VDSS sodba Pdp 1266/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-10-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodbena kazen - nezakonito prenehanje delovnega razmerja

Tožnik ni upravičen do plačila pogodbene kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, saj v predpisih, ki so veljali v času prenehanja delovnega razmerja (tj. v panožni kolektivni pogodbi, ki je veljala od 1. 5. 2006 dalje), pravica do pogodbene kazni ni bila določena.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki krijeta sami svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, ki se glasi, da je tožena stranka dolžna tožniku B.J. plačati 8.137,56 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe ter mu povrniti potrebne stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje do plačila, vse v 8 dneh, da ne bo izvršbe. Tožeči stranki je naložilo, da je dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 490,14 EUR v roku 8 dni po prejemu sodbe, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Sklenilo je tudi, da se predlog tožene stranke za prekinitev postopka zavrne.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožeča stranka iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku stroškovno ugodi, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovljen postopek. Navaja, da je sodišče neutemeljeno zavrnilo njegov zahtevek za izplačilo pogodbene kazni zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja. Pri tem je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, saj se je sklicevalo na odločbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 237/2005, katero je napačno interpretiralo. Upoštevalo je namreč samo evidenčni stavek in ga popolnoma vzelo iz konteksta te sodbe. To je jasno razvidno iz šestega odstavka prve strani omenjene sodbe, kjer višje sodišče pojasnjuje razloge, zakaj je dopustilo revizijo. Revizija je bila dopuščena ravno zato, ker v sodni praksi ni bilo enotnega stališča, ali je treba upoštevati kolektivno pogodbo, ki je veljala v času odločitve delodajalca o prenehanju delovnega razmerja ali tisto, ki velja v času pravnomočne odločitve o nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja. Iz tega je razvidno, da je kot trenutek prenehanja delovnega razmerja Vrhovno sodišče RS štelo trenutek, ko je nezakonita odločitev delodajalca postala dokončna in ne trenutek formalnega in dekleratornega prenehanja, ko se delavcu izteče odpovedni rok. Torej je zmotna razlaga sodišča prve stopnje, ki veže pogodbeno kazen na iztek odpovednega roka, saj je ta le objektivna posledica nezakonite odločitve delodajalca. Zaradi tega je kot trenutek prenehanja delovnega razmerja potrebno šteti datum, ko je odločitev delodajalca postala dokončna, v konkretnem primeru torej 30 dni od vročitve odpovedi, saj je trenutek formalnega prenehanja delovnega razmerja, ko se delavcu zaključi delovna knjižica, le dekleratorne narave. Potrebno je upoštevati, da je tožniku delovno razmerje dokončno prenehalo s trenutkom dokončne odločitve delodajalca, le izvršitev je bila odložena za pet mesecev, to je za čas odpovednega roka. Če bi se delavec strinjal, bi mu delovno razmerje lahko prenehalo že po 30 dneh, takrat pa bi po razlagi sodišča prve stopnje do pogodbene kazni bil upravičen, če bi takrat še veljale določbe kolektivne pogodbe. To pa je nelogično, saj ni nobene podlage za to, da se sili delavca, da bi pristal na krajši odpovedni rok, da bi s tem obdržal pravico do pogodbene kazni. Sicer pa poudarja, da izpodbijana sodba tudi z ničemer ne pojasni, zakaj je za sodišče bistven trenutek prenehanja delovnega razmerja tisti, ki je zaveden v delovni knjižici in zakaj je ta pomemben za odločitev o pogodbeni kazni, če je nezakonito ravnanje, ki je podlaga tožbenemu zahtevku, bilo izvršeno veliko prej. Pogodbena kazen je namreč kazen zaradi nezakonite odločitve in ne kazen zaradi njene objektivne posledice, ki lahko nastane 30, 90 dni ali pa celo 150 dni po njej.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka prereka pritožbene navedbe in navaja, da tožnik napačno tolmači odločbo Vrhovnega sodišča RS, ki jo je predložil v spis, saj je iz nje jasno razbrati, da je za vprašanje priznanja pravice do odškodnine merodajen mejnik – datum prenehanja delovnega razmerja. Tako niti vročitev odločbe o prenehanju delovnega razmerja niti njegova pravnomočnost, ne vplivajo na pravno formalni položaj delavca, saj se posledice pravnomočnosti redne odpovedi pogodbe odražajo pri delavcu šele s potekom odpovednega roka, torej z dnem prenehanja delovnega razmerja. Zaradi tega predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrne kot neutemeljeno.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in na absolutne bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga 2. odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 – 52/2007). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, da je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo ter odločilo ob pravilni uporabi materialnega prava.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje ter ustrezno razlago odločitve, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodaja:

Neupošteven je očitek pritožbe, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo zahtevek tožnika na izplačilo pogodbene kazni zaradi nezakonite odpovedi delovnega razmerja. Iz ugotovitev sodišča in izvedenih dokazov sicer res izhaja, da je bilo s sodbo sodišča prve stopnje opr. št. Pd 40/2006 z dne 19.9.2006 pravnomočno ugotovljeno (sodba je postala pravnomočna dne 6.4.2007), da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku z dne 2.3.2006,  nezakonita, kar pomeni, da je tožniku na podlagi te odpovedi delovno razmerje nezakonito prenehalo. Ker kolektivna pogodba za kmetijstvo in živilsko industrijo Slovenije (KPKŽI, Ur. l. RS, št. 58/2001) v 33. členu določa, da je delodajalec v primeru nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, ki je ugotovljeno s pravnomočno odločbo, dolžan delavcu poleg plače, ki bi jo prejel, če bi delal, izplačati najmanj štiri povprečne plače delavca v zadnjih treh mesecih dela, je tožnik na tej podlagi s tožbo uveljavljal od tožene stranke, da mu plača 8.137,56 EUR.

Vendar kot izhaja iz ugotovitev sodišča prve stopnje in kar je razvidno tudi iz delovne knjižice, je tožniku delovno razmerje na podlagi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi prenehalo 2.8.2006, ko določila 33. člena Panožne kolektivne pogodbe, na katero se sklicuje tožnik, niso več veljala. Od 1.5.2006 dalje je namreč pričela veljati nova panožna kolektivna pogodba, ki določil o pogodbeni kazni zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ne vsebuje več. To pa pomeni, da tudi ni več pravne podlage za tak zahtevek, kot ga je postavil tožnik, saj kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, za odločitev o tem, ali delavcu gre pravica do odškodnine oziroma pogodbene kazni pomembno, ali je bila taka pravica predvidena v predpisih, ki so veljali v trenutku prenehanja delovnega razmerja in ne v trenutku, ko je odločitev delodajalca postala dokončna (v konkretnem primeru torej 30 dni od vročitve odpovedi pogodbe tožniku), kot to zmotno meni pritožba. Pritožba ima sicer prav, ko zatrjuje da predstavlja pogodbena kazen posebno odškodninsko sankcijo za nezakonita ravnanja delodajalca v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja. Potrebno pa je poudariti, da gre pri pogodbeni kazni za institut, ki ima temelj v Obligacijskem zakoniku (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001) in ki v 1. odstavku 247. člena določa, da se upnik in dolžnik lahko dogovorita, da bo dolžnik plačal upniku določen denarni znesek, če ne izpolni svoje obveznosti. Z določilom tega člena se zato poskuša razrešiti problem posledic nezakonitega prenehanja delovnega razmerja kot delodajalčeve (dolžnikove) neizpolnitve oziroma nepravilne izpolnitve obveznosti. Te posledice pa se nedvomno odrazijo šele z dnem dejanskega prenehanja delovnega razmerja po poteku odpovednega roka in ne z dnem, ko je odločitev delodajalca o odpovedi pogodbe delavcu postala dokončna. Iz navedenih razlogov je odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožbenega zahtevka pravno pravilna in zakonita.

Zaradi vsega navedenega in ker pritožbeni razlogi niso podani, prav tako pa ne razlogi, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Ker tožeča stranka s pritožbo ni uspela, odgovor na pritožbo pa ni bil potreben, je pritožbeno sodišče odločilo, da stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka (1. odstavek 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.