VDSS sodba Pdp 855/2010
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-07-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - sodna razveza - reparacija - odškodnina

Sodišče prve stopnje je na podlagi ugotovitve, da so bili medsebojni odnosi med strankama porušeni oziroma da tožena stranka nima več zaupanja v tožnika, utemeljeno sodno razvezalo pogodbo o zaposlitvi. Delovno razmerje tožnika bi lahko trajalo najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, vendar je – ker se je tožnik naslednjega dne po prenehanju delovnega razmerja zaposlil pri drugem delodajalcu – pravilna odločitev, da mu je delovno razmerje prenehalo na zadnji dan dela pri toženi stranki, saj nadalje ni mogel biti hkrati v delovnem razmerju za polni delovni čas pri dveh delodajalcih.

Zaradi ugotovljene nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tožnik za čas do odločitve sodišča prve stopnje upravičen do reparacije, to je do razlike v plači med plačo, ki bi jo prejemal pri toženi stranki, in plače, ki jo je prejemal pri drugem delodajalcu. Takšna odločitev ima naravo vmesne sodbe, kar pomeni, da bo tožnik, v kolikor tožena stranka svoje obveznosti ne bo prostovoljno izvršila, moral vložiti novo tožbo, s katero bo postavil po višini opredeljen tožbeni zahtevek za plačilo reparacije oziroma prikrajšanja pri plači.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v drugem odstavku 3. točke izreka delno spremeni tako, da se v tem delu glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožniku za čas od 15. 7. 2007 do 11. 5. 2010 tožniku obračunati razliko med plačo, ki bi jo prejemal, če bi delal pri toženi stranki in plačo, ki jo je prejemal pri drugem delodajalcu, od tako obračunane plače odvesti ustrezne davke in prispevke, tožniku pa izplačati neto razliko v plači z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakomesečne razlike v plačilo do plačila.

Višji tožbeni zahtevek za ugotovitev, da delovno razmerje tožniku pri toženi stranki še traja, da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in mu za čas od 15. 7. 2007 do 11. 5. 2010 mesečno plačati razliko med zgoraj dosojenimi zneski in neto zneskom 761,00 EUR, od 12. 5. 2010 pa neto znesek 761,00 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska dalje do plačila, ter zahtevek za izplačilo drugih prejemkov, ki bi jih tožnik prejel, v kolikor mu ne bi bila nezakonito odpovedana pogodba o zaposlitvi, se zavrne.“

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 7. 2007 nezakonita (1. točka izreka). Ugotovilo je, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 14. 7. 2007 (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku plača odškodnino v višini 5.000,00 EUR v roku 15 dni od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka do plačila (prvi odstavek 3. točke izreka), višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo (drugi odstavek 3. točke izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v višini 1.018,98 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva sodne odmere dalje do plačila (4. točka izreka).

Zoper 2. in 3. točko izreka izpodbijane sodbe se pritožuje tožnik, pri čemer uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da vztraja pri reintegracijskem zahtevku, sodišče prve stopnje pa bi mu moralo dosoditi tudi razliko med plačo, ki bi jo prejemal pri toženi stranki in plačo, ki jo je dejansko prejemal pri drugem delodajalcu. Sodišče prve stopnje bi moralo podrobneje opredeliti, zakaj se je odločilo za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi na podlagi 118. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002, 103/2007). Tožnik se je naslednjega dne po odpovedi pogodbe o zaposlitvi sicer res zaposlil pri drugem delodajalcu, vendar to ne more biti razlog za uporabo 118. člena ZDR. V kolikor bi sodišče prve stopnje odločilo, da je tožena stranka tožnika dolžna reintegrirati, bi ta lahko odpovedal dosedanjo zaposlitev. Stvar tožnika je, da se odloči, kje bo delal. Tožnik je primarno zahteval reintegracijo in le podredno, za primer, da bi se sodišče odločilo za uporabo 118. člena ZDR, predlagal odškodnino v višini 20 bruto plač oziroma 28.000,00 EUR. Sodišče prve stopnje je pri odmeri odškodnine popolnoma prezrlo, da je tožnik na sedanjem delovnem mestu bistveno prikrajšan pri plači, to prikrajšanje znaša 250,00 EUR mesečno oziroma do sedaj že 9.000,00 EUR. Tako mizerno dosojena odškodnina pomeni, da je tožena stranka nagrajena za nezakonito odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da toženi stranki naloži, da tožnika reintegrira, podrejeno pa, da mu dosodi višjo odškodnino.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo navedla, da je imelo sodišče prve stopnje pravico, da se odloči za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi, kljub tožnikovemu zahtevku za reinetgracijo. Načelo oficialnosti je v tem primeru postavljeno nad načelo dispozitivnosti. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je sum, da je tožnik storil kaznivo dejanje in tožnikovo neupoštevanje navodil nadrejenih porušilo vse zaupanje tožene stranke kot delodajalca. Tožnik z ničemer ni izkazal svojih trditev o domnevni razliki v plači. Razen tega odškodnina, ki je z zakonom omejena na največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ni namenjena poplačilu izgube zaslužka in druge premoženjske škode zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je višino odškodnine odmerilo ob upoštevanju vseh okoliščin primera ter glede na veljavno sodno prakso, pri čemer se tožena stranka sklicuje na sodbe pritožbenega sodišča Pdp 571/2008 z dne 29. 1. 2009, Pdp 442/2008 15. 1. 2009 in Pdp 404/2007 z dne 19. 12. 2008. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008) je pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje ni zmotno uporabilo materialnega prava, ko je odločitev o prenehanju pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča oprlo na določbo drugega odstavka 118. člena ZDR. Ta namreč določa, da sodišče ne glede na predlog delavca lahko odloči enako kot v prejšnjem odstavku (to je ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdalj do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno odškodnino v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi), če upoštevaje vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank, ugotovi, da nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče. Takšna določba pomeni, da se sodišče, potem ko ugotovi nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, lahko odloči za sodno razvezo te pogodbe, kljub temu, da delavec zahteva reintegracijo pri delodajalcu. Tožena stranka pravilno opozarja, da je s takšno določbo načelo oficialnosti postavljeno pred načelo dispozitivnosti, seveda pod pogojem, da glede na vse okoliščine primera in interese obeh strank nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče.

Sodišče prve stopnje je prepričljivo pojasnilo, katere so tiste okoliščine in interesi obeh strank, ki narekujejo sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi in je možnost takšne odločitve strankama tudi pravočasno nakazalo, kar je tožniku tudi omogočilo, da je postavil podrejeni zahtevek za plačilo odškodnine po 118. členu ZDR, za primer, da bi se sodišče odločilo za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi.

Tožena stranka je ves čas postopka zatrjevala, da nadaljevanje delovnega razmerja ni več mogoče, saj je izgubila vsakršno zaupanje do tožnika in je zato onemogočeno kakršnokoli normalno sodelovanje z njim. Za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi na podlagi določbe 2. odstavka 118. člena ZDR zadostuje, da le ena od strank v postopku (lahko tudi delodajalec) navaja utemeljene okoliščine, zaradi katerih nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče, sodišče pa mora preveriti, ali so te okoliščine in interesi obeh strank v resnici takšni, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče.

Res je sicer, da tožniku glede na pravnomočni del izpodbijane sodbe ni mogoče očitati, da bi storil v odpovedi pogodbe o zaposlitvi očitano kaznivo dejanje tatvine 12-ih plošč iz pleksi stekla, vendar so že okoliščine, v katerih je tožnik odstranil pregradno steno iz pleksi stekla, takšne, da je tožena stranka utemeljeno izgubila vsako zaupanje v tožnika. Tožnik je pleksi stekla iz pregradne stene odvil, ne da bi za to komurkoli povedal in ne da bi mu to dovolili nadrejeni, odstranjene plošče je skril v drugo skladišče in je del manjkajočih plošč, ki naj bi jih po njegovih zatrjevanju zdrobil pri odstranjevanju oziroma transportu, nadomestil z drugimi ploščami, ki jih je kupil. Na podlagi takšnega ravnanja je tožena stranka utemeljeno izgubila nujno potrebno zaupanje do tožnika. Delo skladiščnika (tožnik je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto skladiščnika II) je po svoji naravi takšno, da ga ni mogoče uspešno opravljati, če delodajalec ne more imeti zaupanja v delavca, ki to delo opravlja.

Protispisna je pritožbena navedba, da naj bi bil razlog za prenehanje pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča ta, da je tožnik takoj po odpovedi dobil zaposlitev pri drugem delodajalcu, saj kaj takšnega iz izpodbijane sodbe ne izhaja. Nasprotno, sodišče prve stopnje je svojo odločitev utemeljilo s tem, da že zaradi ravnanja, ki ga tožnik sam priznava (da je osem plošč pleksi stekla odstranil brez dovoljenja, da je štiri plošče uničil in brez vednosti delodajalca vrgel v smeti), tožena stranka nima več zaupanja v tožnikovo delo.

Navedeno pomeni, da je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je uporabilo institut prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča. Delovno razmerje tožnika pri toženi stranki bi lahko trajalo najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, to je do 11. 5. 2010, vendar pa je tožnik sam izpovedal, da se je takoj naslednjega dne po prenehanju delovnega razmerja pri toženi stranki zaposlil pri drugem delodajalcu. Na tej podlagi je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 14. 7. 2007, saj delavec ne more biti hkrati v delovnem razmerju za polni delovni čas pri dveh delodajalcih.

Pritožbeno sodišče tudi soglaša z višino odmerjene odškodnine, ki jo zakon v primeru prenehanju pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča omejuje na največ 18 mesečnih plač delavca izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Dosojena odškodnina ne odstopa od dosedanje prakse pritožbenega sodišča, kar je razvidno tudi iz odločb, na katere se sklicuje tožena stranka na odgovoru na pritožbo.

Pač pa je sodišče neutemeljeno v celoti zavrnilo tožnikov zahtevek za plačilo plače v višini 761,00 EUR za ves čas nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V primeru prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča je delavec upravičen do plače za čas do odločitve sodišča prve stopnje. Tožnik je v tem času prejemal plačo pri drugem delodajalcu, zato je upravičen do razlike med plačo, ki bi jo prejel pri toženi stranki in plačo, ki jo je prejemal pri drugem delodajalcu. Ob pravilni uporabi materialnega prava bi sodišče prve stopnje to razliko tožniku moralo dosoditi, ne glede na to, da je tožnik nepravilno zahteval kar celotno neto plačo v višini 761,00 EUR mesečno. Glede na to, da tožnik ni predložil podatkov o plači, kakršno bi v spornem obdobju prejemal pri toženi stranki, oziroma da ni predlagal, da sodišče dostavo takšnih podatkov naloži toženi stranki in da tudi ni dal natančnih podatkov o plači, ki jo je prejemal pri drugih delodajalcih, je pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe lahko spremenilo tako, da se je toženi stranki opisno naložilo, da tožniku plača razliko med plačo, ki bi jo prejel pri toženi stranki ni dejansko izplačano plačo pri drugih delodajalcih, pri čemer ima takšna odločitev naravo vmesne sodbe. Navedeno pomeni, da v kolikor tožena stranka takšne opisne odločitve ne bo prostovoljno izvršila in tožniku izplačala razlike med plačo, ki bi jo prejemal pri toženi stranki in plačo, kakršno je tožnik navajal, da je prejemal pri avtoprevozniku M.T. (500,00 EUR neto) oziroma pri J. (600,00 EUR neto), potem bo tožnik lahko vložil novo tožbo, s katero bo postavil po višini opredeljen zahtevek, ne da bi tožena stranka lahko ugovarjala, da gre za že razsojeno stvar.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi tretje alinee 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo in izpodbijano sodbo v drugem odstavku 3. točke izreka delno spremenilo tako, da je toženi stranki naložilo, da tožniku za čas od 15. 7. 2007 do 11. 3. 2010 plača razliko med plačo, ki bi jo prejemal pri toženi stranki in plačo, ki jo je prejemal pri drugem delodajalcu z zakonskimi zamudnimi obrestmi od  zapadlosti vsakomesečne razlike v plačilo. V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti.

Povrnitev stroškov pritožbenega postopka je zahtevala le tožena stranka, vendar do tega ni upravičena. Ne le, da stroškov odgovora na pritožbo ni mogoče šteti za strošek, ki je bil potreben za ta spor v smislu določbe prvega odstavka 155. člena ZPP, temveč gre v tej zadevi za spor o prenehanju delovnega razmerja. Za tovrstne spore peti odstavek 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Ur. l. RS, št. 2/2004, 10/2004) določa, da delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, razen če je delavec z vložitvijo tožbe ali z ravnanjem v postopku zlorabljal procesne pravice.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.