VDSS sodba Pdp 1353/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-03-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - krivdni razlog

Sklicevanje na nepoznavanje splošnih aktov delodajalca ni opravičljiv razlog za delavca, da ne opravlja svojega dela iz pogodbe o zaposlitvi. Če dela na opravlja, to predstavlja utemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, ki se glasi, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki sta jo sklenili dne 2. 2. 2005 tožena stranka in tožnik, iz krivdnega razloga, ki je vsebovana v dopisu odvetnika M.D. Iz ... in naslovljena z „redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov“ z dne 25. 4. 2007 nezakonita in se razveljavi (I./1. točka). V nadaljevanju je sodišče zavrnilo zahtevek, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 2. 2005, še traja, tako da je tožena stranka dolžna pozvati tožnika nazaj na delo in mu za čas od 3. 6. 2007 dalje vpisati delovno dobo v delovno knjižico, ga prijaviti v socialno, invalidsko in pokojninsko zavarovanje in mu za čas do vrnitve na delo plačati nadomestilo v bruto znesku, ki je enak mesečni višini obračunane provizije, ki jo je dolžna obračunati tožena stranka (I./2. točka). V nadaljevanju je sodišče zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti 486,64 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 12. 4. 2007 dalje do plačila, v roku osem dni (I./3. točka). Sodišče je prav tako odločilo, da tožnik sam krije svoje stroške postopka, tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (II. točka).

Tožnik je vložil pravočasno pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP ter pritožbenemu sodišču predlagal, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške postopka. Navajal je, da sodišče po uradni dolžnosti ni pridobilo listin skupnih obema strankama, ki jih ima v posesti tožena stranka, ni zaslišalo prič, niti sodelavcev tožene stranke, niti mentorice tožnika in predsednice X Sindikata V.M.. Sodišče je pri tem ignoriralo sklep, ki ga je sprejelo na naroku dne 5. 6. 2008, da bo senat dokončno posvetovanje in glasovanje opravil dne 11. 6. 2008 potem, ko bo tožena stranka predložila poročilo AZN, sodišče pa je odločilo že dne 5. 6. 2008 in s tem kršilo svoj lasten sklep. Tožnik ni izpodbijal vročitve odpovedi v skladu s 87. členom ZDR, pač pa prenos pooblastil. Nesporno je, da o odpovedi ZDR v skladu z določilom 8. člena panožne kolektivne pogodbe, lahko pooblastilo tožena stranka za odločanje o posameznih pravicah in odgovornostih delavca prenese na vodilnega delavca. Sodišče prve stopnje je napačno štelo, da je tožnik kršil delovne obveznosti s tem, ko ni sprejemal zavarovalnih ponudb. Pogodba o zaposlitvi v 2. členu ne določa „pridobivanje“ ponudb, niti „sprejemanje“ ponudb, ampak sta prvi dve alinei 2. člena pogodbe o zaposlitvi – sklepanje zavarovanj fizičnih oseb in inkaso zavarovalne premije in dnevno odvajanje denarja. Dejstvo je, da je tožena stranka podala odpoved pogodbe o zaposlitvi prepozno, saj je zvedela za razlog odpovedi dne 3. 4. 2007 za čas v obdobju od 1. 12. 2006 do 14. 3. 2007. Priča B.H. je na naroku dne 13. 11. 2007 izpovedal, da tožnik že od marca 2006 ni sklepal zavarovanj. Tožena stranka je delo tožnika spremljala tedensko, zato je redna odpoved iz krivdnega razloga z 25. 4. 2007 prepozna. Sodišče ni preverilo, ali je pravilnik o delu in plačah zavarovalnih zastopnikov za življenjska zavarovanja sprejet veljavno in ali je njegova vsebina v skladu z zakonskimi določbami in določbami kolektivnih pogodb. Zaposleni niso bili seznanjeni z vsebino pravilnika, saj ga je sprejel dne 3. 1. 2005 predsednik uprave s sklepom št. 5/05 z dne 3. 1. 2007 na podlagi 51. člena statuta tožene stranke. Pravilnik ni bil predstavljen delavcem na zboru delavcev. Tudi ni bil izobešen na oglasni deski in v posledici ni nikoli stopil v veljavo. Sodišče je napačno tolmačilo vsebino navodila, da je tožena stranka tožniku podala delovno navodilo z dne 21. 11. 2006, v katerem ga poziva, da ne sme opravljati posla zavarovalnega zastopanja ter da mora po dveh letih samostojnega dela opravljati delo pod mentorstvom B.H.. Z navodilom je tožena stranka nezakonito posegla v določila pogodbe o zaposlitvi kot dvostranskega pravnega razmerja. Tožena stranka je bila dolžna tožnika pisno napotiti na potrebna usposabljanja za pridobitev dovoljenja – licence AZN, pa tega ni storila, pa tudi ne po tem, ko je sodišče ugotovilo, da je tožnik v letu 2006 posredoval potrdilo o opravljenem izpitu na Slovenskem zavarovalnem združenju – SZS. Tožena stranka je tožnika šikanirala, saj je priča A.G. potrdil, da delo pod mentorstvom traja eno leto. Tožnik ni smel podpisovati ponudb in ob podpisu ponudb ne pobrati prvega obroka zavarovanja, niti ne odpisovati zavarovalnih dokumentov. Sodišče je prav tako ignoriralo določila Splošne kolektivne pogodbe ter Kolektivne pogodbe za zavarovalstvo, ki določa, da je plan oziroma norma postavljena pravilno oziroma ustrezno, če ga dosega vsaj 90 % delavcev, ki delajo po teh kriterijih. Tožnik meni, da ni ravnal niti naklepno, niti iz hude malomarnosti, saj kakršnakoli oblika njegove krivde v postopku ni bila dokazana. Zato bi moralo sodišče razsoditi v korist tožniku. Tožnik je toženo stranko že v letu 2005 opozarjal na nepravilnosti, kot tudi na dejstvo, da nima licence in ne more samostojno opravljati dela, kar je potrdila priča A.G.. Tožnik je tudi izpovedal, da mu tožena stranka pet let ni izplačevala kilometrine in zato svojega dela zavarovalnega zastopnika, za katerega se zahteva ob sklenitvi delovnega razmerja osebno vozilo in vozniški izpit, zaradi pomanjkanja denarnih sredstev ni mogel opravljati. Sodišče je nekritično povzelo izjavo A.G., da bi lahko zastopnik opravljal tudi delo peš. Sodišče je prav tako storilo bistveno kršitev pravil postopka iz 14. točke 339. člena ZPP, saj iz sodbe in obrazložitve obstaja nasprotje v odločilnih dejstvih in razlogih v sodbi ter izpovedbami strank in prič. Zaradi navedenega se sodba ne more preizkusiti in so zaključki sodišča nepravilni oziroma najmanj preuranjeni. Tožnik je priglasil pritožbene stroške postopka.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo in v celoti prerekala pritožbene navedbe tožnika ter predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo tožnika v celoti zavrne kot neutemeljeno ter v celoti potrdi sodbo sodišča prve stopnje ter tožniku naloži v plačilo pritožbene stroške postopka. Navajala je, da je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da so predlagani dokazni predlogi tožnika nepotrebni ter da je tožena stranka sodišču dne 9. 6. 2008 dostavila odredbo Agencije za zavarovalni nadzor št. ... z dne 14. 4. 2008, v zvezi s pregledom zakonitosti poslovanja tožene stranke v maju in juniju 2007, iz katere izhaja, da navedeni organ ni ugotovil nikakršnih nepravilnosti v poslovanju tožene stranke, ki jih zatrjuje tožnik glede izvajanja mentorstva in zavarovalnega zastopanja. Sodišče prve stopnje se do navedene listine ni opredelilo, niti je ni navedlo med dokazi, ki jih je upoštevalo pri izdaji sodbe. Neutemeljene so tudi trditve tožnika glede prenosa pooblastil iz 8. člena panožne kolektivne pogodbe. Tožnik je zatrjeval nezakonitost vročitve redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in ne dejstva prenosa pooblastil, kot to zatrjuje v tožbi. Uprava tožene stranke je ravnala v skladu s 1. odstavkom 18. člena Zakona o delovnih razmerjih in ostalimi splošnimi pravili o zastopanju. Navedeno stališče tožene stranke potrjuje tudi sodba Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 1310/2004. Panožna kolektivna pogodba že po definiciji ne sme biti v nasprotju z zakonom, njen namen pa je predvsem v razširitvi določenih pravic glede na zakon. Nepravilno je tudi izvajanje tožnika glede vsebine pogodbe o zaposlitvi oziroma pojmov pridobivanja ponudb in sprejemanja ponudb, češ da gre za dve različni delovni mesti. Sodišče prve stopnje je dovolj jasno razjasnilo, da je posredovanje ponudb eno od pravil sklepanja zavarovanj in da si navedeni opravili nikakor ne izključujeta, niti pri toženi stranki ne obstajati dve delovni mesti, ko to zmotno trdi tožnik. Način zavarovalnega zastopnika pod mentorstvom, kot ga je opravljal tožnik, pa sta dovolj jasno pojasnili tudi priča N.V. in A.G.. Nepravilno je tudi stališče tožnika, da naj bi bila redna odpoved tožniku podana prepozno. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožena stranka ravnala zakonito, ko je podala tožniku redno odpoved pogodbe o zaposlitvi potem, ko je tožniku omogočila zagovor in zaslišala tudi njegovega neposrednega nadrejenega dne 12. 4. 2007, tako se je tudi tožena stranka lahko šele takrat seznanila s subjektivnimi razlogi za redno odpoved. Tožena stranka je tožnika spremljala z dnem 1. 12. 2006, potem ko ga je dodatno pisno seznanila z načinom opravljanja dela pod mentorstvom. V zvezi s pravilnikom o delu in plačah zavarovalnih zastopnikov za življenjska zavarovanja je sodišče pravilno ugotovilo, da je bil pravilnik sprejet dne 3. 1. 2005 in da je bil tožnik, ki je sicer opravljal funkcijo predsednika sindikata pri toženi stranki z njegovo vsebino zelo podrobno seznanjen. Prav tako v nobenem postopku ni bila ugotovljena neveljavnost navedenega pravilnika. Dejstvo je tudi, da je bilo mentorstvo tožniku določeno, to izhaja iz pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005, kakor tudi iz delovnega navodila z dne 21. 11. 2006. Sodišče se je tudi jasno opredelilo glede pridobitve dovoljenja – licence za delo zavarovalnega zastopnika, saj je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da je bila obveznost tožnika, da toženi stranki predloži potrdilo o opravljenem izpitu pri Slovenskem zavarovalnem združenju. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba tožnika, da mu je bila s tem, ko ni imel dovoljenja, kratena pravica do dela. Tožena stranka je tožnika napotila na usposabljanje v skladu s pogodbo o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005, s pogodbo o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005 pa se ni zavezala, da bo vložila zahtevo za izdajo dovoljenja – licence AZN, to lahko stori le tožnik. Tožena stranka bi lahko to storila le v primeru, če bi jo tožnik za to izrecno pooblastil, česar pa ni storil. Tudi iz izpovedbe tožnika samega je jasno, da je tožnik samovoljno in brez razloga zavračal izpolnjevanje delovnih obveznosti kljub večkratnim opozorilom tožene stranke, naj nadaljuje z delom. Tožnik je bil pred letom 2006 uspešen zavarovalni zastopnik in je dobro poznal način dela zavarovalnega zastopnika, njegovo odločitev, da ne bo več opravljal delovnih obveznosti, je pomenila zavestno kršitev delovnih obveznosti, zaradi česar je bila redna odpoved iz krivdnega razloga utemeljena in nujna. Prav tako so brezpredmetne navedbe tožnika glede plana, saj je iz listinske dokumentacije jasno razvidno, da tožnik zaradi zavračanja dela na terenu v času od 1. 12. 2006 dalje ni sklenil niti enega zavarovanja, tožnik pa je zavračal tudi termine za obiske strank, ki mu jih je posredovala tožena stranka. Predmet navedenega spora je torej krivdna kršitev pogodbenih obveznosti s strani tožnika in ne njegova morebitna nesposobnost doseganja plana. Tako so brezpredmetne navedbe tožnika o štirih zastopnikih v enoti Koper, ki niso izpolnjevali plana. Neutemeljeno je tudi sklicevanje tožnika, na izjave prič B.H. in A.G. glede nepravilnosti pri delu in delu brez licence. Tožnik je res pisno opozarjal na stanje, vendar pa nikoli ukrepal najprej v skladu z zakonskimi sredstvi, medtem ko je neobstoj licence za delo dejstvo, s katerim sta bili obe stranki seznanjeni že ob podpisu pogodbe o zaposlitvi. Prav tako so neutemeljene navedbe glede povračila kilometrine, saj je tudi iz zaslišanja tožnika in priče jasno razvidno, da tožnik stroškov obiskov strank sploh ni uveljavljal, prav tako pa je zavračal obiske strank ne glede na dejstvo ali je imel avto ali ne, čeprav je prav v isti enoti drugi zavarovalni zastopnik opravljal svoje delo z javnimi prevoznimi sredstvi in bil pri delu zelo uspešen. Tožnik je priglasil pritožbene stroške postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdne postopku (Ur. l. RS, št. 73/2007 – ZPP-UPB3 – v nadaljevanju ZPP) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev pravil postopka in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti ter je na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni podana zatrjevana bistvena kršitev pravil postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je kršitev podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju; ali če je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe, v vsebini listin ali v zapisniku o izpovedbah v postopku in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je lahko preizkusilo miselno pot sodišča, zakaj je presodilo tako, kot to izhaja iz izreka in obrazložitve sodbe, prav tako pa razlogi iz obrazložitve sodbe ne nasprotujejo sami sebi in tudi niso nejasni in ni podano nasprotje med razlogi in izrekom sodbe.

Ugotoviti je tudi, da je neutemeljen pritožbeni ugovor vsebinsko zatrjevane bistvene kršiteve pravil postopka iz 1. odstavka 339. člena ZPP, ki določa, da je le-ta podana, če sodišče med postopkom ni uporabilo kakšne določbe tega zakona ali jo je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe, ker sodišče ni spoštovalo svojega lastnega sklepa, sprejeta na naroku za glavno obravnavo dne 5. 6. 2008, ko je senat sprejel sklep, da bo posvetovanje in glasovanje opravil dne 11. 6. 2008 potem, ko bo tožena stranka predložila poročilo Agencije za zavarovalni nadzor, pri čemer pa iz sodbe izhaja, da je sodišče odločilo že 5. 6. 2007. Pritožbeno sodišče poudarja, da je navedeni sklep procesne narave in da je sodišče na glavni obravnavi sprejelo sklep, da se ponovijo vsi do sedaj izvedeni dokazi ter da se vpogleda v listine od A1 do A54 in B1 do B16, kar pa pomeni, da sodišče ni izvajalo naknadno pridobljenih dokazov. Bi pa storilo sodišče absolutno bistveno kršitev pravil postopka, v kolikor bi pri svoji odločitvi uporabilo naknadno že po zaključku glavne obravnave pridobljen dokaz – odredbo Agencije za zavarovalni nadzor, kar pa v predmetnem sporu ni bilo, je pa navedeno sicer predlagal tožnik. Ob navedenem pa pritožbeno sodišče tudi pojasnjuje, da sodišče ne izvaja vseh predlaganih dokazov, pač pa le tiste, za katere oceni, da so relevantni, da se ugotovi sporno dejansko storjeni sporno pravno razmerje, ki sta pomembni za odločbo, kot to določa 285. člen ZPP. Sicer pa sodišče zavezuje tudi 11. člen ZPP, ki določa načelo procesne ekonomije, ko si mora sodišče prizadevati, da se opravi postopek brez zavlačevanja in s čim manjšimi stroški.

Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje v celoti, glede na podane pritožbene ugovore pa dodaja, da po določilih 3. alineje 1. odstavka 88.  člena Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) so razlogi za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov s strani delodajalca, če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja. Zakon določa v 2. odstavku 88. člena ZDR, da je mogoče odpovedati pogodbo le, če je razlog resen in utemeljen in če onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem. Peti odstavek 88. člena ZDR pa določa, da mora delodajalec podati odpoved najkasneje v 30 dneh (subjektivni rok) od seznanitve z razlogi za redno odpoved in najkasneje v šestih mesecih (objektivni rok) od nastanka razloga. Pred redno odpovedjo iz krivdnega razloga pa mora delodajalec pisno opozoriti delavca na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi v primeru ponovne kršitve.

Iz izvedenih dokazov, ki jih je sodišče prve stopnje izvedlo z vpogledom v listinsko dokumentacijo tožeče in tožene stranke ter z zaslišanjem tožnika in prič B.H., J.K., N.V., S.S. in A.G., izhaja, da je bil tožnik zaposlen pri toženi stranki kot zavarovalni zastopnik, kot to izhaja iz pogodbe o zaposlitvi tožnika, pri čemer tudi 2. člen pogodbe o zaposlitvi navaja delovna opravila, pri čemer pa tudi 3. člen pogodbe o zaposlitvi določa, da pogodbeni stranki ugotavljata, da delavec ob začetku opravljanja dela delovnega mesta zavarovalni zastopnik po tej pogodbi še nima dovoljenja za opravljanja poslov zavarovalnega zastopanja, tako da lahko dela le pod mentorstvom drugega delavca, ki to dovoljenje ima, pri čemer pa opravljanje dela pod mentorstvom preneha z dnem pridobitve dovoljenja za opravljanje poslov zavarovalnega zastopnika. Sodišče prve stopnje je v postopku ugotovilo, da je bila tožnikova mentorica V.M.. Tožena stranka je tožniku podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ker tožnik ni opravljal svojega dela kljub navodilu in opozorilu, da je kršil pogodbene obveznosti in obveznosti iz delovnega razmerja. Tožena stranka je tožniku predhodno podala pisno opozorilo pred odpovedjo v skladu z določili ZDR, prav tako pa je tožniku pravočasno podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga v roku 30 dni od seznanitve z razlogi (ker tožnik v obdobju od 15. 3. 2007 do 31. 3. 2007 ni posredoval najmanj štiri ponudbe za življenjsko zavarovanje) na zagovoru, na katerem sta bila zaslišana tožnik in neposredni vodja dne 12. 4. 2007, v nadaljevanju pa je tožniku podala redno odpoved iz krivdnega razloga dne 25. 4. 2007. Odpoved pogodbe o zaposlitvi pa je na podlagi pooblastila v smislu določil ZPP o pooblaščencih podpisal odvetnik kot to izhaja tudi iz predloženega pisnega pooblastila (priloga B1), iz katerega izhaja, da sta ga predsednik uprave M.Š. in članica uprave M.K. pooblastila za vodenje postopka redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavcu F.Ž., rojenemu 18. 12. 1952, stanujočemu na naslovu ... in to dne 12. 3. 2007, in ne gre za prenos pooblastil v smislu določil 18. člena ZDR, ki sicer določa, da če je delodajalec pravna oseba, nastopa v imenu delodajalca njegov zastopnik, določen z zakonom, ali od njega pisno pooblaščena oseba in zakoniti zastopnik ima vso pravico pisno pooblastiti kogarkoli, da nastopa v imenu delodajalca. Ni mogoče slediti tudi pritožbenemu ugovoru tožene stranke glede (ne)doseganja normativov, saj tožnik ne da ni dosegal normativov iz kolektivne pogodbe, kjer je norma ustrezna, če jo dosega 90 % delavcev, pač pa sploh dela ni opravljal, torej je opravil 0 % normativov oziroma plana. Tako je tožena stranka pravilno v odpovedi ugotovila, da so podani odpovedni razlogi, ki onemogočajo nadaljevanje delovnega razmerja, saj delodajalec ne more imeti zaposlenih delavcev, ki sploh ne opravljajo svojega dela.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da so irelevantni pritožbeni ugovori v zvezi s sprejemom različnih aktov, saj sodišče v predmetnem postopku ni presojalo veljavnost posameznih aktov, pač pa je presojalo redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga, ki jo je tožena stranka podala tožniku dne 25. 4. 2007 iz razloga, ker je tožnik v obdobju od 15. 3. 2007 do 31. 3. 2007 naklepoma oziroma najmanj iz malomarnosti ni sodeloval pri posredovanju najmanj štirih ponudb za življenjsko zavarovanje, oziroma ni izpolnil mesečnega plana za mesec marec 2007, ki znaša osem ponudb za življenjsko zavarovanje, oziroma ni pridobil ponudb s premijo 320,00 EUR, saj v tem obdobju ni pridobil niti ene ponudbe za življenjsko zavarovanje oziroma ni sodeloval pri realizaciji planirane zavarovalne premije najmanj v znesku 160,00 EUR, s čimer je huje krivdno kršil svoje obveznosti, ki so opredeljene v 3. odstavku 2. člena pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 1. 2005 ter 6. in 7. člena Pravilnika o delu in plačah zavarovalnih zastopnikov za življenjska zavarovanja, oziroma nobene od teh obveznosti ni izpolnjeval, niti ni pristopil k izpolnjevanju teh obveznosti. Ob navedenem ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da tožnik s pravilniki, oziroma s tem kako naj opravlja delo, ni bil seznanjen, pri čemer pa je celo poudariti, da je bil tožnik sindikalni zaupnik in so mu bili oziroma mu morali biti akti tožene stranke še posebej znani. Prav tako pa je tožena stranka tožnika večkrat opozarjala na izpolnjevanje njegovih delovnih obveznosti, pa tudi sicer ne glede na morebitno (ne)poznavanje vseh splošnih aktov, mora delavec opravljati delovne naloge po pogodbi o zaposlitvi in njegovo sklicevanje na (ne)seznanjenost z akti ne pomeni, da mu sploh ni potrebno opravljati svojega dela iz pogodbe o zaposlitvi – 0 % v spornem obdobju, pri čemer mu je tožena stranka nudila tudi potrebno mentorstvo oziroma strokovno pomoč.

Pritožbeno sodišče na ostale pritožbene ugovore ne odgovarja, saj za rešitev zadeve niso relevantni in sodišče presoja le tiste navedbe v pritožbi, ki so odločilnega pomena in navede le tiste razloge, ki jih upošteva po uradni dolžnosti, kot to določa 360. člen ZPP.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, za kar je imelo pravno podlago v določilih 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka in sicer tožnik zato, ker s pritožbo ni uspel, tožena stranka pa iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni prispeval k rešitvi spora, prav tako pa gre za spor v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja, ko po določilih Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS št. 2/2004) delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na uspeh v pravdi. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.