitve v prejšnje stanje ni možen v primeru zamude materialnih prekluzivnih rokov, je mogoče sklepati že na podlagi določbe 2. odstavka 116. člena ZPP, po katerem se v primeru, če se dovoli vrnitev v prejšnje stanje, pravda vrne v tisto stanje, v katerem je bila pred zamudo in razveljavijo vse odločbe, ki jih je sodišče izdalo zaradi zamude. Pravda se namreč prične z vročitvijo tožbe toženi stranki (1. odstavek 189. člena ZPP).

V zvezi s pritožbenimi izvajanji, ki se nanašajo na odločitev o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje, pritožbeno sodišče še dodaja, da med strankama ni bilo sporno, da je bila tožnici vročena redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov (priloga A7) dne 14. 8. 2008. 30 dnevni rok za vložitev tožbe po 3. odstavku 204. člena ZDR je torej pričel teči 15. 8. 2008 in je potekel 13. 9. 2008. Tožeča stranka je v zvezi s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje kot dokaz predložila listine (priloge A8 do A12) iz katerih izhaja, da je bila zaradi prometne nesreče hospitalizirana od 18. 8. 2008 do 19. 8. 2008 (priloga A9), medtem ko iz fotokopije tožničinega zdravstvenega kartona izhaja, da ji je bil bolniški stalež odrejen od 17. 9. do 2. 10. 2008. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem predlogom izvedlo vse predlagane dokaze, na podlagi katerih je pravilno zaključilo, da za vrnitev v prejšnje stanje ni razlogov, zato predlogu ni ugodilo.

Pravilna odločitev sodišča prve stopnje o zavrženju tožbe na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, na reintegracijo in reparacijo, temelji na ugotovitvi, da je bila tožnici vročena odpoved dne 14. 8. 2008 in da je rok za vložitev tožbe v smislu 3. odstavka 204. člena ZDR pričel teči naslednji dan od vročitve odpovedi. Tožba, vložena dne 10. 10. 2008 (listovna št. 1 spisa), je bila vložena prepozno, zato jo je v skladu s 1. odstavkom 274. člena ZPP zavrglo.

Zmotno je stališče pritožbe, da bi bilo treba šteti, da je prišlo do "transformacije odpovedi pogodbe o zaposlitvi" oz. do sklenitve nove pogodbe o zaposlitvi zaradi tega, ker je bila tožnici odpovedana pogodba o zaposlitvi z odpovednim rokom 30 dni, kar pomeni, glede na datum vročitve, da ji je delovno razmerje prenehalo 14. 9. 2008, medtem ko je tožena stranka v tožničini delovni knjižici napisala, da ji je delovno razmerje prenehalo 2. 10. 2008. Očitno je tožena stranka pri vpisu datuma prenehanja delovnega razmerja upoštevala določbo 3. odstavka 116. člena ZDR in štela, da je tožnici delovno razmerje prenehalo z dnem ugotovitve zdravstvene zmožnosti za delo, saj ji je 2. 10. 2008 potekel bolniški stalež. Tožena stranka tega ni bila dolžna, saj je tožnici podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga. Vsekakor pa je bila navedena okoliščina v prid tožnici, pri tem pa seveda ni šlo za "transformacijo odpovedi pogodbe o zaposlitvi", kot to uveljavlja pritožba, saj delovnopravna zakonodaja tega pojma ne pozna. Prav tako ne gre za sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi, kot soglasne volje dveh pogodbenih strank (9. člen ZDR), da se sklene delovno razmerje, kot je opredeljeno v 4. členu ZDR.

Neutemeljena je pritožba tudi v delu, v katerem uveljavlja, da bi sodišče prve stopnje moralo ugoditi predlogu za izdajo začasne odredbe. Sodišče prve stopnje se je pri svoji odločitvi, da predlog za izdajo začasne odredbe zavrne, pravilno sklicevalo na določbe 43. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004, 10/2004 - ZDSS-1) in določbe Zakona o izvršbi in zavarovanju (Ur. l. RS, št. 51/98 in nasl. - ZIZ). Po ugotovitvi, da je tožnica zamudila 30 dnevni rok za vložitev tožbe, je pravilno presodilo, da izdaja predlagane začasne odredbe za zadržanje učinkovanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga (3. odstavek 85. člena ZDR), ni dopustna oz. utemeljena in je predlog zavrnilo. Zmotno je stališče pritožbe, da je bil predlog za izdajo začasne odredbe z zadržanjem učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi utemeljen v smislu 85. člena ZDR že s tem, ko je sindikat pri toženi stranki nasprotoval odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice, ko je predlagal nadaljevanje pogodbe o zaposlitvi in s tem delovnega razmerja. Iz predloženega zapisnika z dne 31. 7. 2008 (priloga A6) namreč kaj takega ne izhaja. Ne glede na to pa je za izdajo začasne odredbe, kot jo je predlagala tožeča stranka v smislu 85. člena ZDR, potrebno, da sindikat, katerega član je delavec ob uvedbi postopka, nasprotuje redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga in delavec pri delodajalcu zahteva zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi. V takem primeru prenehanje pogodbe o zaposlitvi ne učinkuje do poteka roka za sodno varstvo (1. odstavek 85. člena). Če je ta pogoj izpolnjen in če delavec v sodnem postopku uveljavlja nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi in najkasneje ob vložitvi tožbe predlaga sodišču izdajo začasne odredbe, se zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi podaljša do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe (3. odstavek 85. člena ZDR). V obravnavanem sporu tožnica pri svojem delodajalcu ni zahtevala zadržanja učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Kot je bila že ugotovljeno, ji je delovno razmerje prenehalo 2. 10. 2008, predlog za izdajo začasne odredbe pa je bil vložen 10. 10. 2008. Do zadržanja učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi tožnice pri toženi stranki torej ni prišlo in s predlagano začasno odredbo ni bilo mogoče ničesar zadržati. Zaradi tega je sodišče prve stopnje ob zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe pravilno opozorilo na določbe 272. in 273. člena ZIZ, o pogojih za izdajo začasne odredbe in vrstah začasnih odredb, nato pa izdajo začasne odredbe zavrnilo, zaradi zamude roka za vložitev tožbe po 3. odstavku 204. člena ZDR. Pri tem je sicer svojo odločitev nekoliko nejasno opredelilo oz. obrazložilo, da izdaja začasne odredbe v primeru zamude roka za vložitev tožbe ni dopustna. Glede na to, da je pred odločitvijo o predlogu za izdajo začasne odredbe zavrglo tožbo tožnice za razveljavitev podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, na reintegracijo in reparacijo, je namreč šteti, da za izdajo začasne odredbe ni izpolnjen prvi pogoj, opredeljen v 1. odstavku 272. člena ZIZ, to je, da je terjatev, ki se naj z začasno odredbo zavaruje, verjetno izkazana, da terjatev že obstoji ali, da bo upniku (tožniku) verjetno nastala.

Iz navedenih razlogov pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso utemeljeni in ker tudi bistvene kršitve določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti niso podane, je pritožbo tožeče stranka zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (353. člen ZPP, v zvezi s 366. členom ZPP).

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato krije sama svoje pritožbene stroške (1. odstavek 154. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP).

ZPP člen 116,  116/2,  116,  116/2.  ZDR člen 204,  204/3,  204,  204/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.