VDSS sodba Pdp 880/2009
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2010-03-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - kriteriji za izbiro presežnih delavcev - diskriminacija - zdravstveno stanje - fleksibilnost

Tožena stranka je z določitvijo kriterija fleksibilnosti kot kriterija za izbiro presežnih delavcev zasledovala zakonit cilj, da na delu obdrži delavce, ki so usposobljeni za več odpravil. Kljub temu je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga tožnici nezakonita, ker je bila zaradi kriterija fleksibilnosti za presežno delavko izbrana zaradi zdravstvenega stanja (domneve, da ni sposobna za delo ponoči). Poleg tega je diskriminiranje tožnice razvidno iz dejstva, da je na delu ostala druga delavka, ki je opravljala enako delo in ki je bila usposobljena za manj opravil od nje.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 28. 3. 2007 nezakonita (1. točka izreka) in da delovno razmerje tožnici pri toženi stranki še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 2. 2003 (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnico pozove nazaj na delo na delovno mesto „zahtevnejša priučena dela - sestavljalec PU smuči“ in ji izplača zaostale neto plače ter pripadajoče prispevke in davščine, vse do ponovnega nastopa dela, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. dne v vsakem mesecu do plačila (3. točka izreka) ter ji vpiše delovno dobo v delovno knjižico, kot če bi še naprej delala po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi z dne 14. 2. 2003 (4. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka v višini 831, 94 EUR v 8 dneh od prejema sodbe, po preteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi (5. točka izreka).

Zoper takšno sodbo se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/204, 52/2007, 45/2008). Navaja, da sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku ni sledilo napotilu pritožbenega sodišča, da ugotovi, ali je zaradi poslovnega razloga prenehala potreba po opravljanju dela tožnice. Sodišče prve stopnje je namesto tega ugotavljalo zdravstveno zmožnost tožnice, tožničino zmožnost za delo ponoči in ponovno tudi kriterije, na podlagi katerih je bila za odpoved izbrana tožnica. Tožnica v prvem postopku ni trdila, da ji je bila pogodba odpovedana zaradi zdravstvenih zmožnosti. V skladu z ZPP stranke v ponovljenem postopku lahko navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze samo, če tega brez svoje krivde niso mogle v dotedanjem postopku. Zaradi navedenega je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka. V kolikor bi sodišče prve stopnje presojalo trditveno podlago iz tožbe in ugotavljalo dejansko stanje v smislu napotila višjega sodišča, bi tožničin zahtevek moralo zavrniti. Sodišče prve stopnje je samoiniciativno nadomestilo trditveno podlage tožnice in sodbo oprlo na domnevno diskriminatorno ravnanje tožene stranke. Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004, 10/2004) sodišču sicer daje pravico, da izvaja dokaze tudi po uradni dolžnosti, vendar je tudi v tem primeru omejeno s trditveno podlago tožbe. Zaradi takšnega teka postopka tožena stranka sploh ni mogla dokazovati svojega nediskriminatornega ravnanja, saj to vprašanje med postopkom ni bilo sporno. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnica odpoved dobila zaradi tega, ker ne more delati ponoči. Tožnica je za delo ponoči sposobna, saj ne obstajajo pravno relevantne omejitve. Po stališču sodne prakse zdravniško potrdilo o omejitvah določenega dela ni take narave, da bi bil delodajalec z njim vezan pri razporejanju delavcev, ampak je tak zavezujoč dokument lahko zgolj ustrezna odločba invalidske komisije. Sodišče prve stopnje je pri tem prezrlo navedbo tožnice, da pri delu, ki ga je opravljala, sploh ni bilo nočne izmene, zaradi česar dejstvo, ali je tožnica lahko delala ponoči ali ne, sploh ni odločujoče. Tožena stranka je večkrat pojasnila, da presežnih delavcev ni določala na podlagi kakšnih formalnih kriterijev, ampak na podlagi presoje vodje proizvodnje in skupinovodij, pri čemer so se ti odločali zlasti na podlagi večje fleksibilnosti delavcev in njihove delovne uspešnosti. Tožena stranka meni, da ji ZDR daje pravico, da v kolikor postane nepotrebno delo zgolj nekaterih delavcev, ki sicer opravljajo istovrstno delo, sama izbere, kateremu izmed njih bo podala odpoved. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožničin zahtevek v celoti zavrne oziroma podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Z navedbo, da je sodišče prve stopnje v nasprotju s trditveno podlago tožbe ugotavljalo dejstva v zvezi z zdravstveno zmožnostjo tožnice in da je samoiniciativno nadomestilo trditveno podlago tožnice in sodbo oprlo na diskriminatorno ravnanje tožene stranke, pritožba smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 7. člena ZPP. Ta določba, da sme sodišče ugotavljati dejstva, ki jih stranke niso navajale in izvajati dokaze, ki jih stranke niso predlagale, če izhaja iz obravnave in dokazovanja, da imajo stranke namen razpolagati z zahtevki s katerimi ne morejo razpolagati, vendar pa tudi v takšnem primeru svoje odločbe ne sme opreti na dejstva, glede katerih strankam ni bila dana možnost, da se o njih izjavijo. Res je, da tožnica v tožbi ni zatrjevala, da bi bila odpoved posledica nedopustne diskriminacije zaradi njenega zdravstvenega stanja, vendar pa je potrebno upoštevati tudi določbo 1. odstavka 34. člena ZDSS-1 o tem, da sodišče lahko izvede dokaz tudi po uradni dolžnosti, če po izvedbi vseh dokazov, ki so jih predlagale stranke, ne more ugotoviti dejstev, ki so pomembna za odločitev. V takšni določbi ni opore za pritožbeno stališče, da je na podlagi 34. člena ZDSS-1 po uradni dolžnosti možno izvajati le dokaze, ki so potrebni za ugotovitev zatrjevanih dejstev. Določba prvega odstavka 34. člena ZDSS-1 je povsem jasna, gre za ugotavljanje dejstev, ki so pomembna za odločitev. Ta določba pomeni izjemo od razpravnega načela, ki je sicer določeno v 7. členu ZPP.

Tožnica je zatrjevala nezakonitost izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in ker se je v dokaznem postopku pokazalo, da so zdravstvene omejitve tožnice lahko bile razlog, da je bila ravno ona izbrana za presežno delavko, je sodišče prve stopnje ob upoštevanju citirane določbe 34. člena ZDSS-1 ravnalo pravilno, ko je to vprašanje raziskalo, sicer pa je sodišče ta dejstva ugotavljalo na podlagi pravočasno predlaganega dokaza z zaslišanjem priče M.P.

Izvedba dokazov po uradni dolžnosti seveda ne sme povzročiti, da bi bila stranki odvzeta možnost, da dokazuje nasprotno od tistega, kar je sodišče ugotavljalo po uradni dolžnosti. Navedeno pomeni, da bi sodišče prve stopnje v okviru materialno procesnega vodstva toženo stranko moralo opozoriti, da v okviru izvajanja dokazov po uradni dolžnosti ugotavlja tudi, ali je tožena stranka pri določitvi tožnice za presežno delavko ravnalo diskriminatorno. Kljub temu pa ni mogoče šteti, da bi bila izpodbijana sodba za toženo stranko res lahko presenečenje, saj je sodišče prve stopnje v sodbi Pdp 274/2007 z dne 12. 3. 2008 (torej skoraj leto in pol pred izdajo izpodbijane sodbe) v istovrstnem sporu zavzelo enako stališče. V navedenem sporu je sodišče prve stopnje zavzelo stališče, da je bila pogodba o zaposlitvi delavki odpovedana zaradi njenih zdravstvenih težav, kar pa ni dopusten odpovedni razlog. Tudi v citirani zadevi se je sodišče prve stopnje oprlo na izpovedbo prič A.R. in M.P.

Pritožbeno sodišče soglaša z dejansko ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožena stranka tožnico določila za presežno delavko v nasprotju z načelom fleksibilnosti, ki si ga je sama postavila, kar je razvidno iz tega, da je na delu obdržala delavko, ki ima manj delovnih izkušenj in je usposobljena za manj delovnih opravil kot tožnica. Na podlagi izpovedbe priče M.P. je sodišče prve stopnje tudi pravilno ugotovilo, da je bila tožnici podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ker tožnica zaradi omejitve nočnega dela ne bi mogla delati pri sestavljanju PU smuči, za kar je sicer bila usposobljena. Priča M.P. je namreč izpovedal, da bi tožnica lahko delala kot sestavljavka PU smuči, če ne bi imela nočne omejitve. Pri tem niti ni bistveno, da omejitev nočnega dela za tožnico ni bila ugotovljena z odločbo invalidske komisije. Bistveno je, da je tožena stranka očitno vedela za priporočilo zdravnice, da tožnica ne bi delala ponoči, da je to priporočilo očitno upoštevala in da je ta omejitev bila razlog, da je bila tožnica opredeljena za trajno presežno delavko. Tožnica je zaslišana kot stranka prepričljivo izpovedala, da je imela zdravniško potrdilo, da naj ne bi delala ponoči, da je to potrdilo dala svojemu šefu. Dejstvo, da tožnica na delovnem mestu sestave PU smuči ni delala ponoči, pa med strankama niti ni sporno, saj tožena stranka še v pritožbi poudarja, da pri delu, ki ga je opravljala tožnica, sploh ni bilo nočne izmene. Vendar pa je zmotno pritožbeno stališče, da zaradi navedenega v tem sporu sploh ne more biti odločilno dejstvo, ali je tožnica lahko delala ponoči ali ne. To dejstvo res ne bi bilo odločilno, če bi presojali zgolj to, ali bi tožnica lahko nadaljevala z delom kot sestavljavka PU smuči, bistveno pa je za presojo, ali bi tožnica ob upoštevanju kriterija fleksibilnosti, to je več opravilnosti delavca, ki si ga je postavila tožena stranka sama, ohranila zaposlitev, če tožena stranka ne bi upoštevala domnevnih omejitev glede tožničine zmožnosti za delo ponoči. Da je tožena stranka ta kriterij očitno upoštevala, je razvidno iz izpovedbe priče M.P. (dane kar med izpovedbo tožnice, list. št. 83), da so sodelavko A.K. lahko razporedili na sestavo smuči (ta delavka je očitno delala isto delo kot tožnica in je bila enako usposobljena), tožnice pa ne, zaradi omejitve nočnega dela.

Takšno upoštevanje zdravstvenega stanja delavca prav gotovo pomeni posredno diskriminacijo v smislu določbe tretjega odstavka 6. člena ZDR, kakor to pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje. V skladu s citirano določbo je posredna diskriminacija zaradi osebne okoliščine podana, kadar je oseba z določeno osebno okoliščino bila, je ali bi lahko bila zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse v enakih in podobnih situacijah in pogojih v manj ugodnem položaju kot druge osebe, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno opravičuje zakoniti cilj in če so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna. V tem primeru je takšna osebna okoliščina zdravstveno stanje tožnice (vedenje tožene stranke, da je tožničina zdravnica priporočila, naj tožnica ne dela ponoči), navidezno nevtralni predpis pa odločitev tožene stranke, da bo pri določitvi presežnih delavcev upoštevala kriterij fleksibilnosti oziroma večopravilnosti. Ta kriterij je sicer navidezno res nevtralen, vendar pa je v konkretnem primeru povzročil, da je bila tožnici pogodba o zaposlitvi odpovedana iz poslovnega razloga ravno zaradi njenega zdravstvenega stanja, to je zaradi domneve, da tožnica zdravstveno ni sposobna za delo ponoči. Diskriminiranje tožnice je razvidno tudi iz okoliščine, da je na delu ostala B.Š., ki je opravljala enako delo kot tožnica in ki je bila usposobljena za manj opravil od nje, kar je potrdil tudi kot priča zaslišani M.P., ko je izpovedal, da B.Š. ni bila usposobljena za sestavo PU smuči in lepljenje sendvič smuči. Zakoniti cilj, ki ga je zasledovala tožena stranka, je sicer lahko upravičeno tak,  da delo obdržijo delavci, ki so usposobljeni za več opravil, vendar tega cilja ni mogoče zakonito doseči tako, da je odločilni razlog za domnevno manjšo fleksibilnost oziroma več opravilnost delavčeva manjša zdravstvena zmožnost, ki pa niti ni bila ugotovljena na pravno relevanten način.

Glede na vse navedeno je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je zaradi nedopustne diskriminacije pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ugotovilo nezakonitost te odpovedi ter ugodilo reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku tožnice.

Pritožbeno sodišče je pri odločitvi upoštevalo tudi načelo, da mora v enakih zadevah odločati enako in se pri tem sklicuje na že citirano sodbo sodišča prve stopnje, opr. št. Pdp 712/2008, potrjeno s sodbo pritožbenega sodišča opr. št. Pdp 712/2008 z dne 5. 3. 2009 in s sodbo pritožbenega sodišča, opr. št. Pdp 814/2008 z dne 5. 3. 2009.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.