VDSS sklep Pdp 219/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-01-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - vročitev - sodno varstvo

Ker je bilo na podlagi izpovedi prič dokazano, da je tožnica redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga sprejela v prostorih delodajalca, se šteje, da je bila odpoved pravilno osebno vročena, četudi tožnica prejema ni podpisala. Toženi stranki ni bilo treba odpovedi ponovno vročati z nadomestno vročitvijo.

Tožba, vložena po izteku tridesetdnevnega roka od prejema odpovedi, se zavrže v celoti, saj sta reintegracijski in reparacijski tožbeni zahtevek zahtevka sestavna dela tožbenega zahtevka, s katerim se izpodbija zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba (točka I/1 izreka) razveljavi in tožba v tem delu zavrže.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje (točka II/1 in II/2 sklepa glede odločitve o stroških postopka tožeče stranke).

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, da jo je dolžna tožena stranka pozvati nazaj na delo, ji za čas od 1.4.2006 dalje do vrnitve na delo plačati neto plačo 144.000,00 SIT mesečno, z zapadlostjo 15. dne v mesecu za pretekli mesec, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ji od te mesečne neto osnove obračunati in plačati prispevke in davke, priznati vse pravice iz delovnega razmerja, socialnega in zdravstvenega zavarovanja od prenehanja delovnega razmerja dalje do vrnitve na delo ter ji povrniti vse stroške pravdnega postopka (točka I/1 izreka). Sklenilo je, da se tožba zavrže v delu, ki se nanaša na ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 10.2.2006 iz poslovnega razloga, ki jo je dne 23.3.2006 tožeči stranki podala tožena stranka, nezakonita (točka II/1 sklepa), tožeča in tožena stranka pa sami krijeta svoje stroške postopka (točka II/2 izreka).

Zoper izpodbijano sodbo ter sklep (razen v delu točke II/2 izreka, po katerem tožena stranka sama krije svoje stroške postopka), se je pravočasno pritožila tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo in izpodbijani del sklepa razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Opozarja, da izpodbijana sodba daje vtis, da je sodišče prve stopnje ravnalo enostransko ter verjelo le toženi stranki. Natančno in obširno je povzelo navedbe tožene stranke, pri povzemanju navedb tožnice pa se je omejilo le na navedbe iz tožbe, ne pa tudi do navedb iz kasnejših pripravljalnih vlogah, čeprav je šlo za odločilna dejstva. Pri ugotovitvi, da naj bi bilo obvestilo o napovedani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov tožnici vročeno dne 1.2.2006, redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov pa 10.2.2006, kar naj bi pomenilo, da naj bi rok za vložitev tožbe pričel teči 11.2.2006 in se iztekel 13.3.2006, tožnica pa naj bi tožbo vložila prepozno, se je sodišče prve stopnje oprlo izključno na trditve tožene stranke in na izpoved direktorice tožene stranke N.K. ter prič M.Š. in D.Z.. Kot veljavna je štelo tudi uradna zaznamka, ki nosita datum 1.2.2006 in 10.2.2006, čeprav sta bila  napisana kasneje, po vložitvi tožbe; prav tako sta bila podpisa M.Š. in D.Z. notarsko overjena šele 9.5.2006. Na njuno pričanje in izpoved po oceni sodišča tudi niso vplivale priprave, ki sta jih dan pred zaslišanjem opravili z odvetnikom tožene stranke, ki je tudi popravil napake v konceptih izjav glede vročanja, ki sta jih podali. Sodišče ni upoštevalo, da sta priči v delovnem razmerju pri toženi stranki, kar zanju predstavlja materialno eksistenco, ter da je priča D.Z. napredovala na delovno mesto poslovodje, ki ga je zasedala tožnica. Nadalje se ne strinja z ugotovitvijo, da sta se pravdni stranki ravno v spornem času pogovarjali o odpravnini in povišanju plače za nazaj, ki naj bi jo zahtevala tožnica zaradi pravic pri Zavodu za zaposlovanje RS. Sodišče namreč prezre, da je tožena stranka takšno plačo izplačala tožnici že za mesec januar in tudi priča je izpovedala, da sta se z N.K. že prej dogovarjali o povišanju plače. Tožena stranka je tožnici izplačala bistveno nižjo odpravnino, kot pa je trdila, da ji je bila pripravljena izplačati. Iz plačilnih listin izhaja, da je tožnica v februarju delala 122 ur, 40 ur pa je bila na dopustu, marca pa naj bi delala 120 ur in bila 65 ur na dopustu, sodišče pa ugotovi, da tožnica po 10.2.2006 pri toženi stranki ni več delala. Na podlagi navedenega opozarja, da dejansko stanje glede vročitve obvestila o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi in odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni pravilno in popolno ugotovljeno, saj temelji dokazna ocena na šibkih in neverodostojnih dokazih. Opozarja, da je tožnica odklonila sprejem obvestila o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi in redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, kot sta izpovedali priči in direktorica tožene stranke. Zato bi morala tožena stranka ravnati po določbi 144. člena ZPP in šele takrat bi bilo mogoče šteti, da je vročitev opravljena. Sodišče prve stopnje se do teh ugovorov tožnice ni opredelilo ter sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti. Priglaša stroške pritožbe.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev sodbe in sklepa sodišča prave stopnje. Priglaša pritožbene stroške postopka.

V skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št.  73/2007, ZPP-UPB3: v nadaljevanju: ZPP), v povezavi s 366. členom ZPP, je pritožbeno sodišče sodbo in izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Zakon o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002; v nadaljevanju: ZDR) v 3. odstavku 204. člena določa, da lahko delavec zahteva ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi ali odločitev o disciplinski odgovornosti delavca, v roku 30 dni od dneva vročitve oziroma od dneva, ko je zvedel za kršitev pravice, pred pristojnim delovnim sodiščem. V kolikor je tožba vložena po poteku navedenega prekluzivnega roka, jo sodišče prve stopnje v skladu z 274. členom ZPP, zavrže kot prepozno. Na navedeno pazi pritožbeno sodišče  po uradni dolžnosti.

Po izvedenem dokaznem postopku je sodišče prve stopnje po oceni pritožbenega sodišča sprejelo pravilno dokazno oceno, da je tožena stranka dne 10.2.2006 vročila tožnici redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Svojo odločitev je oprlo na izpovedbo N.K., direktorice tožene stranke, ki je zaslišana kot stranka prepričljivo izpovedala, da je tožnici dne 1.2.2006 vročila obvestilo o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi, dne 10.2.2006 pa redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega prostora. Vročitev je opravila v poslovnem prostoru tožene stranke, v trgovini, v kateri je tožnica delala. Ker je na podlagi prejšnjih izkušenj pričakovala, da tožnica ne bo hotela podpisati sprejema obvestila, saj je dolga leta delala pri njej, vendar nikoli ni hotela podpisati, če je to zahtevala od nje, je vročitev opravila v prisotnosti dveh prič, M.Š. in D.Z.. Njeno izpoved sta navedeni priči prepričljivo potrdili. V zvezi z vročanjem redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga je priča M.Š., ki je pri toženi stranki občasno delala preko študentskega servisa, pojasnila, da je tožnica prebrala listino, po mimiki njenega obraza pa je zaključila, da ni ravno zadovoljna s tem, kar je prebrala in tudi ni hotela podpisati ponujenega papirja, vendar ga je vzela s seboj. Enako je izpovedala tudi D.Z., ki je zaposlena pri toženi stranki kot prodajalka. Obe priči pa sta se natančno spominjali okoliščin glede vročanja ter dejstva, da je tožnica tega dne po prihodu v trgovino ostala napravljena, saj bunde ni slekla in ni pričela delati, temveč je po vročitvi takoj odšla.

Na verodostojnost prič ne vplivajo pritožbene navedbe, da sta glede vročitve listin podpisali uradna zaznamka, ki nosita datum 1.2.2006 in 10.2.2006 (prilogi B4 in B6), njuna podpisa pa sta bila notarsko overjena kasneje. Tožena stranka glede tega ni zanikala, da sta bila zaznamka sestavljena kasneje, ko je tožena stranka prejela tožbo. Priči sta tudi pojasnili okoliščine pri sestavi izjav glede vročanja (prilogi B17 in B18) ter vlogo odvetnika tožene stranke pri njunem „spreminjanju“. Priča M.Š. je tako pojasnila, da v prvotni izjavi ni pisalo, na koga se nanaša, saj se ji je zdelo logično, da se nanaša na tožnico. Zato je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da iz listin ne izhaja, da bi bili priči poučeni, kako zapisati vsebino, temveč je odvetnik tožene stranke v izjavi le vnesel „strokovne izraze“, kar je sodišče prve stopnje le še dodatno prepričalo v verodostojnost prič. Tudi sicer ni jasno, zakaj bi priči hoteli škodovati tožnici; zgolj dejstvo, da sta delali za toženo stranko, tudi po stališču pritožbenega sodišča ne kaže na to, da bi bili njuni izpovedbi neverodostojni.

Pravilna je tudi ugotovitev, da tožnica po 10.2.2006 ni več delala pri toženi stranki. Njeno sklicevanje na podatke iz plačilnih list za februar in marec 2006 ne more biti odločilno, saj je tožnica izpovedala, da je bila od 13.2.2006 do 28.2.2006 v bolniškem staležu, čeprav iz plačilne liste za februar ne izhaja, da bi bila bolniško odsotna, saj naj bi po podatkih delala 122 ur, 40 ur pa bila na dopustu (priloga B12). Glede na vse okoliščine primera, ko tožnica ni hotela podpisati prejema redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, bi bilo od tožene stranke tudi nelogično pričakovati, da bi tožnico v času odpovednega roka klicala na delo oziroma ji še omogočala delo. To navsezadnje potrjuje sama izpoved tožnice, da je dne 1.3.2006 prišla na delo, direktorica pa naj bi ji rekla da ni dela in jo poslala domov, ter je tudi kasneje ni klicala na delo. Neskladje tudi ni podano glede izpovedi direktorice tožene stranke, da sta se s tožnico pogajali za višjo plačo, da bi tako pridobila višje nadomestilo na Zavodu za zaposlovanje RS. Direktorica je namreč pojasnila, da je tožnici dne 10.2.2006 vročila plačilno listo za januar 2006, zato ni mogoče sklepati, da bi ji plačo povišala že pred tem. Zaradi vsega navedenega pritožbeno sodišče ne dvomi v pravilnost dokazne ocene sodišča prve stopnje, ki je svojo odločitev natančno in temeljito obrazložilo, zato so v celoti neizkazani pritožbeni očitki glede domnevne pristranskosti sodišča prve stopnje.

Vročitev redne odpovedi je bila tako opravljena v skladu z 2. odstavkom 87. člena ZDR, po katerem mora redno ali izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi delodajalec delavcu vročiti osebno praviloma v prostorih delodajalca oziroma na naslovu prebivališča, s katerega delavec dnevno prihaja na delo. Ker je dokazano, da je tožnica odpoved sprejela v prostorih delodajalca, ji je bila odpoved osebno vročena, tudi če prejema ni podpisala. Zato toženi stranki ni bilo potrebno vročati odpovedi z nadomestno vročitvijo po 144. členu ZPP. ZDR v 3. odstavku 87. člena določa, da redno ali izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi vroča delodajalec delavcu po pravilih pravdnega postopka, razen če delavec nima stalnega ali začasnega prebivališča v Republiki Sloveniji. V tem primeru se odpoved pogodbe o zaposlitvi objavi na oglasnem mestu na sedežu delodajalca. Po preteku osmih dni se šteje vročitev za opravljeno. 3. odstavek 149. člena ZPP pa tudi določa, da če prejemnik noče podpisati vročilnice, zapiše vročevalec to na vročilnici in navede z besedami dan vročitve; šteje se, da je s tem vročitev opravljena. Kot izhaja iz podatkov v spisu (priloga A3), je redno odpoved pogodbe o zaposlitvi podpisala N.K. v funkciji direktorice tožene stranke, hkrati pa skupaj z delavko D.Z. kot vročevalko v smislu določbe 3. odstavka 149. člena ZPP. Ker tožnica prejema ni hotela podpisati, direktorica tožene stranke in D.Z. pa sta o tem sestavili in podpisali uradni zaznamek (priloga B6), je bila tožnici dne 10.2.2006 pravilno vročena redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

Glede na to, da je bila tožba vložena po izteku roka, jo je sodišče prve stopnje v zgoraj navedenem obsegu pravilno zavrglo. Vendar je zmotno štelo, da se zavrže samo tisti del tožbe, s katerim tožnica zahteva razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Reintegracijski in reparacijski zahtevek sta namreč sestavna dela tožbe oziroma tožbenega zahtevka, s katero se izpodbija zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi (enako tudi zahtevek za vpis delovne dobe v delovno knjižico in priznanje pravic iz socialnih zavarovanj) in v kolikor je tožba vložena prepozno, jo je potrebno zavreči v celoti.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožnice delno ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo v delu, s katerim je bil zavrnjen zahtevek na poziv nazaj na delo k toženi stranki, plačilo plač s pripadki, priznanje ostalih pravic iz delovnega razmerja in povrnitev stroškov postopka, ter tudi v tem delu tožbo zavrglo, ob smiselni uporabi 1. odstavka 354. člena ZPP. V preostalem pa v skladu z 2. točko 365. člena ZPP potrdilo izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje. Uspeh tožnice v tem sporu se kljub delni ugoditvi pritožbi ni spremenil, tožnica v postopku ni uspela, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, sama krije svoje stroške postopka pred sodiščem prve stopnje. Tožena stranka pa krije sama svoje stroške postopka iz razloga, ker gre za spor o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja po določilih 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 2/2004 in 10/2004, v nadaljevanju: ZDSS-1), ko delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na uspeh v pravdi.

Kljub temu, da je pritožbeno sodišče pritožbi delno ugodilo, ni mogoče šteti, da je bila tožnica v pritožbenem postopku uspešna, saj je pritožbeno sodišče tožbo zavrglo. Pritožbeno sodišče je zato na podlagi 154. člena ZPP odločilo, da tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj gre za spor po določilih 41. člena ZDSS-1.

ZDR člen 87, 87/2, 87/3, 204, 204/3. ZPP člen 144, 149, 149/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.