VDSS sodba Pdp 794/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-12-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - invalid - invalid III. kategorije - pravica do dela s krajšim delovnim časom - nadurno delo - zagovor - vabilo na zagovor - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - hujša kršitev - znaki kaznivega dejanja - razžalitev

Tožnik je imel kot invalid III. kategorije invalidnosti pravico do dela s krajšim delovnim časom od polnega. Kljub temu mu je tožena stranka nalagala delo izven tako določenega delovnega časa (kot nadurno delo), tudi na razgovor k direktorju ga je vabila izven njegovega delovnega časa. Tožnikov neodziv na zagovor glede na to, da je podaljševanje delovnega časa zanj predstavljalo obremenitev, ne predstavlja hujše kršitve delovne obveznosti, ki bi pomenila utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da se razveljavi nezakonita izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 17. 9. 2008 (1. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku prizna delovno razmerje od prenehanja delovnega razmerja dalje in ga pozove nazaj na delo (2. točka izreka), mu za čas od 17. 9. 2008 dalje do reintegracije vpiše delovno dobo v delovno knjižico, obračuna nadomestila plače, odvede davke in prispevke in izplača neto zneske nadomestila plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od vsakega 19. dne v mesecu za pretekli mesec (3. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v višini 1.126,68 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (4. točka izreka). Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je presodilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ker razžalitve nadrejenih delavcev ni mogoče šteti za hudo kršitev, in ker tožnik s tem, ko se zunaj delovnega časa ni odzval na razgovor pri direktorju, ni kršil delovne obveznosti. Upoštevaje okoliščine in interese obeh pogodbenih strank niso podane okoliščine, ki bi narekovale takojšnje prenehanje delovnega razmerja.

Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 do 45/2008) pritožuje tožena stranka. Navaja, da  ima sodba v zvezi z odpovednimi razlogi nejasne in pomanjkljive razloge. Tako nima razlogov o  dejstvu, ali je tožnik vabilo raztrgal, kot je izpovedoval ali pa ga je skupaj s pisemsko ovojnico zmečkal in vrgel v M.M.. Kljub temu, da je tožena stranka v dokaz predložila originalno zmečkano vabilo, izpodbijana sodba v zvezi s tem nima razlogov. Po mnenju tožene stranke gre za ključno dejstvo in za oceno verodostojnosti tožnikove izpovedi. Razžalitev v zvezi z metom zmečkanega papirja je bil odpovedni razlog. Sodišče prve stopnje je od očitanih kršitev ugotovilo le razžalitev z besedami, ki jih je tožnik izrekel M.M., ne pa tudi direktorju D.K.. Ni jasno, ali je sodišče prve stopnje ugotovilo eno ali dve očitani kaznivi dejanji razžalitve. Nejasni so tudi razlogi sodbe o kršitvi pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja, ki jih je tožnik storil s tem, ko se ni odzval vabilu na razgovor. Tožnik je bil vabljen še istega dne na razgovor zato, ker je v delovnem kolektivu običajno, da se sporne stvari rešujejo, ko so še sveže, s čimer se pridobijo informacije vseh udeležencev. Na vabilo za razgovor se tožnik ni odzval niti po 3. 9. 2008. Povsem nejasni so razlogi izpodbijane sodbe o okoliščinah, na katere se sklicuje tožnik v zvezi z njegovim delom in delovnim časom. Ni jasno, na podlagi česa je sodišče prve stopnje prišlo do takšnega zaključka in v čem naj bi te okoliščine vplivale na postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Nadalje je pomembno tudi vprašanje pogoja možnosti nadaljevanja delovnega razmerja iz 110. člena Zakona o delovnih razmerjih. Sodišče prve stopnje ni razčistilo, ali je bilo ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank mogoče nadaljevati delovno razmerje do izteka odpovednega roka. V sodni praksi je sprejeto stališče, da so podani pogoji za odpoved pogodbe o zaposlitvi, če je dokazano, da je bil delavec nasilen, napadalen ali če je uporabljal žaljive besede. Uveljavljeno je tudi stališče, po katerem že dejstvo, da ima kršitev znake kaznivega dejanja, predstavlja okoliščino, zaradi katere nadaljevanje delovnega razmerja ni možno niti do izteka odpovednega roka. Obnašanje tožnika, kot ga je sodišče povzelo v razlogih sodbe, ni opravičljivo in negativno vpliva na kolektiv tožene stranke. Če bi tožena stranka tožniku dopuščala delo, bi takšno ravnanje konkludentno spodbujala in posegla v temeljne pravice tožnikovih sodelavcev. Upoštevati je potrebno vrsto in težo dejanja in vpliv, ki ga je ravnanje imelo na zaposlene. Za svoje dejanje se tožnik nadrejenim ni opravičil. Izpodbijana sodba nima razlogov o odnosih med delavci tožene stranke. Sodišče prve stopnje ni dokazno ocenilo izpovedi prič A.K., D.K., M.M., M.H., J.V. in J.B.. Nejasni so tudi razlogi prvostopenjske sodbe, iz katerih izhaja, da se je tožnik pred prihodom na sedež družbe z M.M. pogovarjal po telefonu in mu povedal, da bo vabljen na razgovor, kar kaže na to, da vabilo na razgovor za tožnika ni bil nepričakovan dogodek. Sodišče prve stopnje ni zaslišalo direktorja tožene stranke, čeprav je njegova izpoved ključnega pomena. Če je sodišče prve stopnje  ugotovilo, da zdravniško opravičilo ni ustrezno, bi moralo toženo stranko pozvati, da predloži ustrezno opravičilo. Glede odnosov med tožnikom in delodajalcem je sodišče prve stopnje sledilo izpovedi tožnika, ni pa ustrezno ocenilo izpovedi ostalih prič. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je šlo za enkraten dogodek, ki naj bi ga tožnik povzročil zaradi izbruha jeze. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo izpovedi J.V., ki je povedal, da mu je tožnik izrekel kletvice, in izpovedi A.K., da je imel tožnik izpade že pred tem ter je praktično spregledalo vse izpovedi prič glede medsebojnih odnosov med tožnikom in delodajalcem. Prav tako sodišče prve stopnje ni pojasnilo, na kakšni podlagi je prišlo do zaključka, da je moral tožnik pogosto delati preko svojega delovnega časa. Iz priloženih plačilnih list ni razvidno, da bi tožnik opravljal nadure. Glede opravljanja nadur je sodišče prve stopnje svoje ugotovitve oprlo na izpoved M.M. in M.P., pri čemer je prezrlo, da je bil slednji pri toženi stranki zaposlen do 30. 4. 2008. Ta priča je po mnenju tožene stranke neverodostojna in sodišče na njeno izpoved ne bi smelo opreti sodbe. Glede na vse navedeno predlaga spremembo sodbe sodišča prve stopnje in zavrnitev tožbenega zahtevka v celoti, podrejeno pa, njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 do 45/2008) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo in da je na popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo tudi materialno pravo.

Tožena stranka v pritožbi zatrjuje, da izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih oziroma ima nejasne in pomanjkljive razloge v zvezi z odpovednimi razlogi, glede pogoja nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja in pogojev dela. S temi navedbami tožena stranka smiselno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje glede na ugotovljeno dejansko stanje ustrezno obrazložilo, zakaj meni, da odpovedni razlog ni utemeljen, in navedlo ustrezne razloge, zaradi katerih je upoštevajoč vse konkretne okoliščine primera presodilo, da ni izpolnjen pogoj nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja do odpovednega roka po prvem odstavku 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002). Zato vsebuje sodba sodišča prve stopnje ustrezne in zadostne razloge, ki niso nejasni niti niso med seboj v nasprotju in jo je torej mogoče preizkusiti.

Z navedbo, da je sodišče nepravilno presodilo izvedene dokaze, pomanjkljivo ocenilo izpovedi posameznih prič, katerih zaslišanje je predlagala tožena stranka in sprejelo napačno dokazno oceno, pritožba uveljavlja pritožbeni razlog nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja smiselno pa tudi kršitev 8. člena ZPP. Po tej določbi je razpravljajoče sodišče tisto, ki po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka odloči, katera dejstva štejejo za dokazana. Sodišče prve stopnje je z logičnimi in prepričljivimi razlogi utemeljilo svoje dejanske zaključke glede nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in po presoji pritožbenega sodišča pravilno upoštevalo metodološke napotke iz citiranega člena ter ravnalo v skladu z načelom proste presoje dokazov. Dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo.

Iz spisovnih podatkov je razvidno, da je tožena stranka tožniku dne 17. 9. 2008 podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi (A3) na podlagi 1. in 2. alinee prvega odstavka 111. člena ZDR. Tožnik naj bi namreč kršil delovno obveznost, ki je imela vse znake kaznivega dejanja, ker je dne 3. 9. 2008, ob 12.10 uri, potem, ko mu je vodja M.M. predal pisno vabilo na pogovor k direktorju D.K. glede disciplinske kršitve, prejeto vabilo zmečkal in ga vrgel v M.M., pri tem pa ga grobo zmerjal s kletvicami „U pizdo materino“ in „Jaz se nimam cajta s tem ukvarjat, D.K. mi pa lahko popuši kurac“, zamahnil z roko in odšel. Obenem pa iz obrazložitve izpodbijane izredne odpovedi izhaja, da je tožnik huje kršil pogodbene in zakonske obveznosti iz delovnega razmerja, določene v 11. členu pogodbe o zaposlitvi (A2) oziroma 31. in 32. člen ZDR, ker se ni odzval vabilu direktorja D.K. z dne 3. 9. 2008. Tožena stranka je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala v rokih in po postopku, kot je določeno v drugem odstavku 83. člena in 110. členu ZDR. Ob pravilnem zaključku, da so izpolnjene formalne zahteve, ki jih določa ZDR za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je sodišče prve stopnje ugotavljalo, če so bili podani utemeljeni (vsebinski) razlogi za izpodbijano izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

V dokaznem postopku je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik dne 3. 9. 2008 opravljal prevoz blaga v trgovino v R., kjer je ob razkladanju pralnih strojev prišlo do konflikta med trgovcem in tožnikom. Tožnik z vozilom ni mogel priti do trgovine zaradi oboka in je blago sam razložil. Do kršitev, ki so bile razlog za podajo izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je prišlo pri vročanju vabila na razgovor zaradi odnosa tožnika do trgovca v R. (B9). Tožnik je povedal, da ga je med potjo (ko se je vračal iz R.) po telefonu poklical po telefonu nadrejeni delavec M.M., da bi mu izročil pisanje z vabilom na razgovor. Vabilo se ni nanašalo na kršitve, ki so bile razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, temveč je bil tožnik vabljen zaradi pripomb stranke oziroma pojasnil v zvezi z razkladanjem blaga v R.. Tožnik ni zanikal, da bi pisanje, ki mu ga je vročil M.M., prebral, ga nato raztrgal in začel preklinjati. Vendar je pripomnil, da se takrat ni mogel kontrolirati, saj je moral vedno čakati na razkladanje. Delal je le v skrajšanem delovnem času 4 ure dnevno (tožnik je bil invalid III. kategorije invalidnosti s pravico do dela na drugem delovnem mestu z omejitvami v polovičnem delovnem času  – A4), pogosto pa je moral na teren ravno ob izteku delovnega časa. Sodišče prve stopnje je, drugače kot to trdi tožena stranka v pritožbi, upoštevalo tudi izpoved priče M.M., ki je povedal, da je tožnik pismo odprl, ga prebral in zmečkal ter vrgel vanj, obenem pa izrekel besede, razvidne iz izjave (B10 a). Na podlagi izpovedi tožnika in M.M. je sodišče prve stopnje zaključilo, da je tožnik po prejemu vabila s svojim ravnanjem razžalil nadrejenega delavca M.M. in direktorja D.K..

V zvezi z očitki o kršitvah delovnih obveznosti je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil tožnik z odločbo Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje št. ... z dne 30. 1. 2007  razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic poškodbe pri delu s pravico do dela na drugem delovnem mestu z omejitvami v polovičnem delovnem času (4 ure dnevno). Obenem je bilo s citirano odločbo delodajalcu (toženi stranki) naloženo, da tožniku zagotovi pravico do dela s polovičnim delovnim časom od polnega na drugem delovnem mestu. Na tej podlagi sta se stranki v pogodbi o zaposlitvi z dne 1. 3. 2007 dogovorili, da bo v času delovnega razmerja tožnik delo opravljal na delovnem mestu „prodajalec“ - pretežno sedeče delo na blagajni (2. člen), v 4. členu pogodbe o zaposlitvi pa je bilo določeno, da delovni čas tožnika znaša 20 ur tedensko in je razporejen na pet delovnih dni v tednu, od ponedeljka do petka po 4 ure dnevno. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi priče M.M. ugotovilo, da je tožnik spornega dne delal do 12.00 ure in se je v podjetje vrnil ob 12.10 uri. Ker je po ugotovitvah sodišča prve stopnje tožnik tega dne delal od 8. do 12. ure, tožena stranka pa ni dokazala, da bi bil tožnikov delovni čas drugačen, je ravnala nepravilno, ko je tožniku ob 12.10 uri v podjetju vročala pisanje in s tožnikom nameravala opraviti razgovor ob 13.00, oboje torej izven njegovega delovnega časa. Tožnik v danih razmerah res ni ravnal primerno oz. ustrezno nastali situaciji, s tem, ko je izrekel kletvice in vrgel pisanje v M.M., vendar je tudi po presoji pritožbenega sodišča takšno reakcijo treba pripisati instinktivnemu ravnanju delavca oziroma hitri in nepremišljeni čustveni reakciji po opisanih dogodkih in napornem delu glede na tožnikovo zdravstveno stanje (A6 in A7). Ni odločilno, ali je šlo v danem primeru za dve kaznivi dejanji razžalitve, temveč ali tožnikovo ravnanje predstavlja kršitev delovne obveznosti z znaki kaznivega dejanja in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi (1. alinea prvega odstavka 111. člena ZDR, prvi odstavek 110. člena ZDR). Kljub temu, da sta direktor D.K. in nadrejeni delavec M.M. izpovedala, da sta se subjektivno počutila razžaljena, to za obstoj kaznivega dejanja razžalitve v smislu 169. člena Kazenskega zakonika (KZ, Ur. l. RS, št. 2/2004, uradno prečiščeno besedilo, enako pa določa tudi 158. člen Kazenskega zakonika, Ur. l. RS, št. 66/2008, ki je začel veljati 1. 11. 2008) niti ni potrebno. Bistveno je, da je do izrečenih kletvic in meta pisanja v M.M. prišlo v času, ko bi moral biti tožnik prost dela, ki ga opravlja pri delodajalcu in da ni dokazano, katero pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja je - kljub izpolnjenim znakom kaznivega dejanja razžalitve - tožnik zunaj delovnega časa kršil.

Podobno velja glede druge očitane kršitve, ki naj bi jo tožnik zagrešil s tem, ko se ni odzval na razgovor k direktorju D.K. istega dne ob 13.00 uri. Neupoštevne in neutemeljene so pritožbene navedbe, da bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati izpovedi prič D.K. in A.K. o tem, da je bilo pri toženi stranki običajno, da se sporne situacije rešujejo, ko so še sveže. Pritrditi je treba sodišču prve stopnje, da je bil tožnik vabljen na razgovor zunaj njegovega delovnega časa. Prihod na razgovor ob 13.00 uri istega dne bi pomenil, da bi moral tožnik, delovni invalid III. kategorije s pravico do dela v krajšem delovnem času od polnega, biti toženi stranki na razpolago zunaj delovnega časa. Vsako podaljševanje delovnika delovnemu invalidu predstavlja zanj povečano dnevno obremenitev in je v nasprotju z določbo 6. alinee drugega odstavka 145. člena ZDR. Po tej določbi delavcu, ki dela krajši delovni čas v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju tožena stranka ne sme nalagati dela preko polnega delovnega časa po 143. in 144. členu ZDR. Da je tožnik tudi sicer pogosto delal preko delovnega časa, kot je bil na podlagi odločbe pristojnega organa ZPIZ dogovorjen v pogodbi o zaposlitvi, je razvidno iz izpovedi tožnika ter prič M.M. in M.P., zlasti pa iz listinske dokumentacije (plačilni listi o opravljanju nadur v marcu 2007 - A10 in od junija 2007 do januarja 2008 – A14 do A22). Obseg nadurnega dela se nahaja pod rubriko „nadure“, zato so neutemeljene navedbe, da nadure, ki jih je opravil tožnik, iz listin ne izhajajo. Prav tako je neutemeljeno pritožbeno sklicevanje na izpoved priče M.M. v delu, ki se nanaša na plačilne liste s postavko „osebna stimulacija“, saj gre za od nadur ločeno postavko v plačilnih listih, priča M.P. pa je le še dodatno potrdila, da je v času, ko je bila ta priča zaposlena pri toženi stranki, tožnik opravljal delo preko dovoljenega delovnega časa. Glede na prikazane razmere tožnikov neodziv na razgovor pri direktorju izven delovnega časa tudi po presoji pritožbenega sodišča ne predstavlja hujše kršitve delovne obveznosti, ki bi bila storjena v nasprotju z 11. členom pogodbe o zaposlitvi ter 31. in 32. členom ZDR, in ki bi pomenila utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Drugi bistveni element, ki je potreben za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je nemožnost nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi mora namreč obstajati eden od razlogov iz 1. odstavka 111. člena ZDR, kot tudi, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče do izteka odpovednega roka, pri čemer je dokazno breme za obstoj teh pogojev na toženi stranki (drugi odstavek 82. člena ZDR). Pritožbene navedbe, da že dejstvo, da ima kršitev znake kaznivega dejanja, predstavlja okoliščino, zaradi katere nadaljevanje delovnega razmerja ni možno niti do izteka odpovednega roka, so neutemeljene. Pri ugotavljanju obstoja pogoja za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz prvega odstavka 110. člena ZDR je potrebno upoštevati vse okoliščine konkretnega primera in interese pogodbenih strank. V prvi vrsti je potrebno izhajati iz narave in teže tožnikovih dejanj. Kršitve v obravnavani zadevi niso dokazane, teža očitanih žaljivk pa po ugotovitvah sodišča prve stopnje glede na dejansko situacijo in okoliščine primera ni huda. Žaljivih besed, izrečenih v afektu v opisanih okoliščinah in zunaj delovnega časa, po presoji pritožbenega sodišča ni mogoče šteti za znatno oziroma pomembno kršitev delovnih obveznosti. Šlo je za sicer neprimeren čustveni odziv, zaradi nespoštovanja časovnih omejitev glede tožnikovega dela pa je za dogodek soodgovorna tudi tožena stranka.

Pritožbeno sodišče razume prizadevanja delodajalca po zagotavljanju delovnega okolja, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen žaljivemu obnašanju delavcev. V ta namen lahko delodajalec sprejme ustrezne ukrepe. V primeru odstopanja od pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja bi se tožena stranka lahko poslužila milejših ukrepov. Delodajalcu je sicer  prepuščeno, katere ukrepe bo za zaščito delavcev pred nadlegovanjem sprejel, mora pa pri tem upoštevati, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi predvidena kot skrajni ukrep, mišljena za primere, ko nadaljevanje delovnega razmerja tudi do izteka odpovednega roka ni več mogoče. Pred obravnavanim dogodkom dne 3. 9. 2008 tožnik ni bil v disciplinskem ali kakšnem drugem postopku, pa tudi sicer tožnikovih žalitev (izrečenih besed ni zanikal, dejanje pa je označil za neprimerno in neetično ter ga obžaloval) ni mogoče opredeliti kot zadosten razlog za ugotovitev, da bi se porušilo medsebojno zaupanje med delavcem in delodajalcem v takšni meri, da bi onemogočalo nadaljevanje delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Pritožbeno zavzemanje, da ni šlo za enkratni dogodek, ni utemeljeno. J.V., ki je bil zaslišan kot priča, je o obravnavanih dejanjih, ki se tožniku očitajo v izredni odpovedi, izpovedal le tisto, kar je slišal od drugih, zato se na njegovo izpoved sodišče utemeljeno ni oprlo.

Neutemeljen je pritožbeni očitek tožene stranke o nepopolno ugotovljenem dejanskem stanju, ker  sodišče prve stopnje glede interesa strank za nadaljevanje delovnega razmerja oziroma medsebojnega razmerja strank ni zaslišalo tudi direktorja tožene stranke T.B.. Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da predloženo zdravniško opravičilo zakonitega zastopnika ne ustreza zahtevam, ki jih določa prvi odstavek 115. člena ZPP. Priloženo zdravstveno potrdilo (B16) še ne pomeni, da direktor tožene stranke ni mogel pristopiti na narok za glavno obravnavo dne 12. 5. 2009, niti ne izkazuje, da bi bila njegova bolezen nenadna ali nepredvidljiva. Prvi odstavek 262. člena ZPP določa, da zoper stranko, ki se ni odzvala sodnemu vabilu, niso dovoljeni nobeni prisilni ukrepi, stranka se tudi ne more prisiliti k izpovedbi. Iz drugega odstavka 262. člena ZPP izhaja, da sodišče glede na vse okoliščine presodi, kakšen pomen ima to, da stranka ni prišla na zaslišanje. Poleg tega, da sodišče prve stopnje ni dolžno pozivati tožene stranke k predložitvi ustreznega zdravniškega opravičila, je treba dodati, da so bile o okoliščini medsebojnega razmerja strank zaslišane priče, ki jih je predlagala tožena stranka. Sodišče prve stopnje je zaslišalo direktorja D.K., ki je povedal, da pred očitanimi kršitvami s tožnikom ni imel spora. Tudi M.M. je pojasnil, da pred spornim dogodkom ni opazil, da bi tožnik do direktorja D.K. pokazal negativen odnos in je po njegovi oceni tožnik vabilo zmečkal bolj iz jeze glede na dogajanje pred tem. Prav tako je priča A.K. povedal, da s tožnikom nista bila v konfliktu in da si nista izrekla žaljivk in psovk. Izvedba dokaza z zaslišanjem zastopnika tožene stranke zato ni bila potrebna.

Sodišče prve stopnje je glede na vse povedano pravilno presodilo, da ni bilo podlage za takojšnje prenehanje delovnega razmerja in da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 17. 9. 2008 nezakonita, zaradi česar jo je prvostopenjsko sodišče kot nezakonito razveljavilo, posledično pa  utemeljeno ugodilo tudi preostalemu delu tožnikovega tožbenega zahtevka, ki se je nanašal na reintegracijo, vpis delovne dobe v delovno knjižico za čas od 17. 9. 2008 dalje ter obračun in izplačilo nadomestila plače za isto obdobje. Če delavcu delovno razmerje pri delodajalcu preneha nezakonito, mu je ta dolžan vzpostaviti takšno stanje, kot da nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ne bi bilo.

Ker niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo tožene stranke zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožene stranke ni odločalo, ker jih ta ni priglasila.

ZDR člen 31, 32, 82, 82, 83, 83/2, 110, 111, 111/1, 111/1-1, 111/1-2, 143, 144, 145, 145/1, 145/1-6. KZ člen 169. KZ-1 člen 158.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.