VDSS sodba Pdp 323/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2007-11-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prejemek iz delovnega razmerja - reparacija - pravnomočna sodba - izvršitev sodbe - poziv na delo

Tožnik na podlagi pravnomočne sodbe, s katero je bilo toženi stranki naloženo, da ga pozove nazaj na delo in mu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja izplača nadomestilo plače in druge prejemke iz delovnega razmerja, ni predlagal izvršbe. Iz tega razloga ni prišlo do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja, tožnik pa posledično ni upravičen do nadomestila plače in drugih prejemkov iz delovnega razmerja za obdobje po pravnomočnosti omenjene sodbe.

Pritožbi tožene stranke se ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v 1. odstavku 1. točke izreka, 1. odstavku 2. točke izreka, 1. odstavku 3. točke izreka in 4. točki izreka spremeni tako, da se v tem delu glasi:

"Tožena stranka je dolžna plačati tožniku neto plačo v znesku 2.608,09 EUR (625.000,00 SIT) za čas od 7.4.2003 do 18.9.2003 z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneskov:

- 110.000,00 SIT (459,02 EUR) od 18. 5.2003 do plačila,

- 110.000,00 SIT (459,02 EUR) od 18. 6.2003 do plačila,

- 110.000,00 SIT (459,02 EUR) od 18. 7.2003 do plačila,

- 110.000,00 SIT (459,02 EUR) od 18. 9.2003 do plačila,

-   70.000,00 SIT (292,10 EUR) od 18.10.2003 do plačila.

Tožena stranka je dolžna od neto zneskov, navedenih v 1. točki izreka, obračunati bruto plače, od katere je dolžna za tožnika odvesti vse davke in prispevke.

Tožena stranka je dolžna plačati tožniku regres za letni dopust v bruto znesku 99.127,50 SIT (413,65 EUR) ter mu izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.7.2003 do plačila."

2. Stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka."

Pritožba tožnika se zavrne in se izpodbijani del sodbe v 2. odstavku 1. točke izreka, 2. odstavku 2. točke izreka in 2. odstavku 3. točke izreka potrdi.

Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da tožniku izplača neto plačo za čas od 7.4.2003 do 18.9.2003 v znesku 2.608,09 EUR (625.000,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega 18. v mesecu za pretekli mesec ter da plače obračuna v bruto zneskih, od katerih mora za tožnika odvesti davke in prispevke. Kar je iz naslova plače zahteval več, je zavrnilo. Toženi stranki je tudi naložilo, da tožniku obračuna regres za letni dopust za leto 2003 v bruto znesku 413,65 EUR (99.127,50 SIT) ter mu po plačilu davkov in prispevkov izplača neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.7.2003 do plačila, kar je zahteval več, pa je zavrnilo.

Zoper sodbo se pritožujeta obe stranki. Zoper ugodilni del se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je tožniku delovno razmerje pri novem delodajalcu G. d.o.o., pri katerem je bil zaposlen v času po prenehanju delovnega razmerja, prenehalo po lastni volji, zato mu tožena stranka za ta čas ni dolžna plačati ničesar. Tožnik si je sam povzročil škodo, zato je ni mogoče naložiti v breme tožene stranke. Sklicevanje sodišča prve stopnje na 74. člen Ustave RS je brezpredmetno. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe in zavrnitev zahtevka v celoti. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del iz razloga napačne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Navaja, da je bila odpoved delovnega razmerja nezakonita, zato bi morala tožena stranka vzpostaviti stanje, kakršno je bilo pred nezakonitim ravnanjem. Tožnik je pozival toženo stranko, naj izpolni pravnomočno sodbo, vendar se ta ni odzvala. Pritožba meni, da sodišče prve stopnje napačno tolmači 231. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ, Ur. l. RS, št. 51/98 - 17/2006), ki velja le za vrnitev delavca na delo, pri čemer uveljavljanje pravice do zapadlih zneskov plač v postopku pred pristojnim sodiščem ni izključeno. Namen določb 231. in 233. člena ZIZ je, da delodajalec delavca čim prej vrne na delo in da delavec v postopku izvršbe na lažji način pride do poplačila. Če pa bi iz teh določb izhajal krajši prekluzivni rok za uveljavljanje plač, je jasno, da bi večina delodajalcev špekulirala in čakala na zamudo roka. Da je stališče pritožbe pravilno, izhaja tako iz pojma reintegracije, kot iz poglavja ZIZ, v katerega je ta pojem uvrščen. Pritožba se tudi ne strinja z odločitvijo glede regresa za letni dopust, saj meni, da je tožnik upravičen do celotnega regresa za letni dopust, ker je v letu 2003 pridobil pravico do celotnega dopusta in tudi do celotnega regresa. Končno opozarja, da je tudi rok, od katerega je imel tožnik pravico predlagati vrnitev na delo, začel teči po izteku 8 dnevnega izpolnitvenega roka in ne že 18.3.2003, ko je bila pravnomočna sodba vročena tožnikovemu pooblaščencu. Zato predlaga spremembo izpodbijane sodbe s stroškovno ugoditvijo zahtevku. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožba tožene stranke je utemeljena, pritožba tožnika pa ni utemeljena.

Pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov in razlogov, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti – glede bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007) in glede pravilne uporabe materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb postopka. Dejansko stanje je popolno ugotovilo, napačno pa je uporabilo materialno pravo.

Tožena stranka nima prav, da tožniku iz naslova prejemkov iz delovnega razmerja ne dolguje ničesar, ker naj bi mu v podjetju G. d.o.o., katerega lastnik je bil, prenehalo delovno razmerje po njegovi volji oziroma krivdi. Res je delavec, ki mu je delovno razmerje nezakonito prenehalo, dolžan zmanjševati škodo, ki mu nastaja zaradi izgube zaposlitve. To lahko stori na ta način, da se zaposli. Tožnik se je zaposlil v lastnem podjetju in tako za čas trajanja zaposlitve zmanjšal škodo, ki mu je nastala zaradi nezakonitega ravnanja tožene stranke. Delovno razmerje mu je prenehalo, ker je podjetje zaradi slabih finančnih rezultatov prodal. V postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo dokazano (tožena stranka tega tudi ni trdila), da je to storil zato, da bi škodoval toženi stranki. Le v tem primeru bi bilo mogoče govoriti o razbremenitvi tožene stranke za obveznosti, ki jih je dolgovala tožniku. V vseh drugih primerih pa mora delodajalec, ki je delavcu nezakonito odpovedal pogodbo o zaposlitvi (oziroma po prejšnjih delovnopravnih predpisih izdal nezakonit sklep o prenehanju delovnega razmerja), vzpostaviti stanje, kakršno bi bilo, če ne bi bilo nezakonite odločitve. Ta dolžnost zajema tako reintegracijo kot reparacijo za ves čas trajanja nezakonitega stanja do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja.

Delodajalec ima na voljo osemdnevni rok za izpolnitev obveznosti. Če obveznosti ne izpolni prostovoljno, je potrebna izvršba. V spornem primeru tožena stranka ni prostovoljno izpolnila svoje obveznosti in delovnega razmerja ni ponovno vzpostavila, tako kot ji je nalagala pravnomočna sodba. Vendar pa tožnik tudi ni vložil predloga za izvršbo. Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo 231. člen ZIZ, ki določa, da na podlagi izvršilnega naslova, po katerem mora delodajalec vrniti delavca na delo, delavec lahko vloži predlog za izvršbo v šestih mesecih od dneva, ko je pridobil pravico to predlagati. Iz navedene določbe ne izhaja, da je delavec v delovnem razmerju pri delodajalcu še šest mesecev po vročitvi pravnomočne sodbe. Navedeno obdobje je le dano na razpolago delavcu, da predlaga njeno izvršitev. Če delavec ne predlaga izvršitve pravnomočne sodbe v šestmesečnem roku, delovno razmerje ni vzpostavljeno. Pravica do izplačila nadomestila plače in drugih prejemkov iz delovnega razmerja je vezana na obstoj delovnega razmerja. Ker delovno razmerje v spornem primeru ni bilo vzpostavljeno, tožnik ni upravičen do nadomestila plače in regresa za letni dopust za leto 2003 in 2004. Takšno stališče je pritožbeno sodišče zavzelo že v več zadevah (npr. v zadevi opr. št. Pdp 907/2001 z dne 3.4.2003). Zato je pritožba tožene stranke utemeljena iz tega razloga in ne iz razloga, ki ga navaja sama.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zavrnilo, pritožbi tožene stranke pa ugodilo tako, da je na podlagi 4. točke 358. člena ZPP izpodbijano sodbo spremenilo in tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo ter odločilo, da vsaka stranka krije sama svoje stroške postopka (tožnik zato, ker v sporu ni uspel, tožena stranka pa zato, ker na podlagi 5. odstavka 41. člena ZDSS v sporih o prenehanju delovnega razmerja - kamor sodi tudi spor zaradi izplačila prejemkov iz delovnega razmerja za čas po prenehanju le tega - stroške postopka krije sama ne glede na izid). Iz enakih razlogov je odločilo, da tudi pritožbene stroške krijeta stranki vsaka svoje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.