VDSS sodba Pdp 379/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-08-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sporazum o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi - odpoved pogodbe o zaposlitvi

Glede na to, da tožnik ni podal odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ampak predlog za sporazumno prekinitev delovnega razmerja, nato pa sporazuma o razveljavitvi pogodbe o zaposlitvi, ki ga je pripravila tožena stranka, ni podpisal, tožena stranka ni ravnala zakonito, ko mu je zaključila delovno knjižico in ga odjavila iz obveznega zavarovanja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje kot nezakonita odpravilo sklep tožene stranke, opr. št. 1000-616/2008-2 z dne 14. 7. 2008 in odločbo opr. št. 1004-697/2008-2 z dne 25. 8. 2008 (1. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v višini 337,09 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka do plačila (2. točka izreka).

Zoper takšno sodbo se pritožuje tožena stranka iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da iz izpodbijanega sklepa tožene stranke jasno izhaja, da je tožniku pogodba o zaposlitvi prenehala zaradi enostranske odpovedi delavca in ne zaradi sporazumne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je sicer dal prošnjo za sporazumno prenehanje delovnega razmerja, vendar pa je iz te prošnje, kakor tudi njegovih nadaljnjih ravnanj, jasno razviden tožnikov namen, da mu delovno razmerje pri toženi stranki na vsak način preneha. Iz zaznamka o uradnem razgovoru je razvidno, da je tožnik pojasnil, da že ima drugo službo in da se na delo ne želi več voziti tako daleč. Tožnik je zaslišan kot stranka izpovedal, da se je že januarja 2008 z novim delodajalcem dogovoril, da bo pri njem začel delati takoj, ko bo lahko oziroma ko mu bo pri toženi stranki prenehalo delovno razmerje. Tožnik se ni strinjal zgolj s tistim delom sporazuma o prenehanju delovnega razmerja, ki se je nanašal na stroške, ki jih je dolžan povrniti delodajalcu. Tožnik pa se je očitno strinjal s tistim delom, ki se nanaša na prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, saj od 8. 7. 2008 ni več prišel na delo k toženi stranki, temveč je tega dne že začel delati pri drugem delodajalcu. Tožnik delovnega razmerja ni želel nadaljevati, zato je edini logični zaključek, da je njegovo ravnanje potrebno šteti kot enostransko odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka ni bila tista, ki je želela odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo. Podlaga za prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi ni bil sporazum, temveč enostranska odpoved s strani delavca. Obveznost tožnika za povračilo sorazmernega dela stroškov usposabljanja temelji na določbi 93. člena Zakona o obrambi (ZObr, Ur. l. RS, št. 103/2004 – uradno prečiščeno besedilo) in določbi 8. člena  Pravilnika o izobraževanju, usposabljanju, izpopolnjevanju v Ministrstvu za obrambo, št. 0070-2/2006-12 z dne 16. 5.2006, kakor tudi na določbi 11. člena pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožnikov zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožnik je v odgovoru na pritožbo navedel, da ne držijo navedbe tožene stranke, da naj bi tožnik podal redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. V skladu s 86. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007) se za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi zahteva, da je izražena v pisni obliki. Tožnik nikoli ni podal redne odpovedi, ki bi bila izražena v pisni obliki. Navedbe tožene stranke o tem, da naj bi bilo iz ravnanja tožnika logično sklepati, da je tožnik podal enostransko odpoved pogodbe o zaposlitvi, so povsem v nasprotju z ZDR. Le v primeru, če bi tožena stranka prejela tožnikovo pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi, bi lahko govorili o tem, da je tožnik toženi stranki podal redno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tudi iz zabeležke o uradnem razgovoru, na katero se sklicuje tožena stranka, izhaja, da je tožnik zaprosil za sporazumno prenehanje pogodbe o zaposlitvi z 29. 2. 2008. Tožena stranka je s tem, ko je tožniku dne 7. 7. 2008 izročila zaključeno delovno knjižico in tožnika tudi odjavila iz obveznega zavarovanja, enostransko odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ne da bi za odpoved imela podlago v določbah ZDR, ZObr ali Zakona o javnih uslužbencih (ZJU, Ur. l. RS, št. 56/2002, 23/2005, 113/2005, 33/2007). Tožena stranka je s kršitvijo nadaljevala s tem, da je 14. 7. 2008 izdala izpodbijani sklep, iz katerega izhaja, da tožniku delovno razmerje preneha 7. 7. 2008, to je za nazaj, da se mu s tem dnem ustavi izplačevanje plače in da je tožnik dolžan plačati sorazmerni del stroškov vojaško strokovnega usposabljanja v višini 1.435,84 EUR. Tožena stranka se neutemeljeno sklicuje na določbo 93. člena ZObr in na Pravilnik o izobraževanju, usposabljanju in izpopolnjevanju v Ministrstvu za obrambo, saj tožnik pogodbe o zaposlitvi ni enostransko odpovedal oziroma ni „prekinil delovnega razmerja pred potekom dobe, ko je zavezan ostati v ministrstvu“, pač pa mu je tožena stranka enostransko odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva v tem sporu. Ta pa so naslednja: tožnik je predlagal sporazumno prenehanje pogodbe o zaposlitvi z 29. 2. 2008, tožena stranka pa je soglašala, da pogodba preneha s 7. 7. 2008 in je v tem smislu tudi pripravila sporazum o prenehanju delovnega razmerja, vendar ga tožnik ni hotel podpisati, ker se ni strinjal z obveznostjo povrnitve stroškov vojaško strokovnega usposabljanja v višini 1.435,84 EUR, nakar je tožena stranka tožniku 14. 7. 2008 izdala izpodbijani sklep, ki določa, da tožniku delovno razmerje preneha s 7. 7. 2008. Tožena stranka teh dejanskih ugotovitev niti ne izpodbija, temveč jih le drugače interpretira.

Zmotno je pritožbeno stališče, da iz spisa izhaja, da je pogodba o zaposlitvi prenehala na podlagi enostranske odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki naj bi jo podal tožnik. Tožnikove prošnje z dne 17. 1. 2008 za sporazumno prekinitev delovnega razmerja ni mogoče šteti za odpoved pogodbe o zaposlitvi, temveč le za pobudo, da se sklene sporazum v smislu 69. člena ZDR. Ta določa, da pogodba o zaposlitvi preneha veljati s pisnim sporazumom med strankama, ki mora vsebovati določilo o posledicah, ki nastanejo delavcu zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi pri uveljavljanju pravic iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti. Sporazum o prenehanju delovnega razmerja, ki ga je pripravila tožena stranka, bi bil veljaven le v primeru, če bi ga podpisali obe stranki, vendar se to ni zgodilo.

Tožena stranka ni zanikala tožbenih navedb o tem, da je tožniku s 7. 7. 2008 zaključila delovno knjižico in mu jo izročila ter ga odjavila iz obveznega zavarovanja. Za takšno ravnanje tožena stranka takrat ni imela pravne podlage, saj tožnik v pisni obliki ni podal odpovedi pogodbe o zaposlitvi, sporazum o prenehanju pogodbe o zaposlitvi pa tudi ni bil sklenjen. Očitno je sicer, da sta se stranki dogovarjali o tem, da tožniku delovno razmerje preneha s 7. 7. 2008, vendar takšno dogovarjanje ne more biti pravni temelj za prenehanje pogodbe o zaposlitvi.

Seveda je možno, da je tožnik ravnal povsem nedobroverno, ko se je s toženo stranko po eni strani dogovarjal o prenehanju pogodbe o zaposlitvi s 7. 7. 2008, obenem pa ni hotel podpisati sporazuma o prenehanju delovnega razmerja, vendar bi tožena stranka kljub temu lahko zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi. V kolikor tožnik po 7. 7. 2008, kljub temu, da ni bil sklenjen sporazum o prenehanju pogodbe o zaposlitvi in da ni podal odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne bi prihajal na delo, bi mu tožena stranka pogodbo o zaposlitvi lahko odpovedala s 7. 7. 2008 na podlagi 3. točke prvega odstavka 62. člena Zakona o službi v Slovenski vojski (ZSSloV, Ur. l. RS, št. 68/2007). Ta namreč določa, da se vojaški osebi, poleg odpovednih razlogov, navedenih v 94. členu ZObr, pogodbo o zaposlitvi lahko enostransko odpove tudi, če je bila vojaška oseba neupravičeno odsotna z dela zaporedoma tri delovne dni in se ne vrne na delo in sicer z zadnjim dnem, ko je bila še na delu.

Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da za izdajo izpodbijanega sklepa z dne 14. 7. 2008 ni bilo pravne podlage. Tožnikove vloge za sporazumno prenehanje delovnega razmerja ni mogoče šteti za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je v odločbi, s katero je zavrnila tožnikov ugovor zoper izpodbijani sklep navedla, da je bil ta sklep izdan zaradi  tega, ker tožnik zaradi nestrinjanja z višino stroškov ni želel podpisati pripravljenega sporazuma o prenehanju delovnega razmerja in zaradi jasno izražene volje delavca, da ne želi nadaljevati delovnega razmerja z ministrstvom. Vendar navedeno ne more biti zakoniti razlog za izdajo izpodbijanega sklepa in tudi ne za že pred tem izvršeno zaključitev delovnega razmerja (z zaključitvijo delovne knjižice in odjavo iz obveznega zavarovanja). Zaradi navedenega je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je ugodilo tožnikovemu zahtevku za razveljavitev izpodbijanega sklepa. Glede na to, da tožnik ni podal enostranske odpovedi pogodbe o zaposlitvi, tožena stranka ni imela osnove za ugotovitev prenehanja delovnega razmerja (pravilno prenehanja pogodbe o zaposlitvi) in tudi ne za odločitev, da je tožnik toženi stranki dolžan povrniti sorazmerni del stroškov vojaško strokovnega usposabljanja. Drugi odstavek 93. člena ZObr namreč določa, da pripadnik stalne sestave lahko enostransko odpove pogodbo o zaposlitvi, pri čemer pa mora glede na čas trajanja pogodbe ministrstvu vrniti sorazmerni del stroškov osnovnega vojaško strokovnega usposabljanja, če je pogodbo odpovedal pred iztekom časa, za katerega je bila pogodba sklenjena.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Tožena stranka do povrnitve pritožbenih stroškov ni upravičena ne le zaradi tega, ker s pritožbo ni uspela, temveč tudi zaradi tega, ker gre v tej zadevi za spor o prenehanju delovnega razmerja. Za tovrstne spore pa peti odstavek 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004, 10/2004) določa,da delodajalec krije svoje stroške postopka, ne glede na izid postopka, razen če je delavec z vložitvijo tožbe ali ravnanjem v postopku zlorabljal procesne pravice. Do povrnitve pritožbenih stroškov pa ni upravičen niti tožnik, saj stroškov odgovora na pritožbo ni mogoče šteti za stroške, ki so bili nujno potrebni za ta spor, v smislu določbe prvega odstavka 155. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.