VDSS sodba Pdp 1245/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-08-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - posebno pravno varstvo pred odpovedjo - starejši delavec

Določba kolektivne pogodbe je nudila starejšemu delavcu širše pravno varstvo kot ZDR, ker je določala, da poleg primerov, ki jih določa zakon, ne more prenehati delovno razmerje brez soglasja tudi delavcu, ki je starejši od 55 let in ki ima najmanj 15 let delovne dobe pri delodajalcu oziroma 25 let skupne delovne dobe. Ker je tožnik oba pogoja izpolnjeval, bi mu delovno razmerje lahko prenehalo le s soglasjem. Ker soglasja ni podal, redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ni zakonita.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe delno spremeni tako, da se sodba v celoti glasi:

„1.Ugotovi se, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 10. 2006 nezakonita.

2. Ugotovi se, da tožniku zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 10. 2006 delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in da še vedno traja.

3. Tožena stranka je dolžna tožniku vzpostaviti delovno razmerje od dneva prenehanja delovnega razmerja do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja in mu izplačati vse zapadle plače in druge prejemke skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače in zapadlosti posameznega prejemka, v 15 dneh po pravnomočnosti sodbe, pod izvršbo.

4. Tožena stranka je dolžna tožniku vpisati v delovno knjižico delovno dobo za čas od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja dalje do ponovne reintegracije, vse v roku 15 dneh po pravnomočnosti sodbe, pod izvršbo.

5. V preostalem se tožbeni zahtevek tožnika (za ugotovitev trajanja nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja od 11. 11. 2006 do dneva dejanskega prenehanja delovnega razmerja in za vpis delovne dobe v delovno knjižico za to obdobje) zavrne.

6. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti njegove pravdne stroške v znesku 850,00 EUR v 8 dneh, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila, pod izvršbo. Tožena stranka sama krije svoje pravdne stroške postopka pred prvostopenjskim sodiščem.“

II. V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je v I. odstavku izreka izpodbijane sodbe v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove, za ugotovitev, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo, temveč da mu še traja do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja, za izplačilo zapadlih plač ter za vpis delovne dobe v delovno knjižico do ponovne reintegracije. V II. odstavku izreka izpodbijane sodbe je odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka.

Zoper navedeno sodbo, smiselno pa zoper njen zavrnilni del in glede odločitve o tem, da tožnik sam nosi svoje pravdne stroške, se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik in predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje nepopolno in zmotno ugotovilo dejansko stanje, ker ni zaslišalo niti prič, ki jih je predlagal tožnik, niti tožnika. Sodišče prve stopnje tudi ni opravilo predlaganih poizvedb, kdaj bo tožnik izpolnil pogoje za upokojitev. Tožnik je namreč šele 1. 2. 2007 z odločbo ZPIZ ... dokupil 5 mesecev in 21 dni pokojninske dobe, sodišče prve stopnje pa ni preizkusilo njegovih navedb glede izpolnjevanja pokojninske dobe za upokojitev. Tožnik je bil že 1. 4. 2004 razporejen nezakonito, saj je bil razporejen na nesistemizirano delovno mesto. Tožena stranka je tožniku ponudila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto „svetovalec Uprave na področju škod“ z veljavnostjo za nazaj za dve leti in za naprej le za dobo 5-ih mesecev. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo 114. člen ZDR in določbe Evropske socialne listine. 114. člen ZDR nikjer ne določa, da se lahko starejšemu delavcu poda odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi pod bistveno slabšimi pogoji (3-krat nižja plača in težji pogoji dela). Tožnik bi se moral na novo usposabljati, to pa je od človeka dve leti pred upokojitvijo neživljenjsko terjati. Predlagana razporeditev tožnika na nižje delovno mesto bi pomenila tudi ponižanje pred sodelavci. Tožena stranka bi lahko tožniku ponudila drugo delovno mesto v upravi. Ravnanje tožene stranke vsebuje elemente mobinga. Tožnik bi se strinjal, če bi mu tožena stranka podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in mu zagotovila pravice, ki gredo presežnemu delavcu. Tožena stranka se je hotela tožnika znebiti na nezakonit način. Zaradi takega ravnanja tožene stranke bi imel tožnik znatno nižjo pokojnino in znatno nižjo odpravnino. Tožena stranka je 114. člen ZDR izigrala na račun tožnika. Sodišče je storilo tudi absolutne bistvene kršitve določb postopka, ker ni obrazložilo, zakaj je zavrnilo dokazne predloge tožnika in ker na narok 4. 7. 2007 tožnika ni vabilo. V postopku je bila kršena tudi Ustava RS, saj tožnik ni imel enakopravnega položaja s toženo stranko, sodišče prve stopnje pa je zaradi zavrnitve številnih dokaznih predlogov tožnika ustvarilo dvom glede svoje nepristranosti.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev tožnikove pritožbe in potrditev izpodbijanega dela sodbe.

V zvezi z odgovorom na pritožbo je tožnik podal svoj odgovor, v katerem prereka navedbe tožene stranke iz odgovora na pritožbo in predlaga pritožbenemu sodišču, da teh navedb ne upošteva.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo, vendar je na tako ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da so neutemeljeni pritožbeni očitki tožnika o storjenih bistvenih kršitvah določb postopka. Sodišče prve stopnje je predlagane dokaze tožnika, ki jih ni izvedlo, zavrnilo z ugotovitvijo, da so le ti nepotrebni, kar pomeni, da je ocenilo, da je možno dejansko stanje popolno in pravilno ugotoviti že na podlagi izvedenih dokazov. Smiselno zatrjevanje bistvene kršitve določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ne predstavlja niti to, da sodišče prve stopnje na narok za glavno obravnavo dne 4. 7. 2007 ni vabilo tožnika osebno, saj je bil na ta narok vabljen njegov pooblaščenec (142/7 člen ZPP). S tem, ko sodišče prve stopnje ni izvedlo vseh dokazov, ki jih je predlagal tožnik, tudi ni ustvarilo v pritožbi zatrjevanega dvoma o nepristranosti. Po 213. členu ZPP obsega dokazovanje vsa dejstva, ki so pomembna za odločitev, pri čemer sodišče odloča o tem, kateri dokazi naj se izvedejo za ugotovitev odločilnih dejstev. Če sodišče ne izvede vseh dokazov, ki jih predlaga stranka, ker lahko na podlagi že izvedenih dokazov ugotovi vsa odločilna dejstva, s tem ne stori nikakršne kršitve določb pravdnega postopka niti ne krši ustavnih določb. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe tožnika, da je sodišče kršilo Ustavo RS, ker ni imel enakopravnega položaja s toženo stranko. Iz podatkov spisa je razvidno, da je sodišče prve stopnje tako tožnika kot toženo stranko obravnavalo enakopravno, delno upoštevalo njune dokazne predloge, na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo vsa pravno relevantna dejstva ter nato odločilo o utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka.

Iz spisovnih podatkov je razvidno, da je bila tožniku redna odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove pogodbe podana zato, ker je tožena stranka tožnikovo dotedanje delovno mesto s spremembo akta o sistemizaciji delovnih mest (B13) ukinila. Ker je bil ta akt sprejet 14. 9. 2006, veljati pa je pričel 1. 10. 2006, je potrebno ugotoviti, da je bila izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove, ki je bila podana 11. 10. 2006 (A2, A3), podana v 30 dnevnem roku iz člena 88/5 Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002).

V postopku pred sodiščem prve stopnje je bilo nadalje ugotovljeno, da je tožnik odklonil sklenitev ponujene pogodbe o zaposlitvi, ki mu je bila ponujena na podlagi 90. člena ZDR. V času podaje izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove (10. 11. 2006 – A2) je imel tožnik status starejšega delavca po 201. členu ZDR, vendar pa po zaključku prvostopenjskega sodišča ni bil varovan po členu 114/1 ZDR, saj je ugotovilo, da mu je bila zagotovljena pravica do denarnega nadomestila iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti do izpolnitve minimalnih pogojev za starostno pokojnino. Ker je bil tožnik ob podaji izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi star več kot 55 let, imel pa je več kot 25 let zavarovalne dobe in je bil glede na 25. člen Zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (Ur. l. RS, št. 5/91 in nadalj.) upravičen do prejemanja denarnega nadomestila za primer brezposelnosti v trajanju 24 mesecev, torej do takrat, ko bi izpolnil minimalne pogoje za starostno pokojnino po 36. členu Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ, Ur. l. RS, št. 106/99 in nadalj.), varovalna določba iz prvega odstavka 114. člena ZDR zanj ni veljala. Pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je bila tožniku glede na 75-dnevni odpovedni rok (in glede na to, da je bil tožnik od podaje izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi neprekinjeno v bolniškem staležu – 116/3 ZDR) zagotovljena pravica do denarnega nadomestila iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti do izpolnitve minimalnih pogojev za starostno pokojnino, kar pomeni, da mu člen 114/1 ZDR ni nudil posebnega pravnega varstva pred odpovedjo. Ob tem pritožbeno sodišče dodaja, da sicer odpovedni rok 75-ih dni, določen v odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi (A2), ni pravilen, kar je že v odgovoru na tožbo priznala tudi tožena stranka. Ker je iz dokaznega postopka (fotokopija tožnikove delovne knjižice – B14) razvidno, da je bil tožnik pri toženi stranki (oziroma njenih pravnih prednikih) zaposlen več kot 25 let, je z ozirom na člen 92/2 ZDR znašal njegov odpovedni rok 150 dni.

Neutemeljeni so pritožbeni očitki tožnika, da je sodišče prve stopnje napačno interpretiralo določbo 114. člena ZDR, s čimer naj bi zmotno uporabilo materialno pravo. V zvezi s pritožbeno navedbo tožnika, iz katere je razbrati, da 114. člen ZDR ne dovoljuje, da poda delodajalec redno odpoved pogodbe o zaposlitvi starejšemu delavcu in mu ponudi novo pogodbo o zaposlitvi za veliko nižjo plačo in težje delovne pogoje, je potrebno ugotoviti, da se ustreznost nove pogodbe o zaposlitvi presoja z ozirom na določbo tretjega odstavka 90. člena ZDR. Po citirani določbi je ustrezna zaposlitev tista, za katero se zahteva enaka vrsta in stopnja strokovne izobrazbe, kot se je zahtevala za opravljanje dela na prejšnjem delovnem mestu, za katero je imel delavec sklenjeno pogodbo o zaposlitvi. Iz pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 6. 2004 (A1) in ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 10. 2006 (A3), je razvidno, da je bila tožniku ponujena ustrezna zaposlitev za nedoločen čas. Ustreznost nove zaposlitve po členu 90/3 ZDR se ne presoja po višini plače, do katere bi bil tožnik upravičen z ozirom na ponujeno pogodbo o zaposlitvi, niti glede delovnih pogojev (poslabšanje delovnih pogojev, ki sicer iz ponujene pogodbe o zaposlitvi ne izhaja, je tožnik povsem pavšalno prvič zatrjeval šele v pritožbi, tako da je glede tega z ozirom na člen 337/1 ZPP tudi prekludiran).

Pritožbeno sodišče pa ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ker pri odločanju o utemeljenosti tožbenega zahtevka tožnika ni upoštevalo določbe drugega odstavka 17. člena Kolektivne pogodbe za zavarovalstvo Slovenije (panožna kolektivna pogodba, Ur. l. RS, št. 60/98), ki se je kot panožna kolektivna pogodba uporabljala pri toženi stranki (kar je razvidno tudi iz uvoda Akta o sistemizaciji delovnih mest zavarovalnice X d.d. – B2, B13). Citirana določba je nudila starejšemu delavcu širše pravno varstvo kot 114. člen ZDR, saj je določala, da poleg primerov, ki jih določa zakon, ne more prenehati delovno razmerje brez soglasja tudi delavcu, ki je starejši od 55 let oziroma delavki, ki je starejša od 50 let) in ima najmanj 15 let delovne dobe pri delodajalcu oziroma 25 let skupne delovne dobe. Ker je tožnik oba pogoja izpolnjeval, bi mu lahko pri toženi stranki delovno razmerje prenehalo le z njegovim soglasjem, ki pa ga ni podal. V času, ko je bila tožniku podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, je odpovedne razloge, pravice in obveznosti delavcev in postopek v zvezi z odpovedjo urejal ZDR, ob tem pa je bilo potrebno v teh postopkih upoštevati tudi določbe kolektivnih pogodb, ki so se nanašale na to problematiko in ki so bile za delavce ugodnejše od določb ZDR (člen 7 ZDR). Novi ZDR ni razveljavil obstoječe avtonomne ureditve v kolektivnih pogodbah (tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 429/2006 z dne 27. 2. 2007 v zvezi s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča, opr. št. Pdp 1101/2004 z dne 5. 5. 2006) in ni prepovedoval ugodnejšega varstva pravic starejših delavcev v kolektivnih pogodbah od tistega, ki je opredeljen v 114. členu ZDR. Glede na to je moral delodajalec, za katerega je veljala kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije, pri redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga starejšemu delavcu upoštevati tudi določbo člena 17/2 te panožne kolektivne pogodbe (ki je bila v času izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v veljavi). Ker tožena stranka te določbe panožne kolektivne pogodbe ni upoštevala in pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožniku ni pridobila njegovega soglasja, je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi že iz tega razloga nezakonita.

Iz spisovnih podatkov je razbrati, da je bila v zvezi s spremembo sistemizacije redno odpovedana pogodba o zaposlitvi iz poslovnega razloga (s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi) le tožniku. ZDR v zvezi z redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga manjšemu številu delavcev ne zahteva uporabe kriterijev za izbiro delavcev, katerim bo pogodba o zaposlitvi odpovedana iz poslovnega razloga. Ker pa ZDR ni razveljavil obstoječe avtonomne ureditve v kolektivnih pogodbah, bi morala tožena stranka upoštevati tudi določbe panožne kolektivne pogodbe, ki je veljala v spornem obdobju in ki je urejala način določanja presežnih delavcev (sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 237/2007 z dne 28. 5. 2008 v zvezi s sodbo VDSS opr. št. Pdp 33/2006 z dne 7. 2. 2007, sodba opr. št. VIII Ips 335/2007 z dne 13. 5. 2008 v zvezi s sodbo VDSS opr. št. Pdp 753/2006 z dne 21. 3. 2007,...). Način določanja presežnih delavcev je bil opredeljen v 17. členu panožne kolektivne pogodbe. V tem členu so bili določeni kriteriji za ugotovitev presežnih delavcev, kot tudi kategorija delavcev, v okviru katere se je ugotavljalo presežne delavce. Ti kriteriji so bili določeni po metodi izločevanja, kar pomeni, da se je vsak nadaljnji kriterij za določanje presežnih delavcev uporabil le, če so bili delavci po prej uporabljenih kriterijih izenačeni. Iz dokaznega postopka, izvedenega pred sodiščem prve stopnje, je razbrati, da je tožena stranka podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi le tožniku, saj so vsi ostali delavci tožene stranke pristali na spremembo pogodbe o zaposlitvi v skladu s spremembo pravilnika o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest (izpovedba priče Z.V., narok za glavno obravnavo dne 25. 4. 2007; B12). Navedena priča je pojasnila tudi, da je bil tožnik, ki je imel VII. stopnjo strokovne izobrazbe ekonomske smeri, zaposlen na delovnem mestu „svetovalec Uprave“ (tudi A1), da je bilo njegovo delovno mesto ukinjeno, niso pa bila ukinjena tudi vsa ostala delovna mesta svetovalcev Uprave (izpovedba priče na naroku za glavno obravnavo dne 4. 7. 2007). To dejansko izhaja tudi iz kataloga (seznama) delovnih mest, ki je bil priloga novega akta o sistemizaciji delovnih mest pri toženi stranki (B13). Iz citiranega akta je razvidno, da sta pri toženi stranki tudi po spremembi sistemizacije obstajali dve delovni mesti svetovalca Uprave, za zasedbo katerih se je zahtevala univerzitetna strokovna izobrazba ekonomske smeri (delovno mesto pod šifro 99991 in 99911) ter večje število drugih delovnih mest, za katere se je prav tako zahtevala univerzitetna strokovna izobrazba ekonomske smeri (kot jo je imel tudi tožnik). Ob upoštevanju navedenega pritožbeno sodišče zaključuje, da bi morala tožena stranka na podlagi kriterijev iz 17. člena panožne kolektivne pogodbe ugotavljati, kateri izmed delavcev, ki so delali na tožniku primerljivih delovnih mestih, bo trajni presežek, ne pa tožniku podati redno odpoved pogodbe o zaposlitvi avtomatično zato, ker je bilo njegovo delovno mesto ukinjeno. Ker tožena stranka ni predložila dokazov, da je v zvezi z redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi upoštevala 17. člen panožne kolektivne pogodbe, je izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi iz tega razloga nezakonita.

Če delavcu delovno razmerje pri delodajalcu preneha na nezakonit način, je dolžan delodajalec delavcu vzpostaviti takšno stanje, kot da nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ne bi bilo. Tožnik je vtoževal ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove pogodbe z dne 11. 10. 2006, ugotovitev da mu delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 11. 11. 2006 in da mu še traja, vzpostavitev (priznanje) delovnega razmerja od dneva prenehanja delovnega razmerja do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja, reparacijo za to obdobje ter vpis delovne dobe v delovno knjižico za čas od 12. 11. 2006 dalje do ponovne reintegracije. Tožnik je kot datum prenehanja delovnega razmerja pri toženi stranki navajal 11. 11. 2006, ne da bi v zvezi s tem predložil kakršenkoli dokaz. Iz izvedenih dokazov pa izhaja, da mu tega dne delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo. Med strankama je bilo kot nesporno ugotovljeno, da je bila tožniku izpodbijana redna odpoved vročena 14. 10. 2006 in da je tožnik od podaje te redne odpovedi neprekinjeno v bolniškem staležu (narok za glavno obravnavo z dne 4. 7. 2007). Na tem naroku je tožnik tudi pojasnil, da je še vedno v bolniškem staležu in da mu delovno razmerje še ni bilo zaključeno. Z ozirom na člen 92/2 ZDR bi lahko tožniku prenehalo delovno razmerje (ob predpostavki zakonite redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi) 13. 3. 2007 (po izteku 150 dnevnega odpovednega roka od dneva vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi). Ker pa je bil tožnik tega dne v bolniškem staležu, bi mu lahko po členu 116/3 ZDR delovno razmerje prenehalo z dnem ugotovitve zdravstvene zmožnosti za delo, najkasneje pa s potekom šestih mesecev po izteku odpovednega roka. To pomeni, da je tožnik v tem postopku neutemeljeno uveljavljal priznanje pravic iz delovnega razmerja za obdobje od 11. 11. 2006 pa do dneva dejanskega prenehanja delovnega razmerja, medtem ko je bil v preostalem njegov zahtevek utemeljen.

Iz tega razloga je pritožbeno sodišče njegovi pritožbi delno ugodilo in na podlagi 4. točke 358. člena ZPP izpodbijani del sodbe delno spremenilo tako, da je ugotovilo nezakonitost izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, da tožniku delovno razmerje zaradi te odpovedi ni prenehalo in mu še traja, toženi stranki pa je naložilo, da mu za obdobje od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja izplača pripadajoče prejemke z vtoževanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi in da mu za to obdobje vpiše delovno dobo v delovno knjižico. Ker je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo del njegovega tožbenega zahtevka za priznanje pravic iz delovnega razmerja za obdobje od 11. 11. 2006 do dneva dejanskega prenehanja delovnega razmerja, je pritožbeno sodišče glede tega potrdilo izpodbijani del sodbe, saj v zvezi s tem niso bili podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (člen 353 ZPP).

Odločitev o pravdnih stroških temelji na določbi prvega in drugega odstavka 165. člena ZPP. Ker je tožnik v postopku uspel praktično v celoti, mu je dolžna tožena stranka povrniti njegove pravdne stroške, ki so mu nastali v postopku pred sodiščem prve stopnje (člen 154/3 ZPP). Pritožbeno sodišče je tožniku od priglašenih stroškov priznalo stroške za sestavo tožbe v višini 300 točk po Odvetniški tarifi (OT, Ur. l. RS, št. 67/2003 in nadalj.; tarifna številka 15/1/b, 3. alinea), za zastopanje na prvem naroku za glavno obravnavo 300 točk (tarifna številka 15/3a), za odsotnost iz pisarne 80 točk (člen 7/4 OT), za zastopanje na naroku dne 25. 4. 2007 150 točk (tarifna številka 15/3/b), urnino 50 točk (člen 7/2 OT), odsotnost iz pisarne 80 točk (člen 7/4 OT), za pripravljalno vlogo z dne 5. 5. 2007 225 točk (tarifna številka 15/2), za zastopanje na naroku dne 4. 7. 2007 150 točk (tarifna številka 15/3/b), za odsotnost iz pisarne 80 točk (člen 7/4 OT) in urnino 50 točk (člen 7/2 OT), kar ob vrednosti odvetniške točke v času odločanja pred prvostopenjskim sodiščem (0,459 EUR) in 20 % DDV znaša 806,92 EUR. Pritožbeno sodišče je tožniku priznalo tudi stroške javnega prevoza za pristop na naroke za glavno obravnavo dne 21. 2. 2007, 25. 4. 2007 in 4. 7. 2007 v višini cene avtobusne vozovnice za relacijo Ljubljana-Celje, ki je na dan 21. 2. 2007 znašala 7,14 EUR, na dan 25. 4. 2007 in 4. 7. 2007 pa 7,20 EUR skupaj torej 43,08 EUR. Navedene podatke je pritožbeno sodišče pridobilo s poizvedbo na Avtobusni postaji Ljubljana. Glede na to pritožbeno sodišče tožniku ni priznalo preostalih priglašenih stroškov tožnika za prihod na tri naroke za glavno obravnavo, saj jih v tem delu ni izkazal, niti stroškov kilometrine njegovega pooblaščenca (prvi odstavek 155. člena ZPP). Stranka ima sicer pravico, da si izbere kateregakoli pooblaščenca, ki jo lahko zastopa skladno z določbami ZPP, vendar pa po stališču pritožbenega sodišča stroški prihoda pooblaščenca na sodišče, ki nima pisarne niti na sedežu sodišča niti v kraju bivanja stranke, ne spadajo med stroške, ki bi bili potrebni za pravdo (člen 155/1 ZPP) in zato ne morejo bremeniti nasprotne stranke, ne glede na uspeh strank v pravdi. Pooblaščenec tožnika bi si lahko določil substituta iz kraja sedeža sodišča, s čimer bi se tem stroškom izognil.

Ker odgovor na pritožbo tožene stranke ni pripomogel k rešitvi tega individualnega delovnega spora, tožena stranka sama krije stroške odgovora na pritožbo. Pritožbeno sodišče o pritožbenih stroških tožnika ni odločalo, ker jih ta ni priglasil.

ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1, 90, 114, 114/1. Kolektivna pogodba za zavarovalstvo Slovenije člen 17, 17/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.