VDSS sodba Pdp 171/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-09-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - postopek pred odpovedjo - zagovor - pisna obdolžitev

Tožnik ni bil v takem stanju, da ne bi razumel, da se zoper njega vodi postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Vedel je, česa je obdolžen, tožena stranka mu je vročila pisno obdolžitev, za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi pa se je odločila šele po tem, ko je prejela njegov pisni zagovor. Glede na navedeno je treba šteti, da je spoštovala določbe zakona o postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno spremeni v točkah I/1., I/2. in I/3. izreka tako, da se glasi:

„1. Ugotovi se, da je tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki nezakonito prenehalo dne 30. 11. 2006 in da ji traja do 21. 12. 2006.

2. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki od 1. 12. 2006 do 21. 12. 2006 priznati vse pravice iz delovnega razmerja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 12. 2001, vključno z vpisom delovne dobe v delovno knjižico v roku 8 dni pod izvršbo.

3. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki za čas od 1. 12. 2006 do 21. 12. 2006 obračunati bruto nadomestilo plače v višini, kot bi jo prejemala, če bi delala, od te plače plačati vse davke in prispevke v skladu z zakonom in ji izplačati neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od plačilnega dne do plačila, v roku 8 dni pod izvršbo.“

V preostalem delu se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi  izpodbijana sodba.

Tožeča stranka sama nosi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala ugotovitev, da ji je nezakonito prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki dne 30. 11. 2006 in da ji delovno razmerje še naprej traja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 12. 2001 ter ji je tako dolžna tožena stranka od 1. 12. 2006 dalje priznati vse pravice iz delovnega razmerja na podlagi te pogodbe o zaposlitvi vključno z vpisom delovne dobe v delovno knjižico od 1. 12. 2006 dalje, jo pozvati nazaj na delo in ji za čas od 1. 12. 2006 dalje do vrnitve na delo izplačati plačo v višini, kakršno bi prejemala, če bi delala, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega plačilnega dne dalje do plačila ter od take plače plačati vse davke in prispevke v skladu z zakonom.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožila tožeča stranka in sicer zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in posledično napačne uporabe materialnega prava in predlagala, da se njeni pritožbi ugodi in se napadena sodba spremeni tako, da se zahtevku tožeče stranke ugodi v celoti oz. da se sodba razveljavi in se vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Sodišče prve stopnje je napačno presodilo dokaze glede utemeljenosti in resnega razloga za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku, o bistvenih kršitvah, ki jih je tožena stranka kot delodajalec storila v postopku izredne odpovedi, pa sploh ni presojalo v smislu zakonitih določil. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da bi se lahko tožniku, če ne bi bil dejansko bolan, očitalo le 4 dni neopravičenega izostanka z dela po 4 ure dnevno, kar pa v smislu sprememb in dopolnitev Zakona o delovnih razmerjih ni resen in utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj novela ZDR v 111. členu določa, da lahko delodajalec izredno odpove pogodbo o zaposlitvi delavcu, če najmanj 5 dni zapored ne pride na delo, o razlogih za svojo odločitev pa ne obvesti delodajalca. Da tak razlog za izredno odpoved ni bil podan, izhaja tudi iz same obrazložitve izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 12. 2006, kjer tožena stranka navaja, da je pripravljena s tožnikom skleniti novo pogodbo o zaposlitvi, če bo tožnik podal vlogo, ta ponudba pa je posledica malomarnosti in nedoslednosti zavoda in bi lahko tožnik ostal brez sredstev za preživetje in socialno varnost. Kljub temu, da je tožeča stranka na to opozorila že v tožbi, se sodišče prve stopnje do teh navedb in zapisanega v izredni odpovedi ni z ničemer opredelilo. Sodišče prve stopnje se je napačno opredelilo tudi do navedb tožeče stranke o nezakonitosti izvedbe postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ta njegova opredelitev je v popolnem nasprotju z določili Zakona o delovnih razmerjih. Tožnik je prišel k toženi stranki na sestanek v prepričanju, da se dogovorijo o nastali situaciji. Tožena stranka je sestanek vodila kot zagovor delavca v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, tožnik pa v stanju, v kakršnem je bil in ki je razvidno iz izvedenskega mnenja prof. dr. M.Ž.T. v zadevi opr. št. Ps 342/07 ni razumel in se tudi ni zavedal, da se zoper njega vodi postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj je tudi iz zapisnika razvidno, da je bil tiho. Sodišče se tudi ni opredelilo do dneva prenehanja delovnega razmerja tožniku, saj mu je delovno razmerje prenehalo 30. 11. 2006, kar je v nasprotju s 93. členom ZDR, ker je bila tožniku odpoved vročena dne 21. 12. 2006. Nadalje se je sodišče pri ugotavljanju obstoja resnega in utemeljenega razloga oprlo na nepravnomočno sodbo v zadevi opr. št. Ps 342/07 in ni sledilo psihiatričnemu delu izvedenskega mnenja, kjer izvedenka prof. dr. M.Ž.T. ugotavlja, da tožnik od 1. 12. 2006 dalje za delo ni bil sposoben zaradi anksiozno depresivne motnje v sklopu prilagoditvene motnje in bi lahko sodišče prve stopnje že na podlagi tega mnenja ugotovilo, da tožniku ni moč očitati, da je iz hude malomarnosti kršil svoje pogodbene obveznosti. Sodišče prve stopnje na podlagi navedenih dejstev ni moglo ugotoviti resnega in utemeljenega razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, upoštevati pa bi moralo tudi, da tožnik ni bil sposoben za delo in zato pri njegovem ravnanju ni mogoče zaznati hujše kršitve delovne obveznosti.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in spremembe) preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Na podlagi izvedenega preizkusa je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje zaradi deloma zmotne uporabe materialnega prava sprejelo deloma napačno odločitev v točkah I/1., I/2. in I/3 izreka, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje napačno presodilo dokaze o bistvenih kršitvah, ki jih je tožena stranka storila v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnika dne 11. 12. 2006 na razgovor k toženi stranki za naslednji dan poklicala tajnica direktorja, gospa I.. Tožnik se je na razgovor zglasil in na njem je izvedel za razlog odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Takrat mu je tožena stranka dala dvodnevni rok za pisni zagovor, ki ga je tožnik v tem roku tudi podal (A5). Iz zapisnika o zagovoru delavca (A3) z dne 12. 12. 2006 je razvidno, da je bil tožnik tega dne seznanjen z obdolžitvijo, da bi se moral dne 1. 12. 2006 zglasiti na delu in se javiti svojemu nadrejenemu, česar pa tožnik ni storil, saj je verjel mnenju lečeče zdravnice in specialista, da mu bo bolniški stalež podaljšan. Tožnik je zapisnik podpisal, izvod pa mu je bil tudi vročen. Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02) v 83. členu določa, da mora delodajalec pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, delavcu omogočiti zagovor, pri čemer mora smiselno upoštevati 1. in 2. odstavek 177. člena ZDR, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči, oziroma če delavec to izrecno odkloni ali če se neopravičeno ne odzove povabilu na zagovor. Tako mora delodajalec delavcu po 1. odstavku 177. člena ZDR vročiti pisno obdolžitev ter določiti čas in kraj, kjer lahko delavec poda svoj zagovor. Pisno obdolžitev mu mora vročiti praviloma v prostorih delodajalca. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, je tožnik prejel pisno obdolžitev dne 12. 12. 2006, saj je iz zapisnika (A3) razvidno česa je obdolžen. Tožena stranka je tožniku omogočila zagovor, saj mu je določila dvodnevni rok, v katerem je pisni zagovor tožnik podal. Iz izvedenskega mnenja prof. dr. M.Ž.T. (A13) ne izhaja, kot v pritožbi navaja tožeča stranka, da je bil tožnik v takem stanju, da ni razumel in se tudi ni zavedal, da se zoper njega vodi postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Iz mnenja je razvidno, da so se pri tožniku razvile prilagoditvene motnje z izstopajočo anksiozno in depresivno simptomatiko, zaradi česar je bil potreben tudi psihiatričnega zdravljenja. Motnje tožnikovega duševnega zdravja in psihičnega ravnovesja so pri njem sekundarni odziv na ortopedske težave. Iz mnenja pa ne izhaja, da bi bil tožnik v takem stanju, da ni razumel in se tudi ni zavedal, da se zoper njega vodi postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Da so te pritožbene navedbe neutemeljene, izhaja tudi iz samega pisnega zagovora tožnika, v katerem je pojasnil, da je bil prepričan, da mu bo bolniški stalež podaljšan tudi po 30. 11. 2006, ker je njegova lečeča zdravnica pravočasno zaprosila za podaljšanje in da se še vedno slabo počuti. S tem je opravičeval svoj izostanek z dela od 1. 12. 2006 in upal, da bo tožena stranka to njegovo pojasnilo in razloge povezane z bolniškim staležem sprejela in mu ne bo izredno odpovedala pogodbe o zaposlitvi. Tako je tožnik vedel, česa je obdolžen in ker mu je tožena stranka vročila pisno obdolžitev in o izredni odpovedi odločila šele po tem, ko je prejela njegov pisni zagovor, ni kršila določb ZDR o postopku pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe glede utemeljenosti in resnega razloga za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku, ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da bi se lahko tožniku, če ne bi bil dejansko bolan, očitalo le 4 dni neopravičenega izostanka z dela po 4 ure dnevno, kar v smislu novele ZDR ni resen in utemeljen razlog. Kot izhaja iz izvedeniškega mnenja (A13), je bil tožnik dne 1. 12. 2006 zmožen za opravljanje lažjega fizičnega dela brez dvigovanja težjih bremen nad 5 kg, pogostega prepogibanja in stalne prisilne drže telesa, vendar s polovičnim delovnim časom in tako tožnik ni bil toliko bolan, da na delo ne bi mogel priti. Tako je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik s tem, ko na delo po zaključku bolniškega staleža ni prišel,  huje kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja. Vendar pa se sodišče prve stopnje ni opredelilo do tega, ali je tožnik kršil pogodbene obveznosti naklepoma, oziroma iz hude malomarnosti ali ne, čeprav je le kršenje pogodbene obveznosti ali druge obveznosti iz delovnega razmerja naklepoma ali iz hude malomarnosti razlog iz 2. alinee 111. člena ZDR za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu. Obveznosti iz delovnega razmerja so vsebovane v določbah 31., 32., 33. in 35. členu ZDR. Po 31. členu mora delavec vestno opravljati delo na delovnem mestu, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožniku moč očitati, da je kršil pogodbene obveznosti iz hude malomarnosti, ko se dne 1. 12. 2006, to je dan po zaključenem bolniškem staležu, ni zglasil na delo. Huda malomarnost je skrajna nepazljivost, ki pomeni zanemarjanje tiste pazljivosti in skrbi, ki se pričakuje od vsakega povprečnega človeka. Tožnik je vedel, da mu s 30. 11. 2006 bolniški stalež poteče, kar izhaja iz izpovedbe njegove lečeče zdravnice, ki je bila zaslišana kot priča (l. št. 37). Ker je bil na bolniškem staležu že od 8. 3. 2006 (B5), je moral tudi vedeti, kakšen je postopek odobritve le-tega in kdo ga odobri. Ker po zaključku bolniškega staleža ni prišel na delo, je iz hude malomarnosti kršil obveznosti iz delovnega razmerja. Tožena stranka je tako imela zakonsko podlago, da mu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, še posebej, ker tožnik, kot je izpovedal direktor tožene stranke, ni obžaloval tega, kar se mu je zgodilo.

Utemeljene pa so pritožbene navedbe, da se sodišče v ničemer ni opredelilo do dneva prenehanja delovnega razmerja tožniku. Delovno razmerje mu je prenehalo 30. 11. 2006, čeprav mu je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi vročena šele 21. 12. 2006. Skladno s 87. členom ZDR šele z vročitvijo odpovedne izjave nasprotni stranki začne odpoved pogodbe o zaposlitvi učinkovati in v primeru izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi prenehanje pogodbe nastopi takoj. Ker je v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi (A6) določeno, da tožniku delovno razmerje preneha s 30. 11. 2006, je to v nasprotju z zakonom. Glede na to, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku vročena 21. 12. 2006, je šele s tem dnem nastopilo prenehanje pogodbe o zaposlitvi in s tem delovnega razmerja, temelječega na tej pogodbi. Tako tožniku delovno razmerje ni prenehalo 30. 11. 2006, ampak z dnem vročitve izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, t.j. 21. 12. 2006.

Ker je sodišče prve stopnje ob sicer pravilno ugotovljenem dejanskem stanju deloma zmotno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče delno ugodilo pritožbi ter po določilih 4. točke 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo v točkah I/1., I/2. in I/3 tako, da je ugotovilo, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki nezakonito prenehalo 30.11.2006 in je trajalo do 21. 12. 2006, zaradi česar mu je tožena stranka dolžna od 1. 12. 2006 do tega datuma priznati vse pravice iz delovnega razmerja, vključno z vpisom delovne dobe v delovno knjižico in izplačilom plače kot če bi delal in plačilom prispevkov, v preostalem pa je ob ugotovitvi, da niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti, pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje skladno z določilom 353. člena ZPP.

Tožeča stranka je s pritožbo uspela v sorazmerno majhnem delu, zato sama nosi svoje pritožbene stroške (2. odstavek 154. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP).

ZDR člen 31, 83, 83/2, 110, 111, 111/1, 111/1-2, 177, 177/1, 177/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.