VDSS sodba in sklep Pdp 890/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-11-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

terjatev iz delovnega razmerja - prisilna poravnava

Kljub temu, da so bile terjatve tožnice za plačilo nadomestila plače in regresa za letni dopust za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pravnomočno ugotovljene šele po zaključku prisilne poravnave, se poplačajo pod pogoji iz potrjene prisilne poravnave, ker izvirajo iz časa pred potrjeno prisilno poravnavo.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 1. točki izreka spremeni tako, da se prisojeni  znesek v višini 9.507,34 EUR nadomesti z zneskom „9.776,50 EUR“.

V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba in sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z sodbo in sklepom razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki poravnati obveznosti, ki izvirajo iz delovnega razmerja v skupnem znesku 9.507,34 EUR, v roku 15 dni pod izvršbo. Kar je zahtevala tožeča stranka več, je zavrnilo. Tudi je sklenilo, da se sprememba tožbe z dne 27.1.2009 ne dovoli in da bo o stroških odločeno naknadno s pisnim sklepom.

Zoper zavrnilni del sodbe in zoper sklep se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožeča stranka in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da spremembo tožbe dovoli ter v celoti ugodi tožbenemu zahtevku in toženo stranko obveže na plačilo nadaljnje terjatve v znesku 25.729,43 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 23.5.2007 (podrejeno: od 27.1.2009 do plačila) ter na plačilo zakonskih zamudnih obresti tudi od dosojenega zneska 9.507,34 EUR, ki tečejo od 23.5.2007 dalje (podrejeno: od 27.1.2009 do plačila) ter na plačilo stroškov pritožbenega postopka. Navaja, da je sodišče v predmetni zadevi opravilo več obravnav, vendar na nekaterih od teh obravnav ni sprejelo sklepa, da se ponovijo dokazi pred spremenjenim senatom. Tudi po razveljavitvi sodbe, sodišče na naroku dne 9.10.2007 kljub spremenjenemu senatu ni odločilo, da se zaradi spremenjenega senata glavna obravnava prične znova, ter da se izvedejo (ali povzamejo) do takrat izvedeni dokazi. Taka situacija se je ponovila tudi na naroku z dne 12.12.2008. Zaradi tega je mnenja, da je sodišče s takim ravnanjem bistveno kršilo določbe ZPP iz 1. odstavka 339. člena. V sodbi tudi ni obrazloženo, zakaj je potrebno upoštevati glede pogodbene kazni Splošno kolektivno pogodbo za gospodarske dejavnosti iz leta 1997 in ne tiste iz leta 1993, ter zakaj zakonske zamudne obresti ne tečejo od maja 2007 dalje, ko je pričel veljati Zakon o spremembah in dopolnitvah obligacijskega zakonika. Poleg tega sodišče ne razlaga, zakaj pravzaprav ni dovolilo spremembe tožbe in niti z besedo ne obrazloži večkrat ponovljene trditve tožnice o tem, da se ne sme upoštevati sklep o potrjeni prisilni poravnavi. Vse navedeno predstavlja bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Navaja tudi, da je tožnica po razveljavitvi sodbe, ko je Višje delovno in socialno sodišče v Ljubljani dalo obvezujoča navodila prvostopenjskemu sodišču glede izračuna višine terjatve, predlagala, da sodišče dopolni pred pravdo pridobljeno izvedensko mnenje istega izvedenca in da pri tem upošteva vse elemente plače, ki bi jo tožnica prejemala, če bi opravljala delo v obdobju od 1992 do ponovnega sprejetja na delo v decembru 1998. Ne glede na navedeno sodišče ni odreagiralo na precizno podani dokazni predlog in brez kakršnegakoli argumenta ni dalo nalog izvedencu v navedeni smeri, kar je imelo za posledico, da je izvedenec izračunal vsaj za 20 % nižje pričakovane prejemke za tožnico. Ponovno poudarja, da v predmetni zadevi pri tožničinem zahtevku ni možno upoštevati potrjene prisilne poravnave, ki je bila uvedena s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 16.12.1996 nad dolžnikom K. p.o., na naslovu .... Iz akta o ustanovitvi družbe V. d.o.o., s sedežem na naslovu ... je razvidno, da je to družbo ustanovila tožena stranka in s tem je kontinuiteta med pravno osebo K. p.o., nad katero je bila uvedena prisilna poravnava in podjetjem V. d.o.o., prenehalo obstajati. V kolikor ni pravne kontinuitete s pravnim subjektom, ki je obvezan s pravnomočno sodbo kaj storiti, zlasti izplačati denarno terjatev, potem je sklicevanje na potrjeno prisilno poravnavo v tej zadevi izven konteksta materialnega prava. Glede teka zakonskih zamudnih obresti pa poudarja, da iz pravnomočne sodbe sodišča prve stopnje opr. št. I Pd 276/98 z dne 29.10.1998 izhaja, da je tožena stranka med drugim obvezana na plačilo ustreznega nadomestila plače, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne dospetja v izplačilo teh denarnih obveznosti do plačila. Zaradi tega je mnenja, da tudi v primeru, če se neposredno upošteva odločba Ustavnega sodišča RS iz leta 2006 glede ocene ustavnosti 1060. člena Obligacijskega zakonika (glede teka zakonskih zamudnih obresti do 31.12.2001, v kolikor je glavnica presegla obresti), ni nikakršnega utemeljena razloga, da sodišče ne bi pravilno uporabilo materialno pravo na podlagi postavljenega zahtevka glede nadaljnjega teka zakonskih zamudnih obresti od uveljavitve spremembe obligacijskega zakonika, t.j. od 23.5.2007 dalje. Glede višine pogodbene kazni pa je mnenja, da splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo iz leta 1993 v 23. členu določa, da ima delavec zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pravico do šestih povprečnih mesečnih plač v zadnjih treh mesecih dela. Ker je Vrhovno sodišče Republike Slovenije v več sodbah ugotovilo, da je pri osnovi za izračun višine pogodbene kazni treba uporabiti predpis, ki je veljal v trenutku prenehanja delovnega razmerja, je mnenja, da je odločitev sodišča prve stopnje v tem delu nezakonita.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in na absolutne bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga 2. odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 – 45/2008). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo in pri odločitvi o tožničinem zahtevku iz naslova nadomestila plače in iz naslova regresov za letni dopust pravilno uporabilo materialno pravo, zmotno pa ga je uporabilo pri odločitvi v zvezi s tožničinim zahtevkom za izplačilo pogodbene kazni, ki gre delavcu zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja.

V tej zadevi je tožnica s tožbo zahtevala, da ji tožena stranka za obdobje od 11.5.1992 do 11.11.1998 izplača znesek 5.045.151,00 SIT, kar prestavlja vse denarne obveznosti, ki izvirajo iz dela in po delu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, kar je ugotovljeno s pravnomočno sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, opr. št. I Pd 276/98 z dne 29.10.1998, v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča, opr. št. Pdp 1656/98 z dne 6.5.1999. Tožničini zahtevki se nanašajo na izplačilo nadomestila plače, plačilo regresov za letni dopust za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in na izplačilo pogodbene kazni v višini šestih povprečnih plač tožnice v zadnjih treh mesecih dela. O tožničinih zahtevkih je sodišče prve stopnje enkrat že odločilo in s sodbo z dne 24.9.2003 tožbenemu zahtevku le delno ugodilo. Na pritožbo obeh strank je Višje delovno in socialno sodišče sodbo razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ugotovilo je, da izrek sodbe ni jasen in tudi višina nadomestila plače ni jasno določena, kljub temu, da je s pravnomočno sodbo opr. št. I Pd 276/98 bila določena osnova, kako je treba upoštevati višino nadomestila plače, ki bi pripadala tožnici za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Ker je sodišče samo izračunalo neko osnovo, ki je ni niti obrazložilo in ni upoštevalo, kaj je tožena stranka po že pravnomočni sodbi opr. št. I Pd 276/98 dolžna plačati tožnici in koliko od tega je bilo že izpolnjenega, glede na to, da je tožena stranka tožnici dne 19.2.1999 in dne 15.3.1999 že izplačala del obveznosti, ki izvirajo iz dela, je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je dejansko stanje glede odločilnih dejstev nepopolno ugotovljeno.

V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje v skladu z napotki pritožbenega sodišča in z angažiranjem izvedenca finančne stroke pravilno ugotovilo višino denarnih prejemkov, ki jih je tožena stranka po delnem izplačilu svojih obveznosti še dolžna plačati tožnici za čas od 11.5.1992 do 11.11.1998, ko je bila tožnica ponovno pozvana na delo. Sodni izvedenec S.L. je v svojem izvedenskem mnenju z dne 25.7.2007 in v dveh dopolnitvah tega mnenja (dne 1.7.2008 in 5.1.2009) ugotovil, koliko je tožena stranka dolžna tožnici izplačati iz naslova nadomestila plač, kot tudi iz naslova regresov za letni dopust za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, pri čemer je izvedenec pri navedenih obračunih pravilno upošteval, da je tožnica do teh izplačil upravičena pod pogoji prisilne poravnave. Iz izvedenih dokazov namreč izhaja, da je tožnici delovno razmerje prenehalo v letu 1992, kar pomeni, da so te terjatve nastale pred potrjeno prisilno poravnavo, ki je bila izvedena nad pravnim prednikom tožene stranke šele v letu 1996. Pritožbena zatrjevanja, da prisilna poravnava na tožničine terjatve nima vpliva iz razloga, ker v času uvedene prisilne poravnave tožničine terjatve še niso bile pravnomočno ugotovljene, so neupoštevne. Kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, so tožničine terjatve res nastale pred potrjeno prisilno poravnavo, vendar ima v skladu z določbo 3. odstavka 59. člena Zakona o prisilni poravnavi in stečaju, prisilna poravnava pravni učinek tudi glede terjatev, ki se naknadno ugotovijo. To pa pomeni, da tudi za te terjatve veljajo pogoji prisilne poravnave. S tem stališčem pritožbeno sodišče v celoti soglaša. Iz izračunov izvedenca tudi jasno izhaja, da so v vseh izračunih tožničinih terjatev zajete tudi zakonske zamudne obresti od glavnice, pri čemer je v zvezi z zakonskimi obrestmi upoštevana odločba Ustavnega sodišča RS z dne 2.3.2006, da se obrestovanje po 1.1.2002 izvaja le, v kolikor obresti na dan 1.1.2002 še niso dosegle glavnice.

Upoštevaje navedeno je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenskega mnenja sodnega izvedenca finančne stroke tožnici za sporno obdobje iz naslova nadomestila plač pravilno priznalo 1.161.927,00 SIT, iz naslova regresov za letni dopust za vsa leta v spornem obdobju pa 1.051.906,00 SIT, kar skupaj znaša 2.213.833,00 SIT oziroma sedaj 9.238,16 EUR. Pravilna je tudi odločitev sodišča prve stopnje, da se sprememba tožbe glede teka zakonskih zamudnih obresti z dne 27.1.2009 ne dovoli, saj tožena stranka v spremembo tožbe ni privolila. Sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno zaključilo, da dovolitev spremembe oziroma razširitev tožbe ne bi bila smotrna za dokončno rešitev predmetnega spora, saj ta spor teče že od leta 1999. Pritožbena zatrjevanja, da sodišče ni obrazložilo svoje odločitve, zakaj spremembe tožbe ni dovolilo, so zato neutemeljene.

Sodišče prve stopnje pa je zmotno uporabilo materialno pravo, ko je pri presoji odločitve v delu zahtevka, ki se nanaša na plačilo pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, tožnici prisodilo le tri povprečne plače v zadnjih treh mesecih in ne šest povprečnih plač, na kar pravilno opozarja pritožba. Sodišče je namreč pri presoji vprašanja glede plačila pogodbene kazni zmotno upoštevalo Kolektivno pogodbo za gospodarske dejavnosti iz leta 1997, ker naj bi bilo nezakonito prenehanje delovnega razmerja tožnici pravnomočno ugotovljeno šele 6.5.1999. Stališče je zmotno, saj so za odločitev o tem, ali in do kakšne višine pogodbene kazni je delavec upravičen, pomembni predpisi, ki so veljali v trenutku prenehanja delovnega razmerja in ne v trenutku, ko je odločitev o nezakonitosti prenehanja postala pravnomočna. Ker ni sporno, da je tožnici delovno razmerje nezakonito prenehalo že v letu 1992, je glede presoje višine pogodbene kazni potrebno upoštevati splošno Kolektivno pogodbo za gospodarstvo iz leta 1993, ki je dajala delavcu iz tega naslova pravico do plačila šestih povprečnih plač delavca v zadnjih treh mesecih in ne le tri povprečne plače, kot je to določala kasnejša Splošna kolektivna pogodba za gospodarske dejavnosti iz leta 1997. Zaradi povedanega bi sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru pri presoji tožbenega zahtevka glede izplačila višine pogodbene kazni tožnici bilo dolžno upoštevati Kolektivno pogodbo za gospodarstvo iz leta 1993 in ker tega ni storilo je v tem delu zmotno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče je zato v tem delu tožbenega zahtevka, ki se nanaša na plačilo pogodbene kazni, pritožbi ugodilo in tožnici po varianti, ki jo je za ta primer izračunal izvedenec finančne stroke, priznalo 538,34 EUR in ne le 269,17 EUR, kot je odločilo sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi.

Pritožbeno sodišče se do ostalih pritožbenih navedb ni opredeljevalo, ker za presojo odločitve niso bistvenega in odločilnega pomena (1.odstavek 360. člena ZPP).

Zaradi vsega navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke delno ugodilo in izpodbijano sodbo v 1. točki izreka delno spremenilo tako, da je tožnici prisojeni znesek zvišalo na 9.776,50 EUR, v ostalem pa je pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu  skladno z določbo 353. člena ZPP potrdilo sodbo in sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato krije sama svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.