VDS sodba Pdp 404/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-12-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - odškodnina - višina

Pri presoji višine odškodnine ob sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi je potrebno upoštevati vse okoliščine konkretnega primera. Glede na višino mesečne bruto plače tožnika, njegovo delovno dobo, dejstvo, da bo zaradi svoje bolezni težko našel novo zaposlitev, predvideno nadaljnje zdravljenje ter slabo finančno stanje tožene stranke je prisojeni znesek v višini štirih tožnikovih bruto plač z možnostjo plačila v treh obrokih ustrezen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 12.10.2006, s katero je tožena stranka odpovedala sklenjeno pogodbo o zaposlitvi tožniku z dne 15.2.2006 in ugotovilo, da mu delovno razmerje s toženo stranko ni prenehalo z dne 5.10.2006, ampak je trajalo do 24.1.2007 (1. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku vpiše v delovno knjižico delovno dobo za čas od 5.10.2006 do 24.1.2007, ga za ta čas prijavi v socialno zavarovanje in mu od nadomestila plače v mesečnem bruto znesku 557,65 EUR obračuna in zanj plača predpisane davke in prispevke, neto zneske pa izplača z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 15. dne v mesecu za pretekli mesec, vse v roku osem dni pod izvršbo (2. točka izreka). Toženi stranki pa je naložilo, da je dolžna plačati tožniku odškodnino v višini 2.300,00 EUR v treh enakih zaporednih mesečnih obrokih, od katerih prvi dospe v plačilo v roku 15-ih dni od pravnomočnosti sodbe pod izvršbo, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi (3. točka izreka) in da mu je dolžna povrniti stroške postopka v višini 665,71 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24.1.2007 dalje do plačila, v roku 15-ih dni pod izvršbo (4. točka izreka).

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka in v pritožbi navaja, da je izredno odpoved delovnega razmerja podala na podlagi 5. alinee 1. odstavka 111. člena ZDR, kar sta ji svetovala tudi inšpektorja za delo v Postojni. Meni, da je upravičeno podala izredno odpoved, ker se tožnik ni vrnil na delo v sedmih dneh, ko mu je z zadnjo odločbo z dne 5.10.2006 prenehal razlog za suspenz pogodbe. Bolniško odsotnost z dela je štela kot varstveni ukrep, ki je na podlagi 1. odstavka 51. člena ZDR predmet suspenza pogodbe. Tožnik v času od 5.10.2006, ko mu je bil zaključen bolniški stalež, pa do 13.10.2006, ko je prejel izredno odpoved, ni obvestil tožene stranke o njegovem zdravstvenem stanju in sploh o kakršnikoli želji po vrnitvi na delo. Ker v času od 5.10.2006 do 12.10.2006 ni prejela nobenega pojasnila tožnika, je ravnala po zadnji odločbi ZZZS in je zaključila, da je z dne 5.10.2006 zdrav in sposoben za delo. Meni, da se na delovno mesto ni vrnil, ker je že v času, ko je bil zaposlen, dejal, da ko bo enkrat naredil fasado na hiši, bo vozniško dovoljenje vrgel na ogenj in ne bo več razmišljal o tem poklicu. Čeprav je na zagovoru pred sodiščem prve stopnje pojasnil, da ni prihajal na delo zaradi jemanja tablet, ki prepovedujejo vožnjo, je o tem toženo stranko obvestil šele po izredni odpovedi dne 14.10.2006 in ne dne 4.10.2006, ko so mu bile predpisane. Tablete, ki so mu bile predpisane, bi bilo mogoče nadomestiti z mnogimi drugimi zdravili, zato pritožbenemu sodišču predlaga, da pridobi mnenje pristojnega izvedenca, ki bo potrdil, da so bile tablete tožniku neupravičeno predpisane. Pritožbenemu sodišču tudi predlaga, da v kolikor meni, da tožniku niso omogočili zagovora, oziroma ga niso pozvali na delo, ter da je izredna odpoved laična in neupravičena, naj to šteje kot možnost za zagovor, saj se je tožnik dne 13.10.2006 dejansko zagovarjal na podlagi izredne odpovedi z dne 12.10.2006. Za izredno odpoved se je tožena stranka upravičeno odločila na podlagi mnenja imenovanega zdravnika dr. X in na podlagi odločbe z dne 4.10.2006, ko je bil tožniku zaključen bolniški stalež. Dne 23.10.2006 je to odločitev potrdila tudi odločba ZZZS.

Tožena stranka pa se pritožuje tudi na nedopustno visok znesek prisojene odškodnine tožniku. V avgustu 2006 se je tožnik in še dva voznika dogovorila, da skupaj zapustijo podjetje z namenom, da propade. Tožnik in sodelavec X sta naklepno odšla na bolniško, saj sta oba trdila, da imata tumor in resne težave z zdravjem, vendar je bilo pri obeh dokazano nasprotno. Sodelavec X je priznal, da so se vsi trije dogovorili, vendar se on ni strinjal z načinom dela, zato je po dopustu sam dal odpoved. Tri vozila tožene stranke so mirovala od 4.8.2006 do 16.102.006 in primorani so bili tudi prodati dve vozili, saj je bilo resno ogroženo delovanje podjetja ter tako tudi delovna mesta ostalih zaposlenih. Podjetje je še vedno v veliki finančni krizi, saj je izguba dohodka v znesku cca. 72.000,00 EUR težko nadomestljiva. Pri določitvi odškodnine je potrebno upoštevati slabo finančno stanje podjetja, do katerega je prišlo prav zaradi naklepnega dogovora tožnika in dveh voznikov, istočasno pa meni, da je nesmiselno plačevanje odškodnine nekomu, ki je ogrozil poslovanje in obstoj podjetja. Ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da se je tožnik dogovoril z ostalimi vozniki, da skupaj zapustijo podjetje z namenom, da propade in je nastopil z bolniškim staležem po 14-ih dneh dopusta in ob dejstvu, da kljub odločbah ZZZS še vedno trdi, da je bolan, pritožbeno sodišče prosi, da so sodbo ponovno prouči.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja s pravnimi in dejanskimi zaključki sodišča prve stopnje in jih ne ponavlja, glede na pritožbene navedbe pa še dodaja:

Neutemeljene so pritožbene navedbe tožeče stranke, da je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala na podlagi 5. alinee 1. odstavka 111. člena Zakona o delovnih razmerjih, (ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji), ker se tožnik ni vrnil na delo v sedmih dneh, ko mu je z zadnjo odločbo ZZZS z dne 5.10.2006 prenehal razlog za suspenz pogodbe, ter da je bolniško odsotnost z dela štela kot varstveni ukrep, ki je na podlagi 1. odstavka 51. člena ZDR predmet suspenza pogodbe. Navedeno ne izhaja iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (priloga A4), pa tudi sicer pritožbeno sodišče ugotavlja, da je neustrezno sklicevanje na 5. alineo 1. odstavka 111. člena ZDR. Po citirani določbi je kot razlog za izredno odpoved delodajalca določena situacija, ko se delavec po suspenzu pogodbe o zaposlitvi neupravičeno ne vrne na delo v roku petih delovnih dni, v konkretnem primeru pa ni šlo za suspenz pogodbe, pač pa se tožnik ni vrnil na delo po zaključenem bolniškem staležu. Za suspenz pogodbe o zaposlitvi po 1. odstavku 51. člena ZDR gre v primerih, ko delavec zaradi prestajanja zaporne kazni, ali izrečenega vzgojnega, varnostnega ali varstvenega ukrepa, zaradi katerega ne more opravljati dela šest mesecev ali manj, zaradi služenja vojaškega roka ali opravljanja nadomestne službe oziroma usposabljanja za opravljanje nalog v rezervni sestavi policije, pripora in v drugih primerih, ki jih določa zakon, začasno preneha opravljati delo, pogodba o zaposlitvi pa ne preneha veljati in je delodajalec ne sme odpovedati, razen če so podani razlogi za izredno odpoved, ali če je uveden postopek za prenehanje delodajalca, kar pa v konkretnem primeru ni bilo podano. Tožena stranka v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku očita, da se po zaključenem bolniškem staležu z dne 4.10.2006 ni več vrnil na delo, zato mu je izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 12.10.2006 in mu delovno razmerje zaključila z dne 5.10.2006, ko bi moral pričeti z delom (priloga A4).

Po določbi 1. odstavka 110. člena ZDR lahko delodajalec izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni s tem zakonom, in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Razlogi za izredno odpoved so taksativno navedeni v 1. odstavku 111. člena ZDR, pri čemer mora delodajalec skladno z določilom 2. odstavka 82. člena ZDR dokazati obstoj utemeljenega razloga, kar predstavlja bistven pogoj za zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Poleg tega, da mora imeti delodajalec za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi utemeljen razlog, mora skladno z 2. odstavkom 83. člena ZDR delavcu omogočiti zagovor, pri čemer mora postopati v smislu določb 1. in 2. odstavka 177. člena ZDR. Zagovor ni potreben le v primeru, če obstaja okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da ga delavcu omogoči, oziroma če ga delavec izrecno odkloni ali ne se neupravičeno ne odzove vabilu. Da se delavec lahko zagovarja, mu mora delodajalec jasno predočiti kršitve pogodbenih in drugih obveznosti. V tej zvezi mu mora vročiti obdolžitev v pisni obliki ter določiti čas in kraj podaje zagovora. Poleg tega mora delodajalec na zahtevo delavca o nameravani izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi pisno obvestiti sindikat, ki lahko poda svoje mnenje v roku osem dni (84. člen ZDR). Samo če ravna na predpisan način, se mu ne more očitati, da je nezakonito izvedel postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Navedene zahteve sicer ne pomenijo "formalnega postopka" v primeru izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pač pa gre za dodatne pogoje, ki so namenjeni varstvu delavca, kot praviloma šibkejše stranke v postopku in jih je delodajalec dolžan upoštevati. V konkretnem primeru ni moč zaključiti, da so obstajale okoliščine, ko tožena stranka tožniku upravičeno ni nudila možnosti zagovora, sicer se pa na takšne okoliščine tožena stranka tudi ne sklicuje. Tožnikov izostanek z dela, po zaključenem bolniškem staležu, ne predstavlja okoliščin iz 2. odstavka 83. člena ZDR, ki bi delodajalca opravičevale k podaji izredne odpovedi, ne da bi delavcu pred tem vsaj predočil njegove kršitve v posebni obdolžitvi in ga povabil na zagovor. Šele če na takšno ravnanje ne bi bilo odziva, bi bilo mogoče govoriti o prekinjeni komunikaciji med pravdnima strankama. Pritožbeno sodišče še dodaja, da je tožena stranka s tem, ko je štela, da je tožniku delovno razmerje prenehalo s prvim dnem odsotnosti z dela, torej dne 5.10.2006, ter ga na ta dan tudi odjavila iz zdravstvenega ter pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ravnala v nasprotju z zakonom. Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi začne namreč učinkovati šele z dnem, ko je delavcu vročena.

Na podlagi zaključka, da tožena stranka tožniku ni zagotovila zagovora skladno z zakonskimi zahtevami, je sodišče prve stopnje izredno odpoved z dne 12.10.2006 utemeljeno razveljavilo. Zahtevek za reintegracijo v delovno razmerje je v konkretnem primeru po materialnem pravu tako utemeljen, vendar je bilo z izpodbijano sodbo ugotovljen obstoj delovnega razmerja le do odločitve sodišča prve stopnje, to je do dne 24.1.2007. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo 1. odstavek 118. člena ZPP in na predlog tožnika sodno razvezalo pogodbo o zaposlitvi, saj je ugotovilo, da upoštevaje vse okoliščine in interese pogodbenih strank, nadaljevanje delovnega razmerja ni več mogoče. Upoštevalo je trditev obeh strank, da so odnosi med njima tako porušeni, da delovno razmerje, ki pri malih delodajalcih še posebej temelji na zaupanju, ni več mogoče in da sta se v času tožnikove odsotnosti z dela hudo sporekla ter da toženec ne zaupa tožniku, da ne bo tovornega vozila kar zapustil, ali še kaj hujšega, tožnik pa se tudi pri tožencu ni več videl na delu.

Prisojenemu znesku odškodnine, do katerega je po določbi 1. odstavka 118. člena ZDR upravičen delavec v primeru sodne razveze pogodbe o zaposlitvi, je tožena stranka v pritožbi ugovarjala po višini in se pri tem sklicevala na slabo finančno stanje podjetja. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je odločitev sodišča prve stopnje zakonita, saj je pravilno ocenilo okoliščine konkretnega primera in interese pravdnih strank in ugotovilo, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče, tožniku pa prisodilo odškodnino. Glede višine odškodnine v znesku štirih tožnikovih bruto plač v višini 2.300,00 EUR, pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je ta skladna z dosedanjo prakso sodišč. Sodišče prve stopnje je pri tem upoštevalo vse okoliščine konkretnega primera, in sicer višino mesečne bruto plače tožnika, delovno dobo tožnika, dejstvo, da je tožnik v nezavidljivem položaju, ko se zaradi svoje bolezni in predvidenega nadaljevanja zdravljenja, ne bo mogel tako aktivno kot sicer vključiti v iskanje nove zaposlitve, istočasno pa je upoštevalo tudi zatrjevano slabo finančno stanje tožene stranke in je omogočilo, da odškodnino plača v treh enakih mesečnih obrokih.

Ker niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo tožene stranke po določilu 353. člena ZPP zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.