VDSS sodba Pdp 384/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-09-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - reorganizacija

Za presojo zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je bistveno, da je zaradi združitve oddelkov in ukinitve delovnega mesta tožnice prenehala potreba po opravljanju njenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Dejstvo, da potreba po delu, ki ga je opravljala, ni prenehala v celoti, ampak se sedaj delno opravlja na drugem delovnem mestu, ne vpliva na presojo zakonitosti odpovedi, saj sodišče nima pooblastila ocenjevati, ali je bila reorganizacija potrebna.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 5. 2006 in da tožnici delovno razmerje ni prenehalo dne 31. 12. 2006, temveč ji še traja. Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna vzpostaviti tožnici delovno razmerje po pogodbi o zaposlitvi z dne 1. 6. 2003 v skladu z določbami te pogodbe in ji vpisati delovno dobo v delovno knjižico za celotno dobo nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in ji od 1. 1. 2007 do ponovnega nastopa dela pri toženi stranki poračunati mesečno plačo v znesku 6.439,06 EUR, od tega plačati pripadajoče davke in prispevke ter tožnici izplačati neto zneske mesečnih plač skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od posamezne neto mesečne plače od 6. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, vse v osmih dneh pod izvršbo. Zavrnilo pa je tudi zahtevek tožnice, da ji je dolžna tožena stranka povrniti stroške postopka.

Zoper navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP in pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, zgolj podredno pa predlaga, da sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne v ponovno sojenje. Navaja, da je sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ponovno razsodilo tako, da je zahtevek tožnice neutemeljeno v celoti zavrnilo. Po mnenju pritožbe se je sodišču prve stopnje primerila bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki 339. člena ZPP, saj sodišče med postopkom ni uporabilo 212. člena ZPP, to je, da mora vsaka stranka navesti dejstva in predlagati dokaze, na katere opira zahtevek, ali s katerim izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika. Pri sprejemanju dokazne ocene, ali je imel član uprave K.N. v času izdaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi (dne 24. 5. 2006) veljaven mandat, da nastopa kot član uprave in da podpisuje pravno veljavne listine kot pooblaščena oseba za zastopanje, sodišče prve stopnje kljub številnim opozorilom tožnice ni dokazno preizkusilo te sporne okoliščine. Svojo odločitev je oprlo zgolj na izpovedbo prič, ki jih je predlagala tožena stranka, pri tem pa prezrlo osnovno načelo materialne resnice in ni dokazno ocenilo listine – sklepa nadzornega sveta z dne 8. 5. 2006. Če bi sodišče dovolj kritično presodilo dokazne listine, ki se nahajajo v sodnem spisu, in sicer registrske listine, bi lahko ugotovilo, da dopisna seja nadzornega sveta ni bila nikoli 8. 5. 2006, temveč je bila več mesecev kasneje. Pojasnjuje, da je imel enako časovno omejitev mandata K.N. tudi v prejšnjem mandatu, kar pomeni, da na dan izdaje redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi dne 24. 5. 2006 ni mogel zastopati tožene stranke in zato tudi odpoved pogodbe ne more pravno učinkovati. Član uprave je bil že v prvotnem imenovanju omejen z mandatom štirih let in v kolikor štiriletni mandat preneha, ne more več zastopati družbe navzven do tretjih oseb. Prvi mandat je članu uprave prenehal dne 16. 5. 2006. Ker je na podlagi določil Zakona o sodnem registru in uredbe izpolnil zakonske pogoje šele pet mesecev kasneje, ko je podal po notarju overjeno izjavo na podlagi 2. odstavka 255. člena ZGD-1, so bila vsa pravna dejanja po datuma prenehanja (16. 5. 2006) neveljavna in kot takšna pravno neučinkovita. Sodišče se v ponovljenem postopku glede očitka diskriminatornega prenehanja pogodbe o zaposlitvi opira zgolj na izpovedbe v ponovljenem postopku zaslišanih prič, ki jih je tožena stranka v dokazne namene predlagala, da se zaslišijo, sodba pa nima razlogov, na podlagi katerih se je sodišče odločilo, da ponovno zavrne tožbeni zahtevek. Razlogi so nejasni in jih kot takšne ni mogoče preizkusiti. Tožena stranka je  navajala, da sta bili ukinjeni dve delovni mesti (direktor zakladništva in direktor kapitalskih trgov) in kot resen kandidat za prevzem nove funkcije (združenega področja) je bil zgolj kandidat – bivši direktor kapitalskih trgov. Res je, da so poslovne odločitve prepuščene delodajalcu, vendar morajo biti pri kandidacijskem postopku za odgovorna delovna mesta vnaprej določena merila, na podlagi katerih se bo delodajalec lahko odločil za ustrezno kadrovanje. Če teh meril ni vnaprej izdelanih, se delodajalec po naravi stvari sam izpostavlja očitku diskriminatornega ravnanja, kar velja v obravnavanem primeru. Merila so bila vnaprej prilagojena določenemu kandidatu in tudi formalna zahtevnost – za vodenje novega, po strokovni plati nedvomno zahtevnejšega področja, saj  ni bilo potrebnih več 60 mesecev delovnih izkušenj, kar je vse bilo predhodno pogoj pri vodenju področja zakladništva. Očitno so bila merila prilagojena na določeno osebo, kar jasno kaže na diskriminatornost obravnavanja tožnice v postopku rednega prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Pritožbeni očitek je tudi, da tožena stranka tožnici ni ponudila zaposlitve na drugem delovnem mestu pod spremenjenimi pogoji, saj ni verjeti toženi stranki, da bi se pri objavi potreb po zasedbi delovnega mesta specialista poslovanja z vrednostnimi papirji kar dvakrat zaporedoma zmotila glede zahteve po doseženi stopnji izobrazbe. Sicer pa razen lastnih izjav prič sodišču s tem v zvezi ni dostavila nobenih verodostojnih listinskih dokazov. Tožnica je tudi ves čas delovnega spora zatrjevala in z dokaznimi predlogi skušala podkrepiti svoje stališče, da je področje zakladništva tudi v letu 2005 ustvarilo najboljši poslovni rezultat med vsemi poslovnimi področji v banki. Iz obrazložitve odpovedi namreč izhaja predvidevanje o bodoči zmanjšani vlogi zakladništva, kar pomeni, da se vloga zakladništva v času izdaje odpovedi še ni zmanjšala, zato ne more predstavljati resnega, še manj pa utemeljenega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Glede kršitve kriterijev kolektivne pogodbe pri izbiri kandidata opozarja na 33. člen Kolektivne pogodbe bank in hranilnic, ki izrecno določa, da je neutemeljen odpovedni razlog, če analiza delovnega časa v času odpovedi izkazuje stalen presežek ur delovne obveznosti na enakih ali podobnih delovnih mestih določene organizacijske enote. Tožnica je sodišču dokazala svoj stalni presežek ur in do tega dokaza se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Pritožnici so znana tudi stališča Vrhovnega sodišča Republike Slovenije o pomembnosti dneva začetka veljavnosti splošnega akta delodajalca in o tem, da v konkretnem primeru datum pričetka veljavnosti akta ni odločilen in da za zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi sploh ni nujno, da ima delodajalec akt o sistemizaciji delovnih mest, vendar se pri tem sklicuje na 7. člen ZDR, ki ureja omejitev avtonomije pogodbenih strank. V tem pogledu je tožena stranka kršila 7. člen ZDR, ko je 24. 5. 2006 izdala in dne 25. 5. 2006 vročila odpoved pogodbe o zaposlitvi, pri tem ravnanju pa je izrecno delodajalec kršil lastne interne akte, saj je Pravilnik o organiziranosti oddelka zakladništva in investicijskega bančništva stopil v veljavo šele dne 1. 6. 2007. Tožena stranka je torej kršila lastne predpise, ker je podala odpoved pogodbe o zaposlitvi prej, ko je sploh stopil v veljavo nov pravilnik. Sodišče prve stopnje je tako zmotno uporabilo materialno pravo in je zato kršena tudi njena pravica, ki jo ima zagotovljeno v 2. členu Ustave Republike Slovenije, saj akti delodajalca začnejo učinkovati šele z dnevom veljavnosti.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe tožnice in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo, tožnici pa naloži v plačilo pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo tudi na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 350. člena ZPP, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in na katere opozarja pritožba, ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo in je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni podana. Za takšno kršitev bi šlo, če bi imela sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. Po presoji pritožbenega sodišča izpodbijana sodba takih pomanjkljivosti nima, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih. Pritožba nima prav, ko zatrjuje, da je sodišče storilo bistveno kršitev določb postopka, ker se ni opredelilo do vseh navedb tožnice. Sodišče prve stopnje se je v izpodbijani sodbi opredelilo do vseh relevantnih dejstev. Do vseh navedb se sodišču ni potrebno opredeljevati. Bistveno je namreč, da je vsaki stranki zagotovljena pravica, da se v postopku izjavi, da navaja dejstva in predlaga dokaze. Pravici stranke, da se v postopku izjavi, ustreza obveznost sodišča, da navedbe vzame na znanje, pretehta njihovo relevantnost ter se opredeli le do tistih, ki so bistvenega pomena za odločitev. Načelo kontradiktornosti ne zavezuje sodišča k izvajanja vseh predlaganih dokazov in k opredeljevanju do vsake izjave ter vseh navedb strank.

Iz dopolnjenega dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje izhaja, da je uprava tožene stranke dne 16. 5. 2006 sprejela Pravilnik o organiziranosti oddelka zakladništva in investicijskega bančništva (B3), iz katerega je razvidno, da je prišlo z odločitvijo uprave do združitve prej samostojnih oddelkov (oddelka zakladništva in oddelka investicijskega bančništva). Istega dne je uprava tudi potrdila kadrovske spremembe v okviru reorganizacije teh dveh oddelkov, med katerimi je bila tudi ukinitev delovnega mesta direktorja oddelka zakladništva, na katerem je delala tožnica. Na podlagi sprejetih odločitev uprave je bilo tožnici poslano pisno obvestilo o možnosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov dne 17. 5. 2006, dne 25. 5. 2006 pa je tožnica prejela redno odpoved iz poslovnih razlogov. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je uprava imela pooblastila za odločanje, da so imeli člani uprave mandat in da je imel mandat tudi član uprave K.N., kar je razvidno iz sklepa nadzornega sveta z dne 8. 5. 2006 o podaljšanju mandata tega člana uprave od 16. 5. 2006 do 16. 5. 2010 (B9). Po zaslišanju in skladni izpovedbi obeh članov uprave Z.N. in M.K. je sodišče prve stopnje zaključilo, da v postopku združevanja dveh oddelkov in izbire vodje novonastalega oddelka pri toženi stranki ni elementov, ki bi kazali na diskriminatorno ravnanje tožene stranke do tožnice. Sodišče prve stopnje je v dokazni oceni sledilo izpovedbi članov uprave, ki sta pojasnila, kakšno je bilo gospodarsko stanje, kako so bili ocenjeni bodoči razvojni trendi in kako so na te ocene vplivali zunanji dejavniki in cilji razvoja tožene stranke. Natančno sta pojasnila tudi elemente in razloge za odločitev o združitvi oddelka zakladništva in oddelka investicijskega bančništva. Vzrok je bil predvsem v zmanjšanju poslov zakladništva, posebno na področju poslovanja s tujimi valutami, in vzdrževanju obvezne devizne rezerve, ki je bila z oktobrom 2006 ukinjena. Podobno pa se je dogajalo tudi na področju poslovanja s prebivalstvom, kjer je prav tako prišlo do prenehanja delovnega razmerja članice uprave. Člana uprave sta pojasnila kriterije, ki jih je uprava uporabila pri izbiri vodje novo organiziranega oddelka in čemu se sta odločila za J. Razvojni trend je bil pospešiti prodajo skladov, J. pa je že imel izpit borznega posrednika, imel je višjo izobrazbo (magisterij) kot tožnica in tudi na tem področju imel več izkušenj iz preteklosti, saj je pri ... banki vodil podoben oddelek, ki se je imenoval oddelek za globalne finance. Sodišče prve stopnje je po izpeljanem dokaznem postopku utemeljeno zaključilo, da so bili kriteriji izbire med obema kandidatoma objektivni in v njihovi uporabi ni elementov diskriminacije tožnice zaradi spola. Sodišče prve stopnje je pravilno dokazno ocenilo, upoštevajoč tudi določila 3. točke 2. odstavka 33. člena Kolektivne pogodbe za dejavnosti bank in hranilnic (Ur. l. RS, št. 81/2004 in nadaljnji), „da odpoved pogodbe o zaposlitvi ni možna, če analiza delovnega časa v času odpovedi izkazuje stalen presežek ur delovne obveznosti na enakih ali podobnih delovnih mestih določene organizacijske enote“, da tega v primeru tožnice ni možno uporabiti kot izključevalni kriterij, saj gre zgolj za edinega izvajalca na delovnem mestu (direktorice oddelka zakladništva) in primerjava z enakimi ali podobnimi delovnimi mesti znotraj organizacijske enote ni možna. Sicer se pa nadurno delo delavcu na individualni pogodbi ni plačevalo, kar velja tudi za tožnico (A2 – 5. odstavek 6. člena individualne pogodbe).

Po določbi 1. alinee 1. odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002) je podan poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov na strani delodajalca, če prenehajo potrebe po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih in podobnih razlogov. Zakon v 2. odstavku 88. člena določa, da je mogoče odpovedati pogodbo o zaposlitvi le, če je razlog resen in utemeljen in če onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je že sodbi opr. št. VIII Ips 209/2007 z dne 28. 5. 2008 sprejelo stališče, da mora delodajalec dokazati, da obstojijo ekonomski, tehnološki, strukturni ali podobni razlogi za prenehanje potrebe po opravljanju dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi in da so ti razlogi resnični in ne le navidezni. Ni mu pa potrebno opravičevati sprememb v načinu poslovanja in organizaciji dela ter dokazovati njihove potrebnosti, saj tovrstnih odločitev, razen glede njihovega dejanskega obstoja, sodišče ne presoja. To pomeni, da je za presojo zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi bistveno, da je zaradi navedenih razlogov prenehala potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Taka zakonska opredelitev odpovednega razloga ne izključuje primerov, ko se neko delo ali delovne naloge še vedno opravljajo, vendar ne več na nekem samostojnem delovnem mestu. Delodajalec se lahko odloči za drugačno organizacijo oziroma način dela tako, da delovne naloge drugače razporedi med zaposlene ali jih celo odda zunanjim izvajalcem. Zato dejstvo, da potreba po delu, ki ga je opravljala tožnica, ni prenehala, samo po sebi še ne utemeljuje presoje, da ni obstajal poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Pravilno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da sodišče nima pooblastila ocenjevati ali je bila reorganizacija oziroma ukinitev delovnega mesta direktorja zakladništva potrebna, ampak samo ugotavlja, da je potreba po tožničinem delu na podlagi pogodbe o zaposlitvi na delovnem mestu direktorja zakladništva prenehala.

Tožnica je v pritožbi zatrjevala, da je na dan odpovedi pogodbe o zaposlitvi še vedno obstajalo ločeno področje zakladništva in ločeno področje investicijskega bančništva, saj je Pravilnik o organiziranosti oddelka zakladništva in investicijskega bančništva stopil v veljavo šele 1. 6. 2006 in je torej tožena stranka pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi kršila lastne interne akte. Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča Republike Slovenije izhaja, da je za ugotovitev okoliščin iz 1. alinee 1. odstavka 88. člena ZDR lahko pomemben dan začetka veljavnosti splošnega akta delodajalca, vendar presoja in razlaga pojma „preneha potreba po opravljanju določenega dela“ kaže, da v bistvu v praksi začetek veljavnosti splošnega akta ni odločilen, čeprav je v posameznih primerih lahko pomemben. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je sprejelo stališče, da ugotovitev navedene okoliščine ni „nujno vezana na sočasen sprejem novega akta o sistemizaciji delovnih mest“, pravilnik o notranji organizaciji ni pravna podlaga za določitev delavca kot presežnega delavca in tudi ne pogoj za to, kar izhaja iz številnih sodb Vrhovnega sodišča Republike Slovenije (opr. št. VIII Ips 181/2006 z dne 24. 10. 2006, opr. št. VIII Ips 196/2006 z dne 20. 6. 2006, opr. št. VIII Ips 313/2006 z dne 21. 11. 2006). Iz dokaznih zaključkov sodišča prve stopnje (zaslišanja obeh članov uprave in priče Z.K. ter listinskih dokazov, obvestila, s sprejemom sklepa uprave z dne 16. 5. 2006 o združitvi dveh prej samostojnih oddelkov v en oddelek in potrditvi kadrovskih sprememb v okviru reorganizacije teh dveh oddelkov z dne 17. 5. 2006 in ukinitvijo delovnega mesta direktorja oddelka zakladništva, na katerem je delala tožnica – B8 ter obvestilo tožnici z dne 17. 5. 2006) izhaja, da je bilo pred izdajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 5. 2006 znano, da je prenehala potreba po delu, ki ga je tožnica opravljala. To pomeni, da je že ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi obstajal resen razlog za odpoved, ta razlog je tožena stranka dokazala, kar dokazuje, da so bili podani zakonski pogoji za odpoved pogodbe o zaposlitvi (2. odstavek 88. člena in 1. odstavek 82. člena ZDR).

Neutemeljena je pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje ni dokazno preizkusilo okoliščine, ali je imel član uprave K.N. v času izdaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi veljaven mandat, da nastopa kot član uprave in podpisuje pravno veljavne listine, in da ni dokazno ocenilo listine „sklepa nadzornega sveta z dne 8. 5. 2006“. Po pritožbenih navajanjih dopisna seja nadzornega sveta ni bila dne 8. 5. 2006, temveč nekaj mesecev kasneje. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi izrecno navedlo, da je glede sprejemanja odločitve uprave ugotovilo, da je imela uprava pooblastila za takšno odločanje in da so imeli člani uprave mandat, kakor tudi član uprave K.N., kar je razvidno iz sklepa nadzornega sveta z dne 8. 5. 2006 o podaljšanju mandata tega člana uprave od 16. 5. 2006 do 26. 5. 2010 (B9). Tako je utemeljeno sledilo citiranemu sklepu nadzornega sveta ter mu podelilo verodostojnost, saj navedeno izhaja iz sklepa Okrožnega sodišča opr. št. Srg 2006/02180 (B10). Okrožno sodišče je pravnomočno vpisalo začetek drugega mandata člana uprave K.N. z dnem 16. 5. 2006, kar je za sodišče zavezujoče. Gre za uradno listino, ki jo je sodišče dolžno upoštevati in se v njeno verodostojnost ne dvomi. Delovno sodišče pa ni pristojno za postopke razveljavitev vpisov v sodni register oziroma ugotavljanja ničnosti vpisov. V kolikor tožnica dvomi v zakonitost vpisov v sodni register, bi morala postopati skladno z 41. členom Zakona o sodnem registru (ZSReg – Ur. l. RS, št. 114/2005 in nadaljnji), ki ureja tožbo za ugotovitev ničnosti vpisa.

Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki, da naj bi prišlo do diskriminacije tožnice. Sodišče prve stopnje je po dopolnjenem dokaznem postopku po izpovedbi priče Z.K., direktorice oddelka za osebje ter članov uprave, zaključilo, da v konkretni zadevi ni šlo za primer diskriminacije tožnice glede na spol. Sodišče je tudi izrecno navedlo, da so kriteriji, ki jih je uprava uporabila pri izbiri vodje novoorganiziranega oddelka, objektivni kriteriji in v njihovi uporabi ni elementov, ki bi kazali na to, da so bile odločitve uprave povezane z namenom diskriminacije tožnice. Tožena stranka je upoštevala boljšo usposobljenost J. v primerjavi s tožnico za vodjo oddelka zakladništva in investicijskega bančništva, upoštevajoč dejstvo, da je bil le-ta magister ekonomskih znanosti in da ima opravljen izpit za borznega posrednika, medtem ko tožnica ni izpolnjevala niti pogoja za zasedbo delovnega mesta vodja oddelka zakladništva in investicijskega bančništva, saj ni imela izpita za borznega posrednika. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje, da naj bi se na strokovno zahtevnejšem vodenju združenih področij zahtevali nižji kriteriji. Delovno mesto direktorja oddelka zakladništva in investicijskega bančništva je vključevalo glede na združitev oddelkov tako vodenje oddelka zakladništva kot tudi investicijskega bančništva oziroma kapitalskih trgov, torej opise del in nalog vodij teh področij, tožena stranka pa je dala prednost investicijskemu bančništvu in borznemu posredovanju (B3 – 1. alinea 1. odstavka, I. glavnih aktivnosti oddelka  Pravilnika o organiziranosti oddelka zakladništva in investicijskega bančništva). Iz opisa delovnega mesta direktorja oddelka kapitalskih trgov in investicijskega bančništva pa izhaja, da se zahteva licenca borznega posrednika, ta pogoj pa je tožena stranka postavila tudi kot zahtevo za novo delovno mesto direktorja oddelka zakladništva in investicijskega bančništva. Navedene licence pa tožnica ni imela.

Po izvedenem dokaznem postopku je sodišče prve stopnje tudi utemeljeno zaključilo, da je tožena stranka preverila možnost zaposlitve tožnice na drugem delovnem mestu, pri čemer pri toženi stranki ni bilo primernega oziroma ustreznega delovnega mesta, ki bi ji lahko bilo ponujeno, neustreznega delovnega mesta, med katerim je tudi specialist poslovanja z vrednostnimi papirji, pa ji tožena stranka ni bila dolžna ponuditi. Priča Z.K. je tudi pojasnila, da je pri objavi potreb prišlo do napake in da je delavka, ki je to prijavo izpolnjevala, pomotoma vpisala univerzitetno izobrazbo, čeprav je razvidno tudi opisa delovnega mesta (B5), da se zahteva le visokošolska izobrazba in sicer diplomirani ekonomist, medtem ko je tožnica univerzitetna diplomirana ekonomistka. Tožena stranka je iskala delavca za delovna mesta, za katera se zahteva le visokošolska izobrazba, torej za neustrezna delovna mesta in ta delovna mesta tožnici ni bila dolžna ponuditi.

Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev v obravnavani pravdni zadevi niso odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP), prav tako tožena stranka ne navaja nobenih drugih pravno upoštevnih dejstev, s katerimi bi lahko omajala izpodbijano sodbo in ker tudi niso podane kršitve, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni bil potreben, prav tako pa gre za spor v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja, ki po določilih 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadaljnji) delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid v pravdi (1. odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 155. členom ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.