VDSS sodba Pdp 946/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-03-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - večje število delavcev - program razreševanja presežnih delavcev

Ker je postalo nepotrebno delo večjega števila delavcev, je bila tožena stranka dolžna izdelati program razreševanja presežnih delavcev. Pri številu presežnih delavcev bi morala upoštevati tako delavce, katerim dejansko preneha delovno razmerje zaradi odpovedi iz poslovnega razloga, kot delavce, katerim se poda odpoved s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi oziroma se na drug način reši njihov status (skupno 14 delavcev od 98 delavcev).

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo redno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 6. 9 .2006 (1. točka izreka); ugotovilo, da pogodba o zaposlitvi št. 8/99 z dne 9. 7. 1999 ni prenehala veljati dne 24. 10. 2006 ter delovno razmerje tožeče stranke traja vključno od  25. 10. 2006 do 31. 3. 2007, za krajši delovni čas 6 ur na teden in za polni delovni čas, od vključno 1. 9. 2009 dalje z vsemi pravicami iz delovnega razmerja (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnico pozove nazaj na delo ter ji za čas od 25. 10. 2006 do 31. 3. 2007 vpiše v delovno knjižico delovno dobo za skrajšan delovni čas 6 ur na teden, v obdobju od 1. 9. 2009 do vrnitve na delo, pa jo prijavi v zavarovanje za vpis v matično evidenco ZPIZ za polni delovni čas ter ji prizna vse pravice iz delovnega razmerja (3. točka izreka). Toženi stranki je tudi naložilo, da tožeči stranki za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja izplača nadomestilo plače v višini kot če bi delala, zmanjšano za zneske, ki jih je tožnica prejela izplačane v obdobju, od nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi dalje, ter plačati od teh zneskov pripadajoče davke, prispevke in akontacijo dohodnine, od neto plač pa zakonske zamudne obresti od vsakega 5. v mesecu dalje do plačila (4. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 2.211,92 EUR, v roku 8 dni od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (5. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo je vložila pritožbo tožena stranka zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, bistvene kršitve določb pravdnega postopka in napačne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje kljub izrecnemu napotilu Višjega delovnega in socialnega sodišča, v nasprotju s svojimi ugotovitvami in zaključki v svoji prvotni sodbi, z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je tožena stranka nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožeči stranki in sicer iz razloga, ker naj ne bi izvedla ocenjevanja v skladu z določilom 41. člena Kolektivne pogodbe za dejavnost vzgoje in izobraževanja (Ur. l. RS, št. 52/94 s spremembami in dopolnitvami - KPVIZ) oziroma naj ne bi natančno opredelila datuma, kdaj je ugotovila presežek delavcev ter opravila točkovanje delavcev. Sodišče je prav tako, v nasprotju s prvotno odločitvijo v ponovljenem postopku  ugotovilo, da bi bila tožena stranka dolžna izdelati program razreševanja presežnih delavcev po 96. členu ZDR (večje število delavcev), ter da ni moglo ugotoviti katero različico programa razreševanja presežnih delavcev je svet zavoda pravzaprav sprejel in na podlagi katerega programa je bila tožeči stranki odpovedana pogodba o zaposlitvi. Sodišče je v izpodbijani sodbi napačno zaključilo, da tožena stranka ni določila dneva, ko je izvedela za trajno presežne delavce, kar pa pomeni, da v skladu z določilom 41. člena KPVIZ, pri izbiri presežnih delavcev ni upoštevala stanja na dan, ko je bil ugotovljen trajen presežek delavcev. Popolnoma jasno je, da je tožena stranka sprejela Program razreševanja presežnih delavcev št. 952 dne 22. 8. 2008 in naveden program je bil tudi potrjen na svetu zavoda (zapisnik 17. seje sveta zavoda). Že iz citiranega programa jasno izhaja, da so delavci v skladu s kriteriji, ki so določeni v programu, pridobili točke na podlagi njihovega osebnega, zdravstvenega in socialnega stanja ter drugih pogojev, ki so jih izpolnjevali na dan 22. 8. 2006. Tožena stranka je tekom celotnega postopka dokazovala, da je program, ki ga je predložila v postopku končna verzija programa razreševanja presežnih delavcev in da je na podlagi programa bilo ugotovljeno, da je trajno nepotrebno delo 7,5 delavcev in pogodba o zaposlitvi je bila odpovedana natanko tem delavcem, ki so bili navedeni v programu. Ravnatelj tožene stranke je izpovedal, da je najprej kazalo, da bo potrebno odpovedati pogodbo o zaposlitvi 22 delavcem, po številnih aktivnostih tožene stranke pa je ostalo presežnih delavcev le še 7,5 delavcev. Tožena stranka je ocenjevanje presežnih delavcev opravila v skladu z določilom 41. člena KPVIZ, zato je sodišče v tem delu napačno ugotovilo dejansko stanje in tudi napačno uporabilo materialno pravo. V sodbi pa je tudi nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin in zapisnikov in med drugimi listinami oziroma zapisniki zato je podana bistvena kršitev določb ZPP in sicer 15 točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je tudi napačno zaključilo, da je tožena stranka bila dolžna v skladu z določilom 96. člena ZDR izdelati Program razreševanja presežnih delavcev, saj naj bi šlo za odpoved večjemu številu delavcev. Naveden zaključek sodišča je napačen in protispisen. Iz Programa razreševanja presežnih delavcev je namreč nesporno razvidno, da je postalo nepotrebno delo 7,5 delavcev, nikjer iz navedenega programa pa ne izhaja, kot je zmotno ugotovilo sodišče, da ima tožena stranka 14 presežnih delavcev. Dejstvo je, da pri toženi stranki ni postalo nepotrebno delo najmanj 10 delavcev, kar bi pomenilo, da je tožena stranka postopek dolžna izpeljati na način, kot ga predvideva zakon v primeru večjega števila presežnih delavcev. Končno število presežnih delavcev je bilo 7,5 zato se sodišče prve stopnje napačno sklicuje na obvestilo, ki ga je tožena stranka poslala Zavodu za zaposlovanje. Iz spisovne dokumentacije tudi izhaja, da je svet zavoda potrdil Program razreševanja presežnih delavcev dne 30. 8. 2006 in zato je sodišče prve stopnje povsem napačno zaključilo, da ni mogoče ugotoviti, katero različico Programa razreševanja presežnih delavcev je svet tožene stranke dejansko sprejel. Iz zapisnika 17. korespondenčne seje sveta z dne 30. 8. 2006 izhaja, da je prišlo do nekaterih sprememb pri programu, vendar je le-te mogoče ugotoviti že na podlagi primerjanja obeh verzij programov, torej se le-te spremembe nanašajo zgolj na dejstvo, da se je za določene delavce našla alternativna rešitev. Ob primerjanju obeh programov pa je tudi razvidno, da pri točkovanju tožnice oziroma v njeni skupini ni prihajalo do nobenih sprememb. Povsem napačno pa je sodišče prve stopnje tudi ugotovilo dejansko stanje v delu, ko je presojalo točkovanje oziroma dokazila, predložena s strani delavke B.M. in delavca M.Š. V zvezi s točkovanjem delavke B.M. je tožena stranka v dokaz predložila listine, ki so ji bile v zvezi s kriterijem pod št. 7 a (zaposlen samo eden od zakoncev), predložene v postopku točkovanja in sicer izjavo podano s strani J.B., da ni zaposlen ter ga vzdržuje partnerka B.M.; potrdilo o stalnem prebivališču, potrdilo DURS o skupnem gospodinjstvu in dohodninsko odločbo, potrdilo Ajpes, da J.B. ni vpisan v poslovni register kot posameznik, potrdilo ZZZS izpis obveznosti zavarovanj J.B. Delavka B.M. je po navedenem kriteriju prejela 20 točk, saj je bil njen partner na dan 22. 8. 2006 nezaposlen oziroma je bil zaposlen samo eden izmed zakoncev. Sodišče prve stopnje je v zvezi z navedenim ugotovilo, da partner B.M., v času točkovanja 22. 8. 2006, res ni bil vpisan v poslovni register, kot samostojni podjetnik posameznik in da je bil v tem času nesporno nezaposlen, vendar pa sodišče očita toženi stranki, da je zagotovo vedela, da se J.B. pripravlja na vpis v poslovni register kot s.p. oziroma da pridobiva dohodek iz gradbene dejavnosti. Prav tako toženi stranki ni jasno, kako lahko sodišče zaključi, da je splošno znano dejstvo, da so v zvezi z odprtjem s.p. potrebne obširne poprejšnje priprave, ko pa je splošno znano dejstvo, da lahko oseba s.p. odpre dejavnost v enem dnevu. Sodišče prve stopnje toženi stranki tudi povsem nepravilno očita, da ni ravnala v skladu z načelom pravičnosti, kar pa je povsem neutemeljeno, saj je bila tožena stranka v postopku vezana in dolžna presojat in točkovat delavce le v skladu s kriteriji, med katerimi pa  ni bil kriterij pravičnosti. Sodišče je tudi napačno in nepravilno ugotovilo dejansko stanje in sicer, da je tožena stranka naredila nepravilnosti tudi pri točkovanju M.Š. in B.M., po kriteriju 6 a (delavec ima kronično ali ponavljajoče obolenje – 10 točk). Tožena stranka je tekom postopka navajala, da je delavka B.M. predložila zdravniško potrdilo z dne 28. 6. 2006, iz katerega izhaja, da zadnjih nekaj let pogosto oboleva z okužbami zgornjih dihal. Nedopustni so zaključki sodišča, da iz njenega potrdila ne izhaja, da gre za ponavljajoče obolenje. Sodišče ni izvedenec medicinske stroke, zato je sklicevanje sodišča na dejstvo, da iz zdravniškega potrdila z dne 28. 6. 2006 ne izhaja, da gre pri delavki B.M. za ponavljajoče obolenje oziroma kronično obolenje napačno. Prav tako so protispisni zaključki sodišča prve stopnje glede zdravstvenega stanja delavca M.Š., ki je predloži potrdilo KC, iz katerega pa ne izhaja zgolj dejstvo, kot je to ugotovilo sodišče, da ima le večkrat zamašen nos ter da ima v nosu nekaj bledih polipov, temveč iz navedenih potrdil izhaja mnogo več, saj je bil delavec na ORL kliniki operiran in napravljena mu je bila RSN in obojestranska polipektomija. Zaključki sodišča so zato protispisni in je s tem storilo bistveno kršitev določb postopka po 14. in 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, saj je o odločilnem dejstvu nasprotje medtem, kar je navedeno v samih listinah in kar je navedeno v razlogih sodbe. Pritožba pa sodišču tudi očita, da je napačno ugotovilo dejstvo, da naj bi tožena stranka napačno uporabila kriterije delovne dobe, v skladu z 31. členom Kolektivne pogodbe za negospodarstvo in s tem tudi napačno točkovala delavko Anico Hočevar in tožečo stranko, ki sta na podlagi kriterij KPVIZ dosegle enako število točk. S tem naj bi tožena stranka ponovno ravnala nezakonito. Ker kriteriji v Kolektivni pogodbi za negospodarske dejavnosti ne vsebujejo določila, ki bi omejeval uporabo kriterija delovne uspešnosti, kot ga omejuje KPVIZ, pri kateri se le-ta upošteva, če se delovna uspešnost pri delodajalcu ocenjevala vsaj eno leto pred odpovedjo. Tožena stranka je pojasnila, da se delovna uspešnost pri toženi stranki ni ocenjevala eno leto pred odpovedjo, zato je vsem delavcem pri kriteriju delovne uspešnosti dodelila enako število točk, ker je le tako lahko zagotovila objektivno točkovanje. Sodišče je v sodbi očitalo toženi stranki, da bi moralo pri uporabi kriterija iz 31. člena Kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti realno oceniti delovno uspešnost tožeče stranke in A.H. ter na tej podlagi ugotovi, kateri izmed njiju se odpove pogodba o zaposliti, kar pa je neutemeljeno. Nedopustno bi bilo, da bi tožena stranka delavkama najprej dodelila enako število točk po kriteriju delovne uspešnosti po KPVIZ, nato pa po enakem kriteriju iz Kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti dodelila drugačno število točk.

Tožeča stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala navedbe tožene stranke v pritožbi in navedla, da je glede na potek dokaznega postopka v ponovljenem postopku sodišče moralo  raziskati dejansko stanje, ne samo v obsegu, kot ga je nakazalo višje sodišče, temveč v celotnem obsegu, ki se je glede na nove ugotovitve pokazalo kot dvomljivo oziroma nepopolno ugotovljeno. Pri tem ne gre zanemariti dejstva, da je prvotna (razveljavljena) odločitev sodišča prve stopnje, v pretežni meri temeljila na prepričljivi izpovedi ravnatelja tožene stranke, ki pa je tekom postopka bil skupaj zaslišan kar trikrat in vsakokrat je izpovedal nekoliko drugače ter se zapletel v svoje lastne izjave in navedbe, s čimer so njegove izpovedbe izgubile svojo prepričljivost, ki je bila razlog za prvotno odločitev. Že samo dejstvo, da sta se pojavili dve verziji Programa razreševanja presežnih delavcev dajo slutiti, da se je s programom manipuliralo in se prilagajalo interesom tožene stranke. Tožeča stranka je priglasila stroške odgovora na pritožbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasled.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Na podlagi navedenega preizkusa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako ni storilo s pritožbo uveljavljene bistvene kršitve določb postopka po 14. in 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, saj niso podani razlogi, zaradi katerih bi bila sodba nerazumljiva in se je ne bi dalo preizkusiti. Izrek izpodbijane sodbe je jasen in razumljiv, ne nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, izpodbijana sodba vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki med seboj niso v nasprotju, jasni pa so tudi razlogi sodbe. Bistvena kršitev, ki jo uveljavlja tožena stranka v zvezi z dokazno oceno sodišča prve stopnje, pa ne more biti bistvena kršitev postopka, temveč pomeni izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja.

Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da se je pri toženi stranki zaradi upada vpisa dijakov, zmanjšalo število oddelkov, v primerjavi s prejšnjim letom 2006/2007 in zato je prenehala potreba po določenemu številu delavcev. Tožena stranka je o prenehanju potreb po delu večjega števila delavcev obvestila Zavod Republike Slovenije za zaposlovanje, Območna enota ... dne 31. 7. 2006 in je navedla, da bo predvidoma presežnih 14 delavcev od 95 zaposlenih in v obvestilu je tudi prikazala kategorije presežnih delavcev, zato je neutemeljena pritožbena trditev, da ni bila dolžna izdelati Programa razreševanja presežnih delavcev, ker je tožena stranka kasneje ugotovila, da je presežnih le 7,5 delavcev. Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je tožena stranka morala sprejeti Program razreševanja presežnih delavcev, kot to določa 96. člen ZDR, saj je potrebno upoštevati tako delavce, katerim je dejansko prenehalo delovno razmerje zaradi odpovedi iz poslovnega razloga, kot tudi tiste delavce, katerim je tožena stranka podala odpoved s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi oziroma je na drug način rešila njihov status. ZDR v 96. členu namreč kot kriterij za določitev „nepotrebnega dela večjega števila delavcev iz poslovnega razloga“ ne določa, da se upošteva le tiste delavce, katerim bo tudi dejansko prenehalo delovno razmerje. ZDR ureja situacijo nepotrebnega dela večjega števila delavcev iz poslovnih razlogov in ne situacije dejanskega prenehanja delovnega razmerja delavcev, kot to zmotno meni tožena stranka. Tožena stranka je v obvestilu Zavodu Republike Slovenije za zaposlovanje dne 31. 7. 2006 zapisala, da predvideva, da bo 14 delavcev presežnih in da predvideva, da bo prenehala potreba po delu teh delavcev dne 1. 9. 2006. Glede na to, da je pri toženi stranki bilo zaposlenih 98 delavcev predstavlja predvidenih 14 trajno presežnih delavcev, situacijo iz 1. alinee 1. odstavka 96. člena ZDR (najmanj 10 delavcev pri delodajalcu, ki zaposluje več kot 20 in manj kot 100 delavcev). Tako je bila tožena stranka dejansko dolžna izdelati Program razreševanja presežnih delavcev in ob tem upoštevati tudi določila ZDR glede obveznosti obveščanja in posvetovanja s sindikatom (97. člen ZDR), obveznosti obveščanja Zavoda RS za zaposlovanje (98. člen ZDR) ter določbe o tem, katere sestavine mora vsebovati Program razreševanja presežnih delavcev, kot to določa 99.člen ZDR. Zato je neutemeljena pritožbena trditev, da se je sodišče prve stopnje neupravičeno sklicevalo na obvestilo Zavodu RS za zaposlovanje, ki ga je posredovala tožena stranka zavodu dne 31. 7. 2006.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotavljalo, kdaj se je tožena stranka seznanila z razlogom za odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj od tega dneva teče tudi subjektivni zakonski rok iz 5. odstavka 88. člena ZDR. Pravilno se je tudi sodišče prve stopnje sklicevalo na 41. člen KPVIZ,ki določa, da se kriterij za ugotavljanje presežnih delavcev upoštevajo na podlagi dokumentiranih podatkov, s katerimi razpolaga zavod oziroma jih na podlagi poziva posredujejo delavci, pri čemer se podatki upoštevajo po stanju na dan, ko pristojni organ ugotovi trajen presežek delavcev.

Kolektivna pogodba za dejavnost vzgoje in izobraževanja v Republiki Sloveniji (Ur. l. RS, št. 52/94 in 52/07) velja in se uporablja za vse zavode in delodajalce, ki kot javno službo opravljajo dejavnost vzgoje in izobraževanja ter dejavnost dijaških in študentskih domov in za delavce v RS, ki so pri njih zaposleni. V 38. členu kolektivne pogodbe je določeno, da se pri določanju delavcev, katerih delo postane nepotrebno zaradi nujnih operativnih razlogov, upošteva seštevek točk po vseh kriterijih in se kot presežek najprej opredelijo delavci z manjšim številom točk. Eden izmed kriterijev po 39. členu kolektivne pogodbe je delovna uspešnost, za katerega je zakoniti zastopnik izpovedal, da so vsi zaposleni pri toženi stranki po tem kriteriju bili ocenjeni z enakim številom točk (30 točk).

Vendar pa je tožena stranka v Programu razreševanja presežnih delavcev z dne 22. 8. 2004, na strani 4 zapisala, da se upoštevajo kriteriji v skladu z 31. členom Splošne kolektivne pogodbe za negospodarstvo tako, da je temeljni kriterij za ohranitev zaposlitve delavca delovna uspešnost. Prednost pri ohranitvi zaposlitve imajo delavci, ki dosežejo večjo delovno uspešnost, v primeru enake delovne uspešnosti pa se kot prvi korekcijski kriterij za ohranitev zaposlitve upošteva strokovna izobrazba delavca oziroma usposobljenost za delo. Drugi kriterij so delovne izkušnje. Ta kriterij se upošteva v primeru enake delovne uspešnosti in izobrazbe delavcev. Prednost pri ohranitvi zaposlitve imajo delavci z daljšimi delovnimi izkušnjami, ob enaki delovni uspešnosti in izobrazbi. Tretji kriterij je delovna doba in se upošteva v primeru enake delovne uspešnosti, izobrazbe in delovnih izkušenj. Prednost pri ohranitvi zaposlitve imajo delavci z daljšo delovno dobo.

Glede na točkovanje presežnih delavcev, ki ga je opravila tožena stranka (priloga B7 in B9), pa je razvidno, da pri točkovanju delavke B.M., M.Š. in tožnice, tožena stranka zapisanih kriterijev ni spoštovala. Glede na to, da so navedeni delavci po kriteriju delovne uspešnosti prejeli vsi enako število točk 30, je bilo potrebno upoštevati korekcijski kriterij strokovna izobrazba, na podlagi katerega je tožnica prejela 30 točk, B.M. 30 točk, M.Š. pa 10 točk. Naslednji kriterij so delovne izkušnje in ta kriterij se upošteva v primeru enake delovne uspešnosti in izobrazbe delavcev ter prednost pri ohranitvi zaposlitve imajo delavci z daljšimi delovnimi izkušnjami. Iz točkovanja je razvidno, da so tožnica ter sodelavka B.M. in sodelavec M.Š. prejeli enako število točk in sicer 5, glede na delovne izkušnje. Tretji kriterij pa je delovna doba. Ta kriterij se upošteva v primeru enake delovne uspešnosti, izobrazbe in delovnih izkušenj. Prednost pri ohranitvi zaposlitve imajo delavci z daljšo delovno dobo. Iz točkovanja je razvidno, da je tožnica imela 13 let delovne dobe, delavka B.M. 6 let delovne dobe, delavec M.Š. pa 25 let delovne dobe.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka ni upoštevala kriterijev, katere je sama določila v programu, zato je zaključek sodišča prve stopnje v tem delu pravilen, čeprav v celoti ni pravilno uporabilo materialnega prava. Namreč sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je tožena stranka v svojem programu določila, da se upoštevajo kriteriji po vrstnem redu, kot je to določeno v 31. členu Splošne kolektivne pogodbe za negospodarstvo. Vendar pa navedeno ni vplivalo na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici, nezakonita. Glede na navedeno pa nadaljnje razlogovanje sodišča prve stopnje v zvezi s točkovanjem delavke B.M. po kriteriju 7 a (zaposlen samo eden izmed zakoncev oziroma samohranilec) in po kriteriju zdravstveno stanje (delavec ima kronično ali ponavljajoče obolenje) na samo odločitev o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice sploh ni bistveno. S tem ko je tožena stranka v programu določila, da se uporabljajo kriteriji po 31. členu SKP za negospodarstvo, uporaba kriterijev zdravstveno stanje in socialno stanje pri delavki B.M., sploh ni prišla v poštev.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavani pravdni zadevi niso pomembne (360. člen ZPP) in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, odgovor na pritožbo tožeče stranke pa ni bil potreben, je pritožbeno sodišče odločilo, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (1. odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.