VDSS sodba Pdp 578/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-10-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi - tujec - delovno dovoljenje

Ker je tožniku (sicer naknadno) Zavod RS za zaposlovanje izdal osebno delovno dovoljenje za določen čas od dne, ko mu je prenehalo veljati prej veljavno delovno dovoljenje, je odpadla ovira za nadaljevanje delovnega razmerja za nedoločen čas in s tem razlog za prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, ki sicer preneha veljati z dnem prenehanja veljavnosti delovnega dovoljenja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo v 1. tč. izreka ugotovilo, da je pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas z dne 1. 7. 2008 nezakonito prenehala veljati. V 2. tč. izreka je ugotovilo, da tožniku z dnem 12. 12. 2008 ni prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki in s tem pogodba o zaposlitvi z dne 1. 7. 2008. Toženi stranki je naložilo, da tožnika pozove nazaj na delo in mu prizna delovno razmerje za čas od 13.12.2008 dalje, mu vpiše v delovno knjižico delovno razmerje ter mu za čas od prenehanja delovnega razmerja do poziva nazaj na delo izplača plačo po pogodbi o zaposlitvi v višini bruto 548,56 EUR, od tega zneska odvede vse prispevke in davke ter nato dobljene mesečne neto zneske izplača tožniku, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne v mesecu za pretekli mesec, v roku 8 dni in pod izvršbo (3. tč. izreka). V presežku (priznanje delovnega razmerja za 12. 12. 2008, plačo za ta dan ter zakonske zamudne obresti v zvezi z navedenim) je tožnikov tožbeni zahtevek zavrnilo (4. tč. izreka).

Zoper navedeno sodbo, smiselno pa zoper del sodbe, v katerem je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku in zoper stroške postopka, se pravočasno pritožuje tožena stranka zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava ter bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi ter izpodbijano sodbo  sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oz. da izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo prvostopnemu sodišču v ponovno sojenje. V pritožbi poudarja, da je tožnik s tožbo zahteval ugotovitev, da je bila pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas nezakonito odpovedana, pri čemer bi moralo sodišče zavrniti tožbeni zahtevek iz razloga, ker tožena stranka tožniku pogodbe o zaposlitvi ni odpovedala, pač pa mu je pogodba prenehala veljati na podlagi 119. čl. ZDR. Kakršnokoli ravnanje ali aktivnost za prenehanje veljavnosti pogodbe s strani tožene stranke niti ni bila potrebna, pač pa bi imela morebitna odpoved le deklaratoren učinek. Tožnik je imel nazadnje pridobljeno delovno dovoljenje za obdobje od 13. 12. 2007 do 12. 12. 2008. Naknadno pridobljeno osebno delovno dovoljenje ne vpliva na presojo zakonitosti prenehanja delovnega razmerja na dan 12. 12. 2008 in naslednje dni do 19. 12. 2008, saj se zakonitost oz. nezakonitost zakonskega prenehanja pogodbe o zaposlitvi presoja po času in okoliščinah, ki so obstajale na dan prenehanja delovnega razmerja, kasnejši razlogi pa na prenehanje delovnega razmerja nimajo, niti ne morejo imeti vpliva. Tožena stranka bi ravnala nezakonito, če bi tožnika imela v delovnem razmerju v času, ko ni posedoval delovnega dovoljenja. Dne 13. 12. 2008 tožnik ni razpolagal z veljavnim delovnim dovoljenjem, zato mu je pogodba o zaposlitvi prenehala po samem zakonu (119. čl. ZDR). Tožnik je dne 13. 12. 2008 izpolnil vse pogoje za pridobitev osebnega dovoljenja, pri čemer pa tožena stranka o dejstvu, da je tožnik oddal vlogo za pridobitev osebnega dovoljenja, niti o dejstvu, da je tožnik pridobil osebno dovoljenje z retroaktivno veljavnostjo, ni bila seznanjena. Da je temu tako, dokazuje ravnanje tožnika, ki osebnega delovnega dovoljenja ni predložil že v tožbi, temveč šele na poravnalnem naroku. Prvostopenjsko sodišče v sodbi enostransko verjame navedbam tožnika, češ da naj bi osebno delovno dovoljenje večkrat predložil osebam, zaposlenim pri toženi stranki, česar pa z ničemer, razen s svojo izpovedbo, ne dokaže. Priča K. je namreč enako verodostojno izpovedala, da je ni tožnik nikoli obvestil o tem, da je podal vlogo za osebno delovno dovoljenje, niti, da mu je bilo osebno delovno dovoljenje izdano. Samo dejstvo, da je pričo K. poklical referent Zavoda ne dokazuje, da je bila tožena stranka obveščena o izdaji takšnega dovoljenja, kar sodišče zaključuje v sodbi. Tako je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 15. tč. 339. čl. ZPP. Iz zapisnikov o izpovedbi priče Kolmančič ne izhaja, kot to navaja sodišče prve stopnje, da naj bi ta priča izpovedala, da je bila obveščena o vložitvi vloge s strani tožnika. Tožnik je bistveno kršil izpolnjevanje svojih pogodbenih obveznosti s tem, ko je kršil dolžnost obveščanja delodajalca o bistvenih okoliščinah, ki vplivajo oz. bi lahko vplivale na izpolnjevanje njegovih delovnih obveznosti. Sodišče prve stopnje dejanskega stanja ni ugotovilo pravilno. Pravilna ugotovitev dejanskega stanja bi pokazala, da tožnik tožene stranke ni obveščal o pridobivanju osebnega dovoljenja ter da je tožena stranka v postopku prenehanja delovnega razmerja ravnala zakonito.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, tudi ne tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

Bistveno  za rešitev tega individualnega delovnega spora je vprašanje ali je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo iz utemeljenega razloga. Tožena stranka je namreč tožnika dne 19. 11. 2008 (priloga A4) obvestila, da mu z dnem 12. 12. 2008 preneha veljati Dovoljenje za zaposlitev št. ... z dne 19. 11. 2007, zato mu s tem dnem preneha veljati tudi pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas št. 5544, sklenjena z dnem 1. 7. 2008. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da je imel tožnik dovoljenje za delo do 12. 12. 2008 (priloga B3), tekom zaposlitve za nedoločen čas pa je s  13. 12. 2008 pridobil osebno delovno dovoljenje  z veljavnostjo treh let (priloga A7), zato mu je 12. 12. 2008 delovno razmerje nezakonito prenehalo.

Sodišče prve stopnje je po oceni sodišča druge stopnje napravilo skrbno in prepričljivo dokazno oceno izvedenih dokazov, razlogi sodišča prve stopnje so razumljivi in življenjski, tako da sodišče druge stopnje z dokazno oceno sodišča prve stopnje v celoti soglaša in se, v izogib ponavljanju, nanjo v celoti sklicuje. V nadaljevanju zato odgovarja le na bistvene pritožbene navedbe, podane v tej smeri.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Za tako kršitev bi šlo, če bi  bilo o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov in med samimi temi listinami, zapisniki oz. prepisi. V konkretnem primeru o odločilnih dejstvih ni nasprotja med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini zapisnikov in med samim zapisnikom. Sodišče prve stopnje namreč ne navaja, da naj bi priča Kolmančič izpovedala, da je bila obveščena o vložitvi vloge s strani tožnika, temveč zaključi le, da na podlagi izpovedbe tožnika in navedene priče ne sledi navedbam tožene stranke, da je tožnik ni obvestil, da je sam podal vlogo za osebno delovno dovoljenje. Sodišče prve stopnje je tako odločilo po svojem prepričanju in na podlagi skrbne presoje dokazov, takšni odločitvi pa sledi tudi pritožbeno sodišče. Sicer pa navedena ugotovitev o obveščenosti tožene stranke glede tožnikove vloge za osebno delovno dovoljenje niti ni odločilno dejstvo v tem individualnem delovnem sporu.

Za odločitev v tem individualnem delovnem sporu je bilo pomembno, da je imel tožnik delovno dovoljenje za določen čas z  veljavnostjo od 13. 12. 2007 do 12. 12. 2008 (priloga B3) ter da mu je bilo  dne 19. 12. 2008 izdano osebno delovno dovoljenje št. ... (priloga A7) za določen čas in sicer z veljavnostjo od 13. 12. 2008 do 12. 12. 2011. Tožnik je imel s toženo stranko od dne 1. 7. 2008 dalje sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas (priloga A3).

Na podlagi 2. odst. 119. čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s sprememb.) pogodba o zaposlitvi, ki jo sklene tujec ali oseba brez državljanstva preneha veljati po samem zakonu z dnem prenehanja veljavnosti delovnega dovoljenja.

Tožniku je dne 12. 12. 2008 resda prenehalo veljati delovno dovoljenje št. ... z dne 19. 11. 2007, kar pomeni, da bi mu po zakonu sicer morala prenehati veljati tudi pogodba o zaposlitvi. Vendar pa je tožniku Zavod RS za zaposlovanje, Območna služba ..., dne 19. 12. 2008 izdal osebno delovno dovoljenje za določen čas in sicer za čas veljavnosti od  13. 12. 2008 do 12. 12. 2011. Z navedeno odločbo Zavoda RS za zaposlovanje je tako odpadla ovira za nadaljevanje delovnega razmerja za nedoločen čas in s tem razlog za prenehanje pogodbe o zaposlitvi po čl. 119/2 ZDR. Na podlagi te odločbe Zavoda za zaposlovanje je potrebno ugotoviti, da je tožnik tudi v času po 12. 12. 2008 imel veljavno delovno dovoljenje.

Ker je tožnik na podlagi odločb Zavoda RS za zaposlovanje tako dne 12. 12. 2008 kot 13. 12. 2008 razpolagal z veljavnim delovnim dovoljenjem, mu je pogodba o zaposlitvi dne 12. 12. 2008 prenehala veljati iz neutemeljenega razloga.

Tožena stranka je v pritožbi v celoti izpodbijala del sodbe, s katero je bilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku ugodeno. To velja tudi za odločitev v zvezi z delom tožbenega zahtevka, ki se nanaša na reintegracijo in reparacijo. Glede tega dela zahtevka je pritožba neobrazložena, zato je pritožbeno sodišče odločitev sodišča prve stopnje v tem delu preizkusilo le glede bistvenih kršitev določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je odločitev sodišča prve stopnje tako procesno kot materialnopravno pravilna.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavanem individualnem delovnem sporu niso pomembne, prav tako tožena stranka ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijani del sodbe in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.