VDSS sodba Pdp 1434/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-12-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

neenakomerno razporejen delovni čas - delo preko polnega delovnega časa

Pri tožniku, ki je imel prerazporejen delovni čas, se je moral po panožni kolektivni pogodbi fond ur uravnavati vsakih šest mesecev oziroma letno. Ob koncu leta se je višek ur obravnaval kot nadurno delo, del teh ur je tožnik kompenziral z odsotnostjo, za preostale ure pa je upravičen do plačila kot za nadure, pri čemer se vrednost ugotavlja ob upoštevanju vrednosti urne postavke ob koncu leta, ko bi moralo priti do uravnave fonda ur.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

V izpodbijani sodbi je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožniku plača 6.654,71 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 8. 2006 dalje v višini obrestne mere, ki je do 31. 12. 2006 veljala za zakonske zamudne obresti v tolarski valuti, po 1. 1. 2007 pa v višini zakonske obrestne mere ter mu povrne stroške postopka v višini 687,31 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka 15 dnevnega paricijskega roka, pod izvršbo (prvi odstavek izreka). Višji zahtevek je zavrnilo (drugi odstavek izreka).

Zoper ugodilni del izpodbijane sodbe se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 26/02, 2/04, 52/07). Navaja, da pri toženi stranki delovni čas ni bil začasno prerazporejen v smislu določbe tretjega odstavka 147. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002), pač pa je bil delovni čas neenakomerno razporejen, ker sta to terjala narava in organizacija dela. Pri toženi stranki povpraševanje po gostinski storitvah sezonsko varira tako, da ga je bistveno več v poletnih in znatno manj v zimskih mesecih. Tožnikovi sodelavci s področja gostinstva so višek ur lahko izrabili v nižji sezoni, ko je bila potreba po njihovem delu manjša. Priča P.P. je izpovedal, da so se viški ur koristili oktobra in novembra in nato spet januarja in februarja in da je ure koristil tudi tožnik. Tudi priča J.K. je potrdil, da so razmejitvene ure porabili v času mrtve sezone, to je v januarju, februarju in marcu. Tudi iz pogodbe o zaposlitvi tožnika izhaja, da se delovne obremenitve, ki so v okviru dneva, tedna ali meseca neenakomerne, razporedijo tako, da se doseže normalna delovna obremenitev v zakonitem roku. Razporejanje delovnega časa je bilo pri toženi stranki prepuščeno vsaki organizacijski enoti glede na potrebe delovnega procesa, v tožnikovem primeru pa je ure razporejal tožnik sam, saj je bil vodja gostinstva. Določba panožne kolektivne pogodbe, na katero se je oprlo sodišče prve stopnje, se nanaša na prerazporeditev delovnega časa in ne na njegovo neenakomerno razporeditev. Neenakomerna razporeditev delovnega časa je vezana na naravo oziroma na organizacijo dela, pri kateri je potrebno trajno prilagajanje delovnega časa delavcev. Pri začasni razporeditvi delovnega časa pa gre zgolj za začasen ukrep delodajalca, o katerem je ta dolžan v pisni obliki obvestiti delavca in ne za stalno potrebo po delu v neenakomerno razporejenem delovnem času. Kolektivna pogodba za kulturne dejavnost (Ur. l. RS, št. 45/94, v nadaljevanju panožna kolektivna pogodba) izplačilo nadur veže na prerazporeditev delovnega časa, kadar pa gre za neenakomerno razporeditev pa je delodajalec dolžan delavcu omogočiti, da višek ur izkoristi v 6-mesečnem obdobju. V delu, ki se nanaša na izračun viška ur, izpodbijana sodba nima razlogov, zaradi česar je ni mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje se sklicuje na tehniko pisanja ur, o kateri naj bi izpovedala priča P.P., vendar iz zapisnika izpovedbe te priče način pisanja in izračuna ur ni razviden. Glede urne postavke, ki jo je sodišče prve stopnje uporabilo za izračun, pa so razlogi izpodbijane sodbe v nasprotju s seboj, saj je sodišče za viške ur, ki so nastajali skozi obdobje celega leta, priznalo urno postavko, kakršno je tožnik imel v decembru tekočega leta. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podredno pa da izpodbijani del razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba neutemeljeno uveljavlja obstoj bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 339. člena ZPP, češ da izpodbijana sodba nima razlogov glede izračuna (bolj pravilno ugotovitve) viška ur, zaradi česar je naj ne bi bilo mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je povsem prepričljivo pojasnilo, da je število viška ur ugotovilo na podlagi evidence opravljenih ur, ki jo je vodil P.P.. Prepričljiva je ocena sodišča prve stopnje, da je glede na P.P. izpoved o doslednem prepisovanju stanja ur iz razporedov, ta evidenca edina verodostojna in da je evidenca pri toženi stranki služila kot osnova za izrabo prostih ur.

Ugotovitev sodišča prve stopnje o številu viška ur v posameznem mesecu je povsem preverljiva in v celoti temelji na evidenci, ki jo je P.P. vodil ne le za tožnika, temveč tudi za ostale delavce. Tako je na primer za leto 2002 sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik imel 325 ur viška. Ta ugotovitev se povsem ujema z podatkom iz P.P. evidenco (priloga B18), da je tožnik v začetku tega leta imel še 376 ur viška iz preteklega leta in da je stanje viška ur ob koncu leta 2002 znašalo 701, razlika med stanjem na začetku in ob koncu leta pa znaša ravno ugotovljenih 325 ur. Podobno velja tudi za ostala obdobja, glede katerih tožnikova terjatev še ni zastarala. Navedeno hkrati pomeni, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje v zvezi s številom viška ur tožnika v spornem obdobju.

Obstoj bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pritožba smiselno uveljavlja tudi z navedbo, da so razlogi izpodbijane sodbe med seboj v nasprotju. To nasprotje naj bi bilo podano, ker je sodišče prve stopnje za viške ur, ki so nastajali tekom celega leta uporabilo urno postavko iz decembra tekočega leta. Že iz takšne opredelitve domnevnega nasprotja je očitno, da ne gre za smiselno zatrjevano bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Razlogi so si v nasprotju, če je na primer določena ugotovitev postavljena na izpovedbo zaslišane priče, hkrati pa je po vsebini nasprotna ugotovitev prav tako obrazložena s sklicevanjem na izpovedbo te iste priče.  Pri spornem vprašanju, katero vrednost ure je potrebno uporabiti pri plačilu spornih nadur, pa ne gre za tovrstno nasprotje, temveč gre za vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Tožnikov zahtevek namreč temelji na določbi drugega odstavka 33. člena panožne kolektivne pogodbe, ki določa, da se v primeru prerazporeditve delovnega časa, fond ur uravnava vsakih šest mesecev oziroma letno, pri čemer se delovni čas, ki presega tako ugotovljeni obvezni fond obravnava kot nadurno delo oziroma se kompenzira z odsotnostjo delavca pod enakimi pogoji kot nadurno delo. Takšna določba pomeni, da bi se fond ur pri toženi stranki moral uravnati najkasneje do konca vsakega leta, kar pa se očitno ni zgodilo, saj so se viški ur prenašali iz leto v leto. Ob takšni določbi je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je upoštevalo vrednost ure ob koncu leta, ko bi moralo priti do uravnave fonda ur. Glede na citirano določbo panožne kolektivne pogodbe se je po stanju ob koncu leta višek ur moral obravnavati kot nadurno delo, kar pomeni, da ga je bilo potrebno izplačati kot nadure ali pa ga kompenzirati z odsotnostjo delavca pod enakimi pogoji kot nadurno delo. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je le v manjši meri prišlo do kompenzacije viška ur oziroma da je ta kompenzacija, v kolikor je bila izvedena, upoštevana v evidenci, ki jo je vodil P.P.. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje vrednost nadur pravilno ugotavljalo ob upoštevanju  vrednosti urne postavke ob koncu leta, torej v času, ko bi moralo priti do uravnave fonda ur.

Pritožba se neutemeljeno sklicuje na to, da naj bi šlo v spornem primeru za neenakomerno razporeditev delovnega časa v smislu določbe petega odstavka 147. člena ZDR in ne za začasno prerazporeditev delovnega časa v smislu določbe tretjega odstavka 147. člena ZDR. Za ta spor sploh ni pomembno razlikovanje med obema oblikama drugačne razporeditve delovnega časa. V času, ko je bila sprejeta panožna kolektivna pogodba sta veljala še Zakon o delovnih razmerjih iz leta 1990 (ZDR/90, Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/97) in Zakon o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur. l. SFRJ, št. 60/89 in 42/90), ki sta poznala le prerazporeditev delovnega časa, zato je takšen termin uporabljen tudi v 33. členu panožne kolektivne pogodbe. Sporno obdobje zajema tako čas pred uveljavitvijo novega ZDR, kot tudi čas po njegovi uveljavitvi. Določbo drugega odstavka 33. člena panožne kolektivne pogodbe je potrebno tolmačiti tako, da velja obveznost letne izravnave fonda ur in obravnave delovnega časa, ki presega obvezni fond ur kot nadurnega dela, za vse primere drugačne razporeditve delovnega časa, to je tako za primere začasne prerazporedite delovnega časa kot tudi za primere neenakomerne razporeditve delovnega časa.

V spisu ni nobene opore na pritožbeno trditev, da je tožena stranka tožniku omogočila, da delovni čas v 6-mesečnem obdobju prilagodi tako, da izkoristi višek ur. Dejstvo je, da višek ur ni bil kompenziran z odsotnostjo tožnika, zato je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je na podlagi prvega odstavka 33. člena panožne kolektivne pogodbe za ugotovljeni višek ur tožniku dosodilo plačilo v višini nadur, pri čemer je (kot je obrazloženo zgoraj) pravilno upoštevalo vrednost ure ob koncu posameznega leta.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR člen 147. Kolektivna pogodba za kulturne dejavnosti člen 33, 33/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.