VDSS sodba Pdp 304/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-10-29

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - rok za podajo odpovedi - objektivni rok - subjektivni rok

Redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga je bila podana pravočasno, tako da je zakonita. Objektivni rok za podajo odpovedi ni začel teči na dan, ko se je končalo poslovno leto s slabimi finančnimi rezultati, ampak šele, ko so nastali razlogi za zmanjševanje delovne sile, to je, ko je direktor tožene stranke prejel odločitev vodstva skupine, da je treba zmanjšati delovno silo. Subjektivni rok pa je pričel teči šele z dnem, ko je direktor sprejel sklep o ukinitvi delovnega mesta administratorke, za katerega je imela tožnica sklenjeno pogodbo o zaposlitvi.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi dne 12. 7. 2007 in na poziv nazaj na delo in priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja, med temi tudi pravico do plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 9. 2007 dalje. Sklenilo je, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožeča stranka iz vseh  pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevku tožeče stranke ugodi in toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka skupaj s pritožbenimi stroški, ki jih priglaša. Meni, da je odločitev sodišča prve stopnje nezakonita, ker je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi podana po poteku 30-dnevnega roka. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev obrazložilo s tem, da je tožena stranka res prej izvedla za slabo finančno situacijo, in sicer v začetku leta 2007, vendar je direktor šele nekaj tednov pred odpovedjo izvedel za smernice za ukrepanje glede zmanjšanja zaposlenih. To ne drži, saj ni logično, da bi tožena stranka potrebovala pol leta, da se odloči, kaj bo storila glede na slabši poslovni rezultat. Tožena stranka ni pričela z ukrepi zmanjševanja zaposlenih, saj je v letu 2007 zaposlovala nove delavce in je bila edino tožeči stranki odpovedana pogodba o zaposlitvi. Tožena stranka je sodišču predložila na njegovo zahtevo listino, s katero je bilo razvidno, kdaj je direktor dobil nalogo za zmanjšanje števila delavcev. Iz listine, ki jo je predložila, je razvidno, da je bilo v juniju odločeno, da se ukine delovno mesto administratorja v tehnično-servisni službi, medtem ko je bilo to delovno mesto ukinjeno šele s sklepom 2. 7. 2007. Iz samega dopisa izhaja, da je skupina začela v Franciji s 1. 6. 2007 plan reorganizacije delovnih mest. Zato je direktor tožene stranke po mnenju tožeče stranke izvedel zato, da mora zmanjšati število zaposlenih že 1. 6. 2007. Tožena stranka sodišču tudi ni predložila nobene konkretne direktive, iz katere bi izhajal datum, kdaj je direktor dobil konkretno nalogo za ukinitev delovnih mest. Rok za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi začne v skladu z določilom 5. odstavka 88. člena ZDR teči takrat, ko se delodajalec seznani z razlogi za odpoved pogodbe o zaposlitvi. V konkretnem primeru je bila to slaba finančna situacija in ne navodilo obvladujoče družbe. Ne gre prezreti objektivni rok šest mesecev, ki je bil v konkretnem primeru kršen in prekoračen, saj se poslovno leto zaključilo z 31. 12. 2006. Tožeča stranka tudi meni, da razlogi, navedeni v odpovedi, ne držijo, saj je tožena stranka podala potrebe po delu 26. 1. 2007 za delo skladiščnika, 24. 4. 2007 za delo sprejemnika oddelkovodja, 29. 6. 2007 po delu avtoličarja in 19. 10. 2007 po delu odgovorne osebe za tehnologijo in kakovost in dne 30. 10. 2007 za delo skladiščnika viličarista in vodjo kakovosti. Kršeno je bilo tudi določilo ZDR v tem, da se tožnico prerazporedi in se slednji ohrani delovno mesto pri delodajalcu, pri katerem je delala več kot 20 let. Navedbe tožene stranke, kako je poskušala tožnico zaposliti pod drugačnimi pogoji, so le pavšalne in sodišče tudi ni upoštevalo navedb tožeče stranke, da je bil praktično pripravljena prijeti za vsako delo. Kršen je bil tudi 84. in 85. člen Zakona o delovnih razmerjih, saj tožena stranka kot delodajalec ni upoštevala določil, ki nalagajo toženi stranki, da o odpovedi obvesti sindikat in da ima slednji pravico podati svoje mnenje.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem prereka pritožbene navedbe in predlaga njeno zavrnitev ter priglaša stroške pritožbenega postopka. Navedbe tožnice, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi prepozna glede na rok iz 5. odstavka 88. člena ZDR, so neutemeljene, saj je odpovedni razlog po 1. odstavku 88. člena ZDR bil podan šele s sklepom o ukinitvi delovnega mesta, izdanim z dnem 2. 7. 2007. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je tožena stranka zgolj pavšalno zatrjevala poskus prerazporeditve oziroma zaposlitve tožnice pod drugačnimi pogoji, saj je dokazala, da je storila vse, kar je bilo mogoče, da bi tožnici ponudila drugo ustrezno delovno mesto. Neutemeljene so tudi navedbe o kršitvi 84. in 85. člena ZDR, saj tožnica ob uvedbi postopka ni bila članica sindikata. O nameri o odpovedi pogodbe o zaposlitvi je bila obveščena 3. 7. 2007, zahtevo po obvestilu sindikata pa je podala 10. 7. 2007, kar kaže na očiten namen zavlačevanja postopka. Toženo stranko zavezuje tudi 30-dnevni prekluzivni rok za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki bi bil z odlašanje vročitve do odgovora sindikata, lahko ogrožen. Nesporno pa je bil sindikat obveščen o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi naslednji dan po prejemu zahteve tožnice.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da v postopku ni zagrešilo bistvenih kršitev pravil postopka, na katere se pavšalno sklicuje pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje in jih ne ponavlja, glede na pritožbene navedbe pa le še dodaja:

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je tožena stranka zamudila tako objektivni kot subjektivni rok za podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Po določbi 5. odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002) mora delodajalec podati odpoved najkasneje v 30-ih dneh od seznanitve z razlogi za redno odpoved (subjektivni rok) in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga (objektivni rok). Stališče tožeče stranke, da je objektivni rok pričel teči 31. 12. 2006, ko se je končalo poslovno leto s slabimi finančnimi rezultati, je pravno zmotno. Samo dejstvo slabega finančnega poslovanja namreč samo zase ne pomeni nastanka razloga za prenehanje potreb po delu delavca po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi. Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da je direktor za slabe poslovne rezultate družbe izvedel v začetku leta 2007, da pa je smernice za ukrepanje s strani vodstva skupine, v katero sodi tožena stranka, prejel šele nekaj tednov pred odpovedjo in šele tedaj je lahko začel razmišljati o ukrepih. Zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi podana v okviru šestmesečnega objektivnega roka. Pritožbeno sodišče se strinja s tem, da so nastali razlogi za zmanjševanje delovne sile, torej objektivni razlog za ugotavljanje katerega dela tožena stranka ne bo potrebovala več, šele takrat, ko je tožena stranka oziroma njen direktor prejel odločitev vodstva skupine, da je potrebno zmanjšati delovno silo. Nikakor pa to ne pomeni, da je s tem trenutkom začel teči že subjektivni rok za odpoved pogodbe o zaposlitvi, kot se to zmotno zavzema tožeča stranka. Subjektivni rok za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici, je namreč, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, začel teči šele z dnem, ko je direktor tožene stranke sprejel sklep o ukinitvi delovnega mesta administratorke, za katerega je imela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi tožnica. Ta sklep je direktor tožene stranke sprejel 2. 7. 2007, zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga podana dne 12. 7. 2007, podana znotraj 30-dnevnega subjektivnega roka iz 5. odstavka 88. člena ZDR.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je tožena stranka kršila določbe 84. in 85. člena ZDR, ker ni obvestila sindikata o nameravani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Iz izvedenega dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje namreč izhaja, da je tožena stranka, takoj ko je prejela zahtevo tožnice, da se o nameravani odpovedi obvesti sindikat, le-tega o tem obvestila. Tožena stranka je tožnico tudi že z dopisom z dne 3. 7. 2007 obvestila o nameravani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v tem obvestilu pa jo je opozorila, da lahko o tem obvesti tudi sindikat. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da tožena stranka ni obvestila sindikata.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da tožena stranka ni dokazala, da tožnici ni mogla ponuditi zaposlitve pod spremenjenimi pogoji, saj iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da je tožena stranka v letu 2007 imela prosta delovna mesta le za skladiščnika viličarista, prejemnika oddelkovodja, avtoviličarja, prodajalca vozil v salonu, delavca odgovornega za tehnologijo in kakovost v službi rezervnih delov ter vodjo kakovosti. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je od vseh navedenih del bilo glede na zahtevnost delovnega mesta, to je IV. tarifni razred, kot je bilo delovno mesto, za katerega je imela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi, primerno le delovno mesto prodajalca vozil v salonu, vendar je bilo to delovno mesto razpisano le  za določen čas, torej ni šlo za ustrezno zaposlitev, zato je tožena stranka ni bila dolžna ponuditi tožnici. Zato je pravilen dokazni zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni mogla zaposliti tožnice pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih, zaradi česar ji je utemeljeno odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v določbi 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je sklenilo, da stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka, tožeča stranka iz razloga, ker s pritožbo ni uspela, tožena stranka pa iz razloga, ker v individualnih delovnih sporih zaradi prenehanja delovnega razmerja delodajalec vedno krije svoje stroške postopka, kot je to določeno to v 5. odstavku 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS 2/2004 in 10/2004).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.