VDSS sodba Pdp 532/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-09-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina - individualna pogodba o zaposlitvi - direktor - razrešitev

Ker tožnik ni dokazal, da se je s toženo stranko dogovoril za sporazumno razrešitev z mesta direktorja in prenehanje delovnega razmerja, ni izpolnjen pogoj za plačilo odpravnine iz individualne pogodbe o zaposlitvi, da bi bil tožnikov zahtevek iz tega naslova utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati odpravnino v znesku 188.657,76 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 3. 2005 dalje do plačila, kot zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila. V skladu z uspehom v sporu je odločilo, da tožeča stranka sama krije svoje stroške postopka, dočim je toženi stranki dolžna povrniti njene stroške v višini 3.609,00 EUR v roku 8 dni, po tem roku pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila, pod izvršbo.

Tožnik se je pritožil zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po določbi 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in spremembe), ki se v skladu z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) uporablja tudi v sporih pred delovnim sodiščem. Ves čas zatrjuje, da je bil v njegovem primeru s strani predsednika skupščine tožene stranke podan predlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi dne 20. 2. 2005 brez utemeljenega razloga in pisne obrazložitve. V dokazne namene je predložil dopis, ki je datiran z istim datumom, ki izkazuje, da je privolil v sporazumno prenehanje pogodbe. Tožena stranka je na to očitno pristala, saj ga je na skupščini dne 28. 2. 2005 skladno z določbami statuta tudi razrešila kot direktorja družbe. Vse to je potrdil v svoji izpovedbi U. M.. Sodišče prve stopnje je zmotno presodilo tako njegovo izpovedbo kot izpovedbe zaslišanih prič. U. M je potrdil, da ga je o prenehanju pogodbe o zaposlitvi obvestil sam predsednik skupščine A. M.. Iz podatkov v spisu in izpovedbe A. M. ne izhaja, da je tožena stranka podala odpoved zaradi nedoseganja rezultatov. V konkretnem primeru je prišlo do soglasja med strankama o sporazumnem prenehanju pogodbe o zaposlitvi dne 20. 2. 2005. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo določbo 79. čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in spremembe), da mora biti sporazum o prenehanju delovnega razmerja sklenjen v pisni obliki, sicer je neveljaven. V konkretnem primeru je potrebno presojati odpoved pogodbe v obligacijsko pravnem in ne v delovno pravnem smislu. Sodišče je prezrlo sprejeto sodno prakso, da v kolikor je predpisana obličnost za sporazumno odpoved, je ta lahko podana v dveh različnih izjavah. V tej zvezi se sklicuje na sodbo opr. št. VIII Ips 109/2004. Na njegovo pisno izjavo z dne 20. 2. 2005 je bil tako v nadaljevanju s potrditvijo zapisnika skupščine tožene stranke z dne 28. 2. 2005 dosežen sporazum, kar pomeni, da sta se glede tega upoštevali konkludentni dejanji obeh strank. Poleg tega bi moralo sodišče upoštevati argumente šibkejše strani v skladu z določbo 83. čl. Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001). Zato predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni izpodbijano sodbo tako, da njegovim zahtevkom v celoti ugodi oz. podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da je sodišče pravilno razsodilo. Zaslišani priči U. M. in A. M. sta potrdili, da se v zadevi ni sledilo tožnikovemu predlogu za sporazumno prenehanje delovnega razmerja. Tožnik ni oblikoval zahtevka skladno z določbo 3. odst. XI. točke pogodbe o zaposlitvi, zaradi česar ni izkazane podlage za neposredno izplačilo odpravnine. Sklenitev pisnega dogovora glede odpravnine ni zahteval niti prej niti kasneje. Sodišče prve stopnje je po izvedenih dokazih pravilno odločilo, ko je zavrnilo tožnikove zahtevke. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče zavrne pritožbo in v celoti potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (2. odst. 350. čl. ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da vsebuje izpodbijana sodba v odločilnih dejstvih pravilne dejanske in pravne razloge. Sodišče prve stopnje je na ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Poleg tega tako v zvezi z izvedenim postopkom kot z izdano sodbo ni storila nobene bistvene postopkovne kršitve, na katere opozarja pritožba in na katere je moralo pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Izpodbijana sodba ne vsebuje nikakršnih nasprotujočih dejstev, ki se nanašajo na izpovedbe prič, glede tega so razlogi pravilno obrazloženi in jih je mogoče preizkusiti. Zato pritožbeno sodišče na preostale tožnikove pritožbene navedbe še odgovarja.

Odpravnina predstavlja odmeno, ki se izplača upravičencu v enkratnem denarnem znesku. Namen odpravnine je v tem, da se opravi tista škoda, ki je nastala zaradi prenehanja delovnega razmerja delavca oz. zaradi odpoklica ali druge oblike prenehanja poslovodne funkcije direktorja, uprave ali vodilnega delavca v družbi. ZDR opredeljuje dve vrsti odpravnin, in sicer odpravnino na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca in podobnih odpovedi (107., 108. in 109. čl. ZDR) ter odpravnino ob upokojitvi (132. čl. ZDR). Ne glede na to je odpravnina lahko predmet dogovora med delavcem, upravo, direktorjem ali vodilnim delavcem na eni strani ter delodajalcem na drugi strani, skladno z dispozitivno naravo obligacijskih razmerij in predpisi, ki urejajo gospodarske družbe. Vsekakor se višina odpravnine ter iz tega naslova ostale pravice posebej opredelijo v individualni pogodbi o zaposlitvi.

V konkretnem primeru je predmet spora, ali je tožnik upravičen do izplačila odpravnine po prenehanju funkcije direktorja dne 28. 2. 2005 skladno s pogodbo o zaposlitvi, sklenjeni med strankama za čas od 1. 10. 2004 do 30. 9. 2008. V skladu s 1. alinejo 2. odstavka XI. točke pogodbe o zaposlitvi pripada direktorju odpravnina v višini 24 kratnika njegove zadnje plače pred prenehanjem delovnega razmerja v primeru, če se pogodbeni stranki sporazumeta o odpovedi pogodbe za zaposlitev (razrešitev brez utemeljenega razloga) s hkratnim prenehanjem delovnega razmerja direktorja. Tožnik je v skladu s trditvenim bremenom v postopku pred delovnim sodiščem uveljavljal prav takšen razlog odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V tej zvezi je sodišče prve stopnje po obširno izvedenem postopku pravilno ocenilo dokaze in utemeljeno zavrnilo tožnikov zahtevek za plačilo odpravnine.

Neutemeljeno je pritožbeno zavzemanje, da je šlo v primeru tožnika za sporazumno razrešitev z mesta direktorja in prenehanje delovnega razmerja pri toženi stranki. Tudi po ugotovitvi pritožbenega sodišča dopis tožnika z dne 20. 2. 2005 ne pomeni, da se je tožnik o tem sporazumel s toženo stranko. Glede tega je potrebno opozoriti, da tožnik, razen navedene listine, v skladu s trditvenim bremenom v sporu ni dokazal, da je tožena stranka dopis dejansko prejela in nanj ustrezno pisno odgovorila. Sicer pa, v kolikor je (v obligacijskem smislu) takšen dopis utegnil predstavljati ponudbo tožnika, bi moral s strani delodajalca slediti formalni in dejanski sprejem takšne ponudbe, ter v tej zvezi ustrezen pisni sporazum o prenehanju pogodbe o zaposlitvi, ki bi vseboval še sporazum o vseh pravicah in obveznostih, med ostalim tudi glede upravičenja do odpravnine. Vse to v konkretnem primeru ni bilo podano, zato ni mogoče govoriti, da je prišlo glede takšnih vprašanj do kakršnegakoli sporazuma med strankama.

Po ugotovitvi pritožbenega sodišča ima notarski zapis o razrešitvi tožnika z mesta direktorja z dne 28. 2. 2005 zgolj značaj konstitutivnega akta o prenehanju poslovodne funkcije, nikakor pa ne narave formalnega akta sprejema tožnikove ponudbe o prenehanju pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je namreč z izpovedbama prič U. M. in A. M.  dokazala, da med strankama ni bilo nobenega dejanskega dogovora o upravičenju tožnika do odpravnine iz naslova dogovorjenega sporazuma o odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je glede tega pravilno ocenilo njuni izpovedbi. Poleg tega je pomembno, da je tožnik na lastno iniciativo podal razrešitev z dnem 28. 2. 2005, pri čemer je z naslednjim dnem že nadaljeval delovno razmerje pri drugem delodajalcu. Takšna dejstva pa so za presojo tožbenih zahtevkov odločilnega pomena. Zato kakršnokoli pritožbeno sklicevanje, da so bili v konkretnem primeru dejansko izkazani razlogi za plačilo zahtevane višine odpravnine, ki je imela temelj v sporazumnem prenehanju delovnega razmerja in odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne more biti upoštevno.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo vse pritožbene navedbe, ki jih je poskušal uveljaviti tožnik v vloženi pritožbi, da ovrže odločitev sodišča prve stopnje. Pritožbeno sodišče se je v razlogih te sodbe opredelilo samo do tistih navedb, ki bi lahko bile odločilne, vendar je tudi za te ugotovilo, da za drugačno presojo niso pomembne (1. odst. 360. čl. ZPP). Zato je zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Stranki sta v pritožbenem postopku priglasili stroške in sicer tožnik v vloženi pritožbi, tožena stranka pa v vloženem odgovoru na pritožbo. Pritožbeno sodišče je odločilo, da stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške, saj tožnik s pritožbo ni uspel, oz. na drugi strani odgovor tožene stranke na tožnikovo pritožbo ni v ničemer prispeval k sprejeti rešitvi zadeve (1. odst. 165. čl. v zvezi s 1. odst. 155. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.