VDSS sodba Pdp 352/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-03-28

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tožnik ni dokazal, da je opravljal nadurno delo, ki mu ga je odredila tožena stranka, zato njegov tožbeni zahtevek na plačilo nadur ni utemeljen.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka iz naslova neplačanih nadur od zneska 11.262,36 EUR bruto odvesti davke in prispevke, neto znesek 5.900,98 EUR pa izplačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje. Odločilo je, da je dolžan tožnik toženi stranki povrniti pravdne stroške v znesku 1.331,62 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka osemdnevnega roka, ki teče od vročitve sodbe, do plačila.

Zoper navedeno sodbo sta se pritožili obe pravdni stranki. Tožnik je vložil pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje v celoti, smiselno iz pritožbenega razloga nepopolne oziroma zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Pritožbenemu sodišču je predlagal, da izpodbijano sodbo razveljavi (in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje). Navedel je, da se je opravljanje nadurnega dela pri toženi stranki odrejalo ustno oziroma tako, da se je naložilo, da se delo opravi, kot sta izpovedali priči A.A. in B.B.. Drugače je izpovedal le nekdanji direktor tožene stranke C.C., ki ni verodostojna priča, saj je svojo izpovedbo, ki niti ni skladna z listinsko dokumentacijo v spisu, večkrat spreminjal. Na nepravilnosti pri njegovem poslovanju je tožnik večkrat opozoril, zaradi česar mu v času odsotnosti drugih delavcev ni zagotovil zamenjave in pomoči. V začetku leta 2003 sta na delih v računovodstvu delala samo dva delavca (kasneje štirje), iz česar – glede na to, da se v tem času opravljajo zaključni računi – izhaja, da ne more biti dvoma o tem, da so bile nadure potrebne. B.B. ni bil odsoten le v letu 2003, ko je tožena stranka za določen čas zaposlila D.D., ampak tudi v letu 2002, ta delavka niti ni prevzela vseh delovnih nalog B.B., nekatere je moral opraviti tožnik (obračun DDV, preverjanje stanja na kontih), poleg tega jo je moral uvajati v delo. Poleg svojega je opravljal dodatno delo, vsega pa ni bilo mogoče opraviti znotraj rednega delovnega časa. Vsak zaposleni je vodil svojo evidenco nadurnega dela, ki jo je posredoval nadrejenemu (v računovodstvu tožniku, tožnik kot vodja pa takratnemu direktorju tožene stranke (C.C.). Evidenco za obdobje od 2001 do 2005 je tožnik sodišču predložil. Poleg tega je tožnik vsaj desetkrat predaval o DDV-ju na različnih lokacijah v ..., ta predavanja je organizirala tožena stranka in niso sodila med delovne zadolžitve po njegovi pogodbi o zaposlitvi. Četudi so nekatera potekala v dopoldanskem času, zaradi tega ni mogel opraviti svojega rednega dela. Nadure je tožena stranka tožniku na določen način priznala s tem, ko mu je krila s tem delom povezane stroške prevoza. Za vse dneve, za katere vtožuje plačilo nadur, je prejel posebej povrnjene stroške v zvezi s prevozom na delo in z dela. Evidence o opravljenih prevozih je sicer vodil sam, kontroliral in podpisal pa jih je C.C.. Poleg tega mu je odobril tudi plačilo po nalogu za službeno potovanje za dan 27. 1. 2004, s katerim so bili kriti prevozni stroški v nadurnem delu.

V dopolnitvi pritožbe, ki jo je tožnik poslal priporočeno po pošti dne 1. 10. 2007, pa se je skliceval na dopis Odvetniške zbornice Slovenije, sodišču je predložil listinsko dokumentacijo glede domnevno neresničnih navedb pooblaščenke tožene stranke in krivega pričanja C.C..

Zoper odločitev sodišča prve stopnje o povračilu stroškov postopka se je iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvene kršitve določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava, pritožila tožena stranka. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da izpodbijani del sodbe razveljavi oziroma spremeni tako, da ji prizna vse priglašene stroške postopka ter jih naloži v plačilo tožniku. Navedla je, da je na zadnjem naroku za glavno obravnavo skladno z določili veljavne Odvetniške tarife priglasila tudi stroške za sestavo dveh pripravljalnih vlog in sicer z dne 6. 12. 2006 in z dne 18. 1. 2007, ki sta bili obrazloženi in upravičeno vloženi. Teh stroškov ji sodišče prve stopnje ni priznalo, svoje odločitve pa tudi ni pojasnilo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki sta jih navedli stranki v pritožbah, pri tem pa je skladno z določilom 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99, 96/02, 2/04 in 52/07) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, da je popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter da je izpodbijana sodba materialnopravno pravilna in zakonita.

Tožnik je s tožbenim zahtevkom uveljavljal plačilo nadur, ki naj bi bile opravljene pri toženi stranki v času od decembra 2001 dalje. Sodišče prve stopnje je zato ugotavljalo, ali je tožnik nadurno delo opravljal ter, ali mu je opravljanje nadurnega dela tožena stranka odredila. Zaslišalo je tožnika ter priče A.A., B.B. in C.C.. Protispisne so pritožbene navedbe, da sta oba delavca tožene stranke (A.A. In B.B.) izpovedala, da so se nadure opravljale in da je vsak posameznik vodil svojo evidenco nadurnega dela. A.A. je zgolj povedala, da je nekaj nadur, ki jih ni odredil niti direktor tožene stranke niti njen nadrejeni delavec (tožnik), sicer opravila, a niso bile plačane niti ni plačila zahtevala (po tem, ko ji je tožnik pojasnil, da je bilo plačilo zavrnjeno). Iz izpovedbe B.B. pa izhaja, da mu ni znano, da bi tedanji direktor komurkoli nalagal nadurno delo, tiste nadure, ki jih je sam opravil v obdobju pripravljanja bilanc, pa so bile plačane, enako tudi pri sodelavcih. Še bolj jasna je bila izpovedba tedanjega direktorja C.C., ki mu ni mogoče odrekati verodostojnosti zgolj zaradi tega, ker se v času zaposlitve pri toženi stranki s tožnikom nista razumela. Sicer pa ga je sodišče prve stopnje pred zaslišanjem skladno z določbo 2. odstavka 238. člena ZPP opozorilo na dolžnost govoriti resnico in posledice krivega pričanja, zaradi česar se je na njegovo izpovedbo utemeljeno oprlo. Iz le-te izhaja, da so bile nadure odrejene zgolj delavcem v hlevih, v času odsotnosti B.B. je za določen čas zaposlil D.D., nato pa še dodatno tožnikovo hčerko E.E..

O odrejenih in opravljenih nadurah je izpovedal le tožnik in sodišče prve stopnje njegovi izpovedbi utemeljeno ni verjelo. Pri tem je upoštevalo tudi listinsko dokumentacijo, ki razen zabeležk o opravljenih nadurah (priloga A2), ki jih je sestavil tožnik in jih tožena stranka ni potrdila, ne potrjujejo zaključka o številnih nadurah. Iz evidenc o opravljenih prevozih z lastnim avtomobilom za službene potrebe (priloga A3), podpisanih s strani tožnika in direktorja tožene stranke, je razvidno zgolj, da je tožnik na delo vsak dan prihajal s svojim avtomobilom, tožena stranka pa mu je stroške prevoza na delo in z dela krila v obliki kilometrine, ne pa tudi, da je poleg rednega dela opravljal nadurno delo. Upoštevaje, da je bilo s pogodbo o zaposlitvi z dne 12. 1. 2004 (priloga A1a) dogovorjeno, da znaša delovni čas 40 ur tedensko, 8 ur dnevno od 7.00 do 15.00 ure, na podlagi priznanih stroškov prevoza na delo in z dela ni mogoče sklepati o obstoju nadur. Prav tako to ne izhaja iz naloga za službeno potovanje z dne 27. 1. 2004 (priloga A4), ki je bil sestavljen zaradi sestanka na Kmetijsko gospodarski zbornici Slovenije v ..., ali iz vabila na izobraževanje s področja davka na dodano vrednost (priloga A12), ki ga je v imenu tožene stranke vodil tožnik, saj se je odvijalo dva ponedeljka (20. 1. 2003 in 27. 1. 2003) ob 12.00 uri, torej med delovnim časom. V tem delu tudi ni mogoče pritrditi pritožbeni navedbi, da opisano predavanje ni sodilo med tožnikove delovne zadolžitve, saj je v 2. členu pogodbe o zaposlitvi navedeno med drugim tudi, da mora opravljati druge naloge po odredbi nadrejenih.

Na podlagi navedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožnik dejstva, da je opravljal nadurno delo, ki mu ga je odredila tožena stranka, ni dokazal, zaradi česar je tožbeni zahtevek utemeljeno zavrnilo. Nepravilno pa je odločalo o povrnitvi stroškov postopka in sicer je zmotno uporabilo 1. odstavek 155. člena ZPP, ki določa, da sodišče upošteva le stroške, ki so bili potrebni za pravdo. Toženi stranki sicer neutemeljeno ni priznalo stroškov za sestavo dveh pripravljalnih vlog – glede na določila Odvetniške tarife (OT; Ur. l. RS, št. 67/03) dvakrat po 300 točk, kot utemeljeno opozarja v pritožbi. Vendar to ni vplivalo na pravilnost odločitve o povrnitvi stroškov postopka, saj ji je prav tako neutemeljeno priznalo 400 točk za prvo pripravljalno vlogo (pravilno: 300 točk), po 400 točk za pristop na drugi in tretji narok za glavno obravnavo (pravilno: dvakrat po 200 točk), ter previsok znesek urnine za trajanje narokov za glavno obravnavo (pravilno: dvakrat po 100 točk). Tožena stranka bi bila ob pravilni uporabi materialnega prava upravičena do povračila 2300 točk oziroma skupaj z materialnimi stroški, davkom na dodano vrednost in stroški sodne takse za odgovor na tožbo 1.331,62 EUR, kar je enako, kot izhaja iz izpodbijane sodbe.

Ker niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče tako pritožbo tožnika kot pritožbo tožene stranke zavrnilo in po določbi 353. člena ZPP potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Pri odločanju pa ni upoštevalo tožnikovih navedb, podanih v dopolnitvi pritožbe, saj je bila le-ta vložena po izteku pritožbenega roka.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. odstavka 165. člena ZPP v povezavi s 1. odstavkom 154. člena ZPP. Stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške, saj sta bili v pritožbenem postopku obe neuspešni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.