VDSS sodba Pdp 428/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-02-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plačilo za delo - delo preko polnega delovnega časa

Ker tožnik ni dokazal, niti da je zatrjevane nadure opravil niti da mu je bilo nadurno delo odrejeno, njegov tožbeni zahtevek za plačilo iz tega naslova ni utemeljen. Poleg tega je treba upoštevati tudi, da je bilo s toženo stranko dogovorjeno, da bo tožnik v primeru, če bo delal več, kot je bilo dogovorjeno po pogodbi o zaposlitvi, za to delo dobil plačilo iz naslova stimulacije ali iz naslova dodatka za delovno uspešnost.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki se glasi, da je tožena stranka dolžna tožniku I.K. obračunati nadure za obdobje od meseca decembra 2004 do vključno meseca junija 2007 v skupnem bruto znesku 4.672,04 EUR, od teh nadur obračunati in plačati davke in prispevke in neto zneske izplačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov dalje do plačila (I./1. izreka), ter mu obračunati dodatek za delovno dobo od bruto zneskov mesečnih plač v skupnem bruto znesku 2.562,59 EUR, od tega dodatka obračunati in plačati davke in prispevke ter neto zneske izplačati tožniku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih zneskov dalje do plačila (I./2. izreka) in tožniku povrniti stroške postopka v 15 dneh od dneva izreka sodbe sodišča prve stopnje, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15 dne po izdaji sodbe sodišča prve stopnje dalje do plačila (I./3. izreka), vse pod izvršbo. Odločilo je, da je tožnik dolžan povrniti toženi stranki stroške postopka v višini 1.562,87 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki pričnejo teči prvi dan po poteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti (II. izreka).

Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožeča stranka in predlaga, da pritožbeno sodišče pritoži ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku stroškovno ugodi oziroma podredno, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Navaja, da sodišče neutemeljeno ni izvedlo pravilno in pravočasno predlaganih dokazov, pri čemer obrazložitve za neizvedbo teh dokazov sploh ni podalo, zaradi česar je podana absolutna bistvena kršitev določb postopka. Sodišče je v izpodbijani sodbi zapisalo, da je tožnik sicer zatrjeval, da mu je bilo nadurno delo odrejeno s strani toženke, vendar tega ni uspel dokazati, saj sodišče evidence, ki jo je predložil, ni moglo šteti za verodostojen dokaz o opravljenih nadurah, drugih dokazov pa tožnik ni ponudil. Takšen zaključek sodišča je povsem zmoten, saj je tožeča stranka v pripravljalni vlogi z dne 12. 9. 2008 prav z namenom dokazovanja dejstva, da je bilo nadurno delo odrejeno, predlagala kar sedem prič, sodišče pa teh dokazov ni izvedlo in svoje odločitve sploh ni obrazložilo. Prav tako obstaja glede zaključkov sodišča prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe nasprotje o odločilnih dejstvih med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in dejansko vsebino listin oziroma zapisnikov, predvsem glede vsebine o zaslišanju direktorja enote tožene stranke v ... in glede v spis predložene pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je imel kot delavec v pogodbi o zaposlitvi s toženo stranko dogovorjeno, da mora za polni delovni čas v tednu delati 40 ur, vendar je že v osnovnem delovnem času, to je od 7.00 do 16.00 ure, določena ena nadura, kar je dokazano z izpovedjo tožnika, kot tudi z izpovedjo priče Wagnerja, ki je potrdil, da je delovnik trajal od 7.00 do 16.00 ure, od 7.30 do 16.30 ure ali od 8.00 do 17.00 ure, torej je vsak delavnik za delavce pomenil po eno naduro. Ker je  glede navedenega dejstva v izpodbijani sodbi očitno neskladje glede na vsebino izvedenih dokazov, je s tem podana absolutna bistvena kršitev določil ZPP. Tožniku tudi ni znano, kako lahko servis obratuje brez sprejemnika, saj iz njegove izpovedi izhaja, da je bil na spornem delovnem mestu edini zaposlen. Zaradi tega je mnenja, da je zavajajoča izpovedba P.W., da so bili delavci dolžni delo opravljati samo 7,5 ur. Sodišče je dejansko stanje tudi nepopolno ugotovilo v delu, ko sploh ni ugotavljalo, koliko delavcev je opravljalo delo na delovnem mestu tožnika, saj so po njegovem odhodu zaposlili kar dva sprejemnika, kar v celoti potrjuje njegovo izpovedbo, da je moral sam delati tudi več kot 9 ur dnevno. Glede izplačane uspešnosti in stimulacije pa poudarja, da je sodišče povsem zmotno ugotovilo namen teh izplačil. Da sta bili izplačani uspešnost in stimulacija, med strankama nikoli ni bilo sporno. Seveda pa to ni imelo z nadurami nič skupnega in ni bilo nikoli govora o tem, da to nadomešča izplačilo nadur. Prav z namenom pojasniti dejansko stanje tudi v tem delu, so bile predlagane številne priče, ki jih sodišče ni zaslišalo in s tem kršilo procesna določila. Po drugi strani pa bode v oči dejstvo, da tožena stranka, razen zaslišanja svojega direktorja poslovne enote, ni predlagala izvedbe nobenega drugega dokaza. Izvedeni dokazi zato ne dajejo nobene podlage za zavrnitev tožnikovega zahtevka. Ne strinja se tudi z obrazložitvijo sodišča prve stopnje, da tožnik ni upravičen do dodatka za delovno dobo, ker naj bi bil ta dodatek po pogodbi o zaposlitvi že vštet v bruto plačo. Ob pravilni uporabi materialnega prava je namreč potrebno ugotoviti, da je takšna določba v pogodbi o zaposlitvi nedovoljena, saj če se bruto plača ne dviguje za 0,5 % za vsako izpolnjeno leto skupne delovne dobe, bi se na tak način obšli zakoniti predpisi. Obrazložitvi sodišča prve stopnje bi bilo zato mogoče pritrditi le v primeru, če bi tožena stranka poskrbela zato, da bi se plača vsako leto ustrezno korigirala vsaj za 0,5 %, tega pa seveda ni bilo. Tožniku pa pri dogovoru o plači nihče ni niti z besedo omenil, da plača zajema tudi delovno dobo in ga o tej okoliščini ob podpisu pogodbe niso seznanili. Tudi v tem delu je odločitev sodišča prve stopnje povsem zmotna.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in na absolutne bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga drugi odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 – 45/08). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo, pravilno presodilo odločilna dejstva in odločilo ob pravilni uporabi materialnega prava.

Očitek pritožbe, da je podana absolutna bistvena kršitev določb postopka, ker glede zaključkov sodišča v obrazložitvi izpodbijane sodbe obstaja nasprotje o odločilnih dejstvih in sicer med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in o dejanski vsebini listin oziroma zapisnikov, predvsem glede vsebine o zaslišanju direktorja enote tožene stranke, je neupošteven. Iz izpovedi direktorja poslovne enote P.W. res izhaja, da delovni čas na servisu traja od 7.00 do 17.00 ure, vendar je direktor P.W. tudi izrecno povedal, da imajo v enoti uveden premakljiv delovni čas (od 7.00 do 16.00 ure, od 7.30 do 16.30 ure ali od 8.00 do 17.00 ure) in v okviru tega časa so dolžni zaposleni opravljati efektivno delo, ki traja 7,5 ur. Iz izjave direktorja torej ne izhaja, da že osnovni delovni čas v trajanju 9 ur kaže na to, da vsak delavnik za delavce pomeni po eno naduro. Tudi očitek pritožbe, da je sodišče prve stopnje absolutno bistveno kršilo določbe postopka, ker ni izvedlo predlaganih vsebinsko zelo pomembnih dokazov (predlog za zaslišanje sedmih prič) in je zaradi tega sodba nepopolna ter v nasprotju z določbami ZPP, pritožba napačno označuje kot absolutno bistveno kršitev določb postopka. V kolikor sodišče prve stopnje ni izvedlo vseh predlaganih dokazov in bi dokazi, če bi jih izvedlo, pripeljali do drugačne odločitve, ne gre za bistveno kršitev določb postopka, ampak za zmotno in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje. Dejstvo, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj predlaganih dokazov s strani tožeče stranke ni izvedlo, pa sicer lahko predstavlja bistveno kršitev določb postopka po 1. odstavku 339. člena ZPP v povezavi z drugim odstavkom 287. člena ZPP, vendar le, če bi to vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Po drugem odstavku 287. člena ZPP namreč predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo, senat zavrne in navede v sklepu, zakaj jih je zavrnil. Sodišče prve stopnje med postopkom, niti v izpodbijani sodbi, res ni pojasnilo zakaj prič, ki jih je predlagala tožeča stranka, ni zaslišalo. Vendar zgolj ta pomanjkljivost na zakonitost in pravilnost sodbe ni vplivala, saj je v konkretnem primeru sodišče izvedlo vse tiste dokaze, ki so potrebni za ugotovitev odločilnih dejstev, o tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev o odločilnih dejstev, pa odloča sodišče, za kar ima podlago v drugem odstavku 213. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov pravilno presodilo, da zahtevek tožnika iz naslova plačila nadur za obdobje od meseca decembra 2004 do vključno meseca junija 2007, ni utemeljen. Iz navedb v tožbi izhaja, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen na delovnem mestu „servisni svetovalec“ in da je vsak mesec od decembra 2004 do meseca junija 2007 opravljal delo preko polnega delovnega časa in v tem času opravil 616,79 nadur. Kot je povedal pri zaslišanju, je bil edini delavec na delovnem mestu sprejemnika vozil, zaradi česar je v tem svojstvu moral pripraviti vse za servis avtomobilov in tudi po končanem delu servisa je moral zaključiti stvari, da bi lahko naslednji dan delo nemoteno potekalo. Delo preko polnega delovnega časa mu je ustno odrejal in naročal direktor poslovne enote tožene stranke P.W. Tožnik je kot dokaz, da je dejansko opravljal nadure pri toženi stranki, sodišču predložil izpise elektronske kartice o evidentiranju prisotnosti in odsotnosti. Vendar, kot je povedal direktor poslovne enote, je tožnik kdaj na njegovo željo res ostal v servisu dalj časa, ker je bilo od tožnika odvisno delo in stimulacija drugih delavcev. Je pa zanikal, da bi tožniku dodelil nadurno delo in je v zvezi s tem izrecno povedal, da nikomur ni bilo nikoli naloženo nadurno delo ne pisno ne ustno. Če je tožnik zaradi dokončanja dela včasih res delal dalj časa, kot to znaša normalni delovni čas, pa se je to upoštevalo pri izplačilu stimulacije, ki se je plačevala vsake tri mesece in pri plačilu delovne uspešnosti. Glede evidentiranja prihodov in odhodov delavcev na delo in z dela pa je povedal, da so za to evidentiranje uvedli elektronske kartice, vendar je tudi povedal, da je iz evidence ur za tožnika razvidno, da le-ta svoje prisotnosti ni evidentiral zelo natančno, saj je bil pri prihodih in odhodih nedosleden, kar se vidi pri nezabeleženih odhodih na malico. Sicer pa je še dodal, da sama evidenca in število ur direktno ne vpliva na višino plače. Ker je tudi tožnik sam priznal, da se je kdaj zgodilo, da je pozabil registrirati kartico in da je tudi sicer pozabil registrirati odhode na malico, na kateri je ostajal približno 40 do 45 minut, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da elektronski izpis evidence o prisotnosti in odsotnosti tožnika pri toženi stranki ni verodostojen dokaz o opravljenih nadurah. Po drugi strani pa je sodišče iz plačilnih list za tožnika v spornem obdobju ugotovilo, da je tožnik od novembra 2004 do aprila 2007 dobil izplačano stimulacijo v višini 3.444,18 EUR in 1.445,90 EUR iz naslova delovne uspešnosti.

Ob tako ugotovljenem dejanskem stanju je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožnik v tem delovnem sporu ni uspel dokazati, da je zatrjevane ure dejansko opravil, saj tudi v primeru, da je včasih delal več časa, kot je bilo dogovorjeno po pogodbi o zaposlitvi za polni delovni čas, je za to delo prejel plačilo iz naslova stimulacije, kot tudi iz naslova dodatka za delovno uspešnost. Ne glede na navedeno je potrebno poudariti, da tudi sicer ni nobene podlage za tožnikov zahtevek iz naslova plačila nadur, saj se nadurno delo po določbi 143. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s sprem.) opravlja le v primerih izjemoma povečanega obsega dela. Delavec je zato le na zahtevo delodajalca dolžan opravljati delo preko polnega delovnega časa (nadurno delo) in le v primerih, ki so taksativno našteti v prvem odstavku 143. člena ZDR, pri čemer drugi odstavek istega člena delodajalcu izrecno nalaga obveznost, da delavcu nadurno delo odredi v pisni obliki. Tožnik pa ni izkazal, da bi od tožene stranke prejel kakšen sklep, s katerim bi mu bilo nadurno delo odrejeno, niti, da bi mu bilo tako delo odrejeno ustno.

Upoštevaje navedeno in ker tožnik v postopku ni uspel dokazati, da je zatrjevane nadure dejansko opravil, niti, da bi mu bilo nadurno delo sploh odrejeno, je potrebno ugotoviti, da ni nobene podlage za ugoditev njegovemu zahtevku za izplačilo nadur v vtoževani višini. Prav tako ni tudi nobene pravne podlage za zahtevek tožnika za plačilo dodatka za delovno dobo v spornem obdobju in se glede razlogov za zavrnitev tega dela tožbenega zahtevka pritožbeno sodišče v celoti strinja z razlagovanjem v izpodbijani sodbi in teh razlogov ne ponavlja. Iz navedenih razlogov je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek v celoti, utemeljeno zavrnilo.

Do ostalih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni opredelilo, ker niso bistvenega in odločilnega pomena za presojo odločitve (1. odstavek 360. člena ZPP).

Zaradi vsega navedenega in ker pritožbeni razlogi niso podani, prav tako pa ne razlogi, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo in skladno z določbo 353. člena ZPP potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato krije sama svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.