VDSS sodba in sklep Pdp 1147/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-09-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Biserka Kogej Dmitrovič (preds.), Silva Donko (poroč.), Borut Vukovič

Konkurenčna klavzula, dogovorjena v pogodbi o zaposlitvi, ne velja (nima učinka med strankama), ker v njej ni določeno denarno nadomestilo za njeno spoštovanje. Določba 3. odstavka 39. člena ZDR kogentno določa, da v primeru, če se denarno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule ne določi s pogodbo o zaposlitvi, potem konkurenčna klavzula ne velja. Ker konkurenčna klavzula ni veljavna, ne zavezuje nobene od strank pogodbe o zaposlitvi in tudi toženca pri izbiri nadaljnje zaposlitve ni omejevala. Toženec z zaposlitvijo pri konkurenčnem podjetju ni kršil pogodbe o zaposlitvi, zato zahtevek za plačilo odškodnine iz tega naslova ni utemeljen.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 4.172,93 EUR odškodnine zaradi kršitve konkurenčne klavzule, 659,32 EUR povrnitve stroškov izobraževanja ter povrnitve plačanih davkov in prispevkov od obračunane razlike bruto plače, ki znaša 237,97 EUR. Z delno sodbo na podlagi pripoznave pa je tožencu naložilo, da mora od obračunane razlike bruto plače v višini 237,97 EUR po odbitku davkov in prispevkov  tožeči stranki povrniti prejeti neto znesek razlike plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10. 10. 2004 do plačila. Odločilo je, da je tožena stranka (pravilno tožeča stranka) dolžna tožencu povrniti stroške postopka v višini 473,42 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper zavrnilni del sodbe ter odločitev o stroških postopka se zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava ter bistvene kršitve določb pravdnega postopka pravočasno pritožuje tožeča stranka, predlaga njeno spremembo oziroma podrejeno njeno razveljavitev in vrnitev zadeve prvostopnemu sodišču v ponovno sojenje ter priglaša pritožbene stroške. Sodišču prve stopnje očita, da je njen zahtevek za plačilo odškodnine zavrnilo kljub pisnemu dogovoru med strankama o prepovedi opravljanja konkurenčne dejavnosti po prenehanju delovnega razmerja in določitvi odškodnine za primer kršitve te prepovedi. Toženec tožeče stranke ni zaprosil za soglasje k opravljanju konkurenčne dejavnosti in tudi ni zahteval denarnega nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule, katerega minimalni znesek je določen že z zakonom. Nastopili tudi niso pogoji za njegovo izplačilo v smislu določila 39. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002). Ne strinja se niti z zavrnitvijo zahtevka za povračilo stroškov šolanja, ker naj bi bilo iz izvedenega dokaznega postopka mogoče zaključiti, da je toženec v odnosu do tožeče stranke ravnal škodljivo. Tožeča stranka mu je namreč omogočila izobraževanje za opravljanje dela inštruktorja avtošole in ga tudi plačala, toženec pa je odpovedal pogodbo o zaposlitvi in se takoj zaposlil pri konkurenčni avtošoli, o čemer je sploh ni obvestil.

4. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02, 2/04 in 52/07) in na pravilno uporabo materialnega prava. Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobenih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pri čemer pritožba postopkovne kršitve uveljavlja zgolj pavšalno. Na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče v zvezi s pritožbenimi navedbami še dodaja:

5. Delovno razmerje med strankama je prenehalo na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podal toženec zaradi kršitev pogodbenih obveznosti s strani tožeče stranke. Takoj po prenehanju delovnega razmerja med njima se je toženec kot voznik inštruktor zaposlil pri tožeči stranki konkurenčnem delodajalcu (pri avtošoli). Pred sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 3. 2003 na delovnem mestu voznik inštruktor je tožeča stranka toženca poslala na izobraževanje za voznika inštruktorja, ki je potekalo od 1. 8. 2002 do 16. 12. 2002 in je za toženca tudi poravnala stroške tega izobraževanja.

6. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da konkurenčna klavzula, dogovorjena v VIII. točki pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 3. 2003, ne velja (nima učinka med strankama), ker v njej ni določeno denarno nadomestilo za njeno spoštovanje. Določba 3. odstavka 39. člena ZDR namreč kogentno določa, da če se denarno nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule ne določi s pogodbo o zaposlitvi, potem konkurenčna klavzula ne velja. Ker konkurenčna klavzula ni veljavna, ne zavezuje nobene od strank pogodbe o zaposlitvi in tudi toženca pri izbiri nadaljnje zaposlitve ni omejevala. Toženec z zaposlitvijo pri konkurenčnem podjetju ni kršil pogodbe o zaposlitvi, zato zahtevek za plačilo odškodnine iz tega naslova ni utemeljen. Dodati je potrebno, da se pavšalna odškodnina, določena v tretjem odstavku VIII. točke pogodbe o zaposlitvi, nanaša na kršitev konkurenčne prepovedi (drugi odstavek točke VIII), kar pomeni prepoved opravljanja konkurenčne dejavnosti v času delovnega razmerja, in ne na kršitev konkurenčne klavzule (prvi odstavek točke VIII), ki pomeni prepoved opravljanja konkurenčne dejavnosti po prenehanju delovnega razmerja.

7. Glede zahtevka za povračilo stroškov šolanja se pritožbeno sodišče v celoti strinja z razlogi sodišča prve stopnje, s katerimi je utemeljilo zavrnitev tega dela tožbenega zahtevka, in jih ne ponavlja. Pri tem pa dodaja, da je bila pogodba o zaposlitvi, ki v X. točki določa pravice in obveznosti strank v primeru izobraževanja v interesu delodajalca, sklenjena šele 13. 3. 2003, ko je bilo sporno izobraževanje že izvedeno (1. 8. 2002 do 16. 12. 2002), zato se nanj ne more nanašati. Določbe pogodbe o zaposlitvi namreč učinkujejo le v času njene veljavnosti, razen če ni drugače predvideno. Izobraževanja, ki je bilo izvedeno pred sklenitvijo delovnega razmerja, stranki nista posebej vključili v okvir te pogodbe o zaposlitvi. Glede na povedano tožeča stranka nima pravne podlage za povrnitev stroškov izobraževanja, ki je bilo tudi sicer nujen pogoj za sklenitev delovnega razmerja s tožencem na delovnem mestu voznik inštruktor.

8. Po določbi prvega odstavka 360. člena ZPP mora pritožbeno sodišče v obrazložitvi sodbe presoditi navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, zato se do ostalih pritožbenih navedb ni opredeljevalo.

9. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija in tudi ne tisti, na obstoj katerih mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo v skladu s 353. členom ZPP zavrnilo, ker ni utemeljena in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

10. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato pritožbene stroške na podlagi 154. člena ZPP v povezavi s 165. členom ZPP krije sama.

11. Pritožbeno sodišče je v skladu s 5. točko 31. člena in v zvezi z 32. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) odločalo o tem, ali v tem delovnem sporu dopusti revizijo. Ker gre za denarne zahtevke, ki ne presegajo revizijskega minimuma po določbah ZPP (drugi odstavek 367. člena ZPP), revizija ni dovoljena. Lahko pa jo pritožbeno sodišče dopusti.

12. Po prvem odstavku 32. člena ZDSS-1 pritožbeno sodišče lahko dopusti revizijo v primerih, ki niso zajeti v 1. do 4. točki 31. člena ZDSS-1, če je od vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo. V sporni zadevi ne gre za nobenega od naštetih primerov, zato se revizija zoper to sodbo ne dopusti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.