VDSS sodba Pdp 1514/2006
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-09-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi - izobrazba za zasedbo delovnega mesta

Tožena stranka bi morala ob poteku časa, določenega za izpolnitev pogojev za pridobitev izobrazbe, tožnici odpovedati pogodbo o zaposlitvi na veljavni pravni podlagi, saj v tem primeru ne pride do avtomatičnega prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 6. točki izreka spremeni tako, da se znesek 4.000.000,00 SIT zniža na znesek 2.800.000,00 SIT  oziroma sedaj 11.684,19 EUR in v 7. točki izreka tako, da se znesek 429.060,00 SIT zniža na znesek 386.154,00 SIT oziroma sedaj 1.611,39 EUR.

V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je ugotovilo, da tožena stranka tožeči stranki za obdobje po 1.9.2003 nezakonito ne priznava obstoja delovnega razmerja po pogodbi o zaposlitvi z dne 1.9.1992 (1. točka izreka). Pogodbo o zaposlitvi, sklenjeno dne 1.9.1992 je razvezalo z dnem 19.10.2006 (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki vpisati delovno dobo v delovno knjižico za čas od 1.9.2003 do 19.10.2006, v 8-ih dneh pod izvršbo (3. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki obračunati bruto zneske plač, od teh zneskov plačati davke in prispevke ter tožnici izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od vsakega 5. dne v posameznem mesecu v višini, razvidni iz izreka sodbe sodišča (4. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki obračunati bruto zneske regresa za letni dopust za leto 2004, 2005 in 2006 ter po plačilu davka tožeči stranki izplačati ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti in v višini, razvidni iz izreka sodbe, v roku 8-ih dni pod izvršbo (5. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki izplačati odškodnino v znesku 4.000.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20.10.2006 dalje do plačila, v 8-ih dneh pod izvršbo (6. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 429.060,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do plačila, v 8-ih dneh pod izvršbo (7. točka izreka).

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne. Meni, da sodbe sodišča prve stopnje ni mogoče preizkusiti, saj se sodišče ni opredelilo do navedb tožene stranke glede ugovora zastaranja in pravnomočno razsojene stvari. S sodbo Vrhovnega sodišča RS z dne 31.1.2006 je sodišče tožbenemu zahtevku tožnice ugodilo in ugotovilo, da delovno razmerje tožnice, sklenjena s sklepom z dne 10.7.2001 ni prenehalo in priznalo tožnici vse pravice iz delovnega razmerja najmanj do 1.9.2003. Tožnica ves čas trajanja postopka v pravdni zadevi opr. št. I Pd 279/2003 ni zahtevala pravic iz delovnega razmerja tudi po 1.9.2003, zato je mogoče šteti to kot soglasje tožnice, da ji delovno razmerje dejansko preneha. Tudi s postavljenim tožbenim zahtevkom uveljavlja delovno razmerje do 1.9.2003, kar je priznalo sodišče in kar je tožena stranka tudi izpolnila. S tožbo pod opr. št. II Pd 286/2006 tožnica zahteva, da ji tožena stranka prizna več, ko je sama zahtevala. Sodišče je v predmetnem sporu odločalo o zahtevku, o katerem je bilo že pravnomočno razsojeno, to je o vprašanju obstoja delovnega razmerja, sklenjenega s sklepom z dne 10.7.2001 za nedoločen čas. Sodišče bi moralo tožbo v tem sporu zavreči. Sodišče je tudi preseglo tožbeni zahtevek, ker je priznalo pravice iz delovnega razmerja za obdobje od 1.9.2003 do 19.10.2006. Prvostopno sodišče je ugotovilo, da tožena stranka za obdobje po 1.9.2003 nezakonito ne prizna obstoj delovnega razmerja po PZ 1.9.1992, kar je povsem izven meja tožbenega zahtevka po sodbi Vrhovnega sodišča RS, saj zahteva obstoj delovnega razmerja po sklepu z dne 10.7.2001. Tožnica ni z ničemer zahtevala priznanje obstoja delovnega razmerja za nedoločen čas že po PZ z dne 1.9.1992. Sodišče je kršilo določbe pravdnega postopka, ker ni odločalo v mejah postavljenih tožbenih zahtevkov in ni zavrglo tožbe zaradi že pravnomočno razsojene zadeve. Sodišče je tudi odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati odškodnino v višini 4.000.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 20.10.2006 do plačila, pri čemer višino odškodnine utemeljuje s tem, da bi tožnici v primeru reintegracije poleg plače, ki bi jo prejemala v času trajanja delovnega razmerja v primeru postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga pripadala še odpravnina v višini cca. 1.600.000,00 SIT. Znesek, ki ga je sodišče priznalo, je v nasprotju s pravili civilnega prava in v sodbi nezadovoljivo utemeljen. Tožnica v postopku ugotavljanja obstoja ali prenehanja delovnega razmerja pod opr. št. I Pd 279/2003 navedenega ni zahtevala, ko je sodišče obravnavalo predmetno vprašanje, zato je predmetni zahtevek glede na že pravnomočno rešeno vprašanje neutemeljen. Tožena stranka se tudi ne strinja z višino odškodnine. Kot je bilo ugotovljeno, bi tožeči stranki pripadala odpravnina v višini 1.600.000,00 SIT, ob upoštevanju višine plače oziroma nadomestila plače za čas trajanja delovnega razmerja pa bi tožnica za pet mesecev prejela le 1.200.000,00 SIT. Skupni znesek bi bil torej 2.800.000,00 SIT in ne 4.000.000,00 SIT. Nadaljnji znesek odškodnine v višini 1.200.000,0 SIT sodišče utemeljilo, saj le navaja, da je tožnica ostala brez zaposlitve in potrebuje dodatni znesek odškodnine za preživljanje. Meni, da vsi delavci prejmejo odpravnino prav iz razloga, da se v času, ko so brezposelni, lahko preživljajo in temu je odpravnina – odškodnina namenjena. Če je sodišče upoštevalo tudi težjo zaposljivost tožnice zaradi invalidnosti, česar ni navedlo, tožena stranka temu nasprotuje, saj ne more nosi breme njene invalidnosti, zato tudi po pravilih civilnega prava ne more biti to podlaga za odškodnino. Prav tako ne more biti razlog za težjo zaposljivost tožnice dejstvo, da nima ustrezne izobrazbe za delo v vrtcih, saj je ni pridobila iz razlogov na njeni strani.

Tožnica je podala odgovor na pritožbo, v katerem prereka vse pritožbene navedbe in predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da jo je pritožba zelo presenetila, saj sta se s toženo stranko dogovarjali za zaključek spora na sporazumen način in da je bilo tudi usklajeno, da se bo tožeča stranka strinjala s prenehanjem delovnega razmerja po 118. členu ZDR, kar izhaja iz zapisnika. Takšno strinjanje pa je bilo posledica dejstva, da je bila dogovorjena tudi višina odškodnine in sicer v višini 4.000.000,00 SIT. Neutemeljen je tudi ugovor zastaranja in pravnomočno razsojene stvari. Ker je tožena stranka zavrnila, da bi tožnici priznala pravice iz delovnega razmerja po 1.9.2003, je bila tožeča stranka prisiljena v vložitev te tožbe. Izrecno prereka vse pritožbene navedbe v zvezi s pravicami po 1.9.2003 in stališčem, da naj bi ravnanje tožnice v predhodnem sporu šteli kot soglasje, da ji delovno razmerje razmerje z dnem 1.9.2003 preneha. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Tožena stranka je podala pripravljalno vlogo na odgovor tožeče stranke, v katerem je zaznamovala tudi stroške pritožbenega postopka, ki jih je pritožbeno sodišče ni moglo upoštevati, ker so bili priglašeni po poteku roka za vložitev pritožbe.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, ki jih  uveljavlja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, da pa nanj ni v celoti pravilno uporabilo materialnega prava.

Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, v kolikor ne navaja drugače, glede na pritožbene navedbe pa odgovarja:

Neutemeljeno je pritožbeno zatrjevanje, da gre za že razsojeno stvar in da bi moralo sodišče tožbo o tem individualnem delovnem sporu zavreči. Kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje gre za uveljavljanje nadaljnjih pravic iz delovnega razmerja po pravnomočnosti sodbe v zadevi opr. št. I Pd 279/2003. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sodbo opr. št. VIII Ips 346/2005 reviziji ugodilo in spremenilo odločitve nižjih sodišč, tako da je tožbenemu zahtevku tožnice ugodilo in ugotovilo, da delovno razmerje, sklenjeno s sklepom z dne 10.7.2001, ni prenehalo in da ima tožnica vse pravice iz delovnega razmerja najmanj do 1.9.2003, kar ji je tožena stranka dolžna priznati v 8-ih dneh. V obrazložitvi navedene sodbe je Vrhovno sodišče RS tudi zavzelo stališče, da določitev izpolnitve izobrazbenega pogoja do 1.9.2003 sicer obe stranki zavezuje, vendar določba v sklepu z dne 10.7.2001 ne pomeni, da bi zaradi tega tožnici lahko delovno razmerje prenehalo po določbi 75. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) ob uporabi 2. odstavka 58. člena Zakona o vrtcih (ZVrt, Ur. l. RS, št. 12/96 in naslednji), ampak bi morala tožena stranka v tem primeru pogodbo o zaposlitvi odpovedati iz drugega razloga, česar pa ni storila. Iz navedenega stališča vrhovnega sodišča torej jasno izhaja, da ima sodba opr. št. VIII Ips 346/2005 za posledico reintegracijo tožnice v delovno razmerje, dokler tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ne preneha na zakonit način. Zmotno je stališče tožene stranke, da je bila dolžna reintegrirati tožnico le do 1.9.2003, saj navedba najmanj do 1.9.2003 tega ne pomeni. Tožnica pa je takoj potem, ko je prejela sodbo vrhovnega sodišča zahtevala vrnitev na delo in sklenitev pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas za ustrezno delovno mesto. Tožena stranka je zahtevo tožnice zavrnila, zato je le-ta vložila predmetno tožbo. Tožba je bila vložena na sodišče v odprtem 30-dnevnem roku, kot to določa 3. odstavek 204. člena ZDR, saj iz podatkov v spisu izhaja, da je bila sodba vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 346/2005 vročena pooblaščencu tožnice dne 21.2.2006, da je tožnica uveljavljala izvršitev sodbe z dopisom z dne 22.2.2006, da ji je tožena stranka na ta poziv odgovorila z dopisom z dne 2.3.2006, v katerem je navajala, da ji priznava pravice do 1.9.2003 in da je nato tožnica dne 13.3.2006 vložila predmetno tožbo. Tako so neutemeljene pritožbene navedbe o zastaranju tožbenega zahtevka. Tožnica je namreč uveljavljala svoje pravice v zakonsko določenem roku. Dejstvo, da je tožnica v tožbi v individualnem delovnem sporu opr. št. I Pd 279/2003 postavila tožbeni zahtevek, v katerem je zahtevala priznanje pravic iz delovnega razmerja najmanj do 1.9.2003, ne pomeni, da se je odpovedala uveljavljanju obstoja delovnega razmerja po navedenem datumu, kot se to zmotno zavzema tožena stranka. Tožnica je očitno v tožbenem zahtevku povzela le datum naveden v sklepu z dne 10.7.2001, kjer je bil določen naveden datum kot datum, do katerega mora tožnica pridobiti ustrezno izobrazbo, vendar ji je tožena stranka že pred datumom odpovedala pogodbo o zaposlitvi, v zvezi s čemer je bil voden spor pod opr. št. I Pd 279/2003. Tožena stranka bi morala, kot je zavzelo stališče že vrhovno sodišče ob poteku časa določenega za izpolnitev pogojev za pridobitev izobrazbe, to je 1.9.2003, tožnici odpovedati pogodbo o zaposlitvi na veljavni pravni podlagi in ne bi moglo priti do avtomatičnega prenehanja pogodbe o zaposlitvi, kot se to očitno zavzema tožena stranka.

Zmotno je tudi stališče pritožbe, da je sodišče prve stopnje prekoračilo tožbeni zahtevek s tem, ko je razvezalo pogodbo o zaposlitvi z dne 1.9.1992 z dnem 19.10.2006, to je z dnem odločitve sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje je namreč uporabilo pooblastilo iz 118. člena ZDR, ki določa, da lahko sodišče, če ugotovi, da je odpoved delodajalca nezakonita, upoštevaje okoliščine in interese obeh pogodbenih strank, ugotovi, da nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče in odloči, da le-to traja do odločitve sodišča prve stopnje ter delavcu prizna odškodnino po pravilih civilnega prava. Sodišče je na podlagi navedene zakonske določbe razvezalo pogodbo o zaposlitvi, sklenjeno med strankama 1.9.1992. Iz prilog v spisu opr. št. I Pd 279/2003 (A4) je ugotovilo, da sta stranki imeli sklenjeni navedeno pogodbo o zaposlitvi, zato je lahko razvezalo le to pogodbo o zaposlitvi in s tem seveda ni prekoračilo tožbenega zahtevka, ker tožbenega zahtevka v zvezi z razvezo pogodbe o zaposlitvi sploh ni bilo in tudi ni potreben glede na določbo 2. odstavka 118. člena ZDR. Zato so pritožbene navedbe v tej smeri neutemeljene.

Utemeljeno pa pritožba graja določitev višine odškodnine zaradi razveze pogodbe o zaposlitvi po 118. členu ZDR. Sodišče prve stopnje je tožnici iz navedenega naslova priznalo odškodnino v višini 4.000.000,00 SIT, pri čemer je kot ustrezno odškodnino štelo zneske, ki bi jih tožnica dobila, v kolikor bi bila vrnjena v delovno razmerje k toženi stranki in kolikor časa bi trajal postopek odpovedi pogodbe o zaposlitvi in znesek, ki bi ga dobila tožnica iz naslova odpravnine po 109. členu ZDR, poleg tega pa ji je prisodilo še znesek 1.200.000,00 SIT, kolikor naj bi tožnica potrebovala za nadaljnje preživljanje, ker bi bila brez zaposlitve. Pravilno opozarja pritožba, da je znesek odškodnine pretiran za 1.200.000,00 SIT, saj že odpravnina po 109. členu ZDR predvideva, da je to znesek, s katerim si delavec pomaga v času iskanja nove zaposlitve. Pri tem pritožbeno sodišče še ugotavlja, da tožnica zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi prav gotovo ne bo socialno ogrožena, saj bo na podlagi odločitve v tem individualnem delovnem sporu prejela sredstva zaradi nezakonitega ravnanja tožene stranke iz naslova neopravičeno odtegnjenih plač, ker ni bila reintegrirana v delovno razmerja kar za tri leta. Tako je po oceni pritožbenega sodišča primerna odškodnina po 118. členu ZDR 2.800.000,00 SIT, oziroma sedaj 11.684,19 EUR in je pritožbeno sodišče pritožbi v tem delu ugodilo in odškodnino znižalo s 4.000.000,00 SIT na znesek 2.800.000,00 SIT, oziroma 11.684,19 EUR, za kar je imelo podlago v 4. točki 358. člena ZPP.

V ostalem je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, za kar je imelo podlago v določbi 353. člena ZPP. Pritožbeno sodišče je sklenilo, da tožnica krije sama svoje stroške pritožbenega postopka iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni bil potreben, o stroških pritožbenega postopka tožeče stranke pa ni odločalo, ker jih je le-ta priglasila izven pritožbenega roka in ne skupaj s pritožbo, kot to določa 3. odstavek 163. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.