VDS sklep Pdp 1297/2006
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-02-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odškodnina - nepremoženjska škoda - mobbing

Mobbing pomeni pojem, ki se uporablja za neočitno izvajanje nasilja nad šibkejšimi. Najpogosteje do mobbinga pride v službi, kot v konkretnem primeru, ko je šlo za izvajanje nasilja v obliki spolnega nadlegovanja, za zahtevanje seksualnih uslug s strani nadrejenega in za premestitev na neprimerno delovno mesto, kar je zaradi strahu pred izgubo službe vplivalo na povečano odsotnost z dela tožeče stranke. Ker je tožeča stranka zaradi navedenega utrpela škodo (kar se je ugotovilo z izvedbo dokazov z zaslišanjem osebnega zdravnika oziroma zdravnika psihiatra), je upravičena do odškodnine za nepremoženjsko škodo.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba razveljavi ter vrne zadeva sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, ki se glasi, da sta toženi stranki nerazdelno dolžni tožeči stranki plačati 2.000.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje dalje do plačila in da je tožeča stranka dolžna toženima strankama povrniti stroške postopka v znesku 252.324,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe dalje do plačila, vse pod izvršbo. Tožeči stranki je tudi naložilo, da je dolžna priči I.K. povrniti znesek 5.900,00 SIT, ki ga je dolžna nakazati na TRR pri S. banki št. xxxxx-xxxxxxxxxx, vse pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožeča stranka, uveljavlja vse pritožbene razloge in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je sodišče tožbeni zahtevek zavrnilo z obrazložitvijo, da iz izvedenih dokazov ni moglo zaključiti, da je bil nad tožnico izvajan psihični pritisk v takšni meri, ki bi ga lahko opredelili kot protipravno ravnanje. Pri tem je tudi navedlo, da je verjelo prvotožencu in zaslišani priči S.K., da osebnostne pravice tožnice niso bile kršene. Sodišče pa v sodbi ne pojasni, zakaj verjame prvotožencu in priči S.K. ter zakaj ne verjame tožnici. Sodišče tako zgolj brez kakršnihkoli argumentov ugotavlja, da ni prišlo do zaključka, da je bila tožnica s strani prvotoženca nadlegovana ali da bi se nad njo izvajalo psihično nasilje, kar pomeni, da je sodba v tem delu brez razlogov. Povsem jasno je, da je tožena stranka svoje ravnanje zanikala, prav tako je tudi logično, da je priča S.K. potrdil izpovedbe prvotoženca, saj je zaposlen pri drugotoženi stranki, kjer je prvotoženec direktor. Vsako drugačno ravnanje bi tako za S.K. najverjetneje pomenilo prenehanje delovnega razmerja. V zvezi z zaslišanjem priče S.K. je potrebno izpostaviti še dejstvo, da je bil S.K. zaslišan v zvezi z negativnim dejstvom, saj je izpovedoval, da v prostorih tajništva nikoli ni nič zaznal. Če priča ni nikoli nič zaznala, pa to še ne pomeni, da se ni nič dogajalo. Sicer pa je bistvenega pomena dejstvo, da je bil S.K. povprečno na dan do cca pol ure v prostorih uprave oziroma tajništva. Tako se njegovo pričevanje izkaže kot pravno povsem nerelevantno. Sodišče se kljub temu v obrazložitvi sodbe nanj sklicuje, pri čemer ne zavzame nobene kritične distance do izpovedi te priče, ki je vehementno govorila o stvareh, ki jih ni videla, niti jih ni mogla videti. Ker je pri drugotoženi stranki zaposlena tudi žena priče S.K., je to dodatni argument za dvom v verodostojnost izpovedi navedene priče. Sodišče nadalje ne pojasni, zakaj bi tožnica želela prvotoženca očrniti zaradi razporeditve na drugo delovno mesto. Sama je izpovedala, da je bila te razporeditve vesela, saj je bila tam fizično ločena od prvotoženca. Prvotoženec pa je prerazporeditev smatral za napredovanje, saj se tožnici zaradi razporeditve plača ni zmanjšala, kvečjemu povečala. Sodišče tudi ne pojasni, zakaj je tožnica hodila k različnim psihiatrom in bila približno pol leta v bolniškem staležu, če se po prepričanju sodišča na delovnem mestu ni dogajalo nič protipravnega. Nasprotno, tožnica je prepričljivo izpovedala o dogajanju na delovnem mestu in ravnanju prvotoženca. Tožena stranka zato njene izpovedbe ne more izpodbiti zgolj z navedbo, da to ni res. Verodostojnost izpovedi tožnice dokazujejo tudi priloženi listinski dokazi, to je medicinska dokumentacija. Glede tega je tožnica predlagala tudi zaslišanje svoje osebne zdravnice ter psihiatrov, pri katerih se je zdravila. Sodišče teh dokazov ni izvedlo in v obrazložitvi sodbe ni povedalo zakaj. Končno poudarja, da glede na neverjetno skopo obrazložitev izpodbijane sodbe, tožeča stranka tako težko poda druge pritožbene razloge kot te, da je sodba neobrazložena. Pripominja tudi, da je imela ves čas občutek, da se obravnavanje njene zadeve vodi pristransko.

V odgovoru na pritožbo toženi stranki prerekata pritožbene navedbe in predlagata, da pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutne bistvene kršitve določb postopka, kot mu to nalaga 2. odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 - 52/2007). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče v postopku ni bistveno kršilo tistih določb postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, je pa zaradi zmotne uporabe materialnega prava ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

V predmetni sporni zadevi je tožnica s tožbo uveljavljala odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela iz naslova duševnih bolečin zaradi posega v osebnostne pravice. V tožbi je navajala, da je bila od sredine leta 2000 do konca leta 2002 na delovnem mestu poslovne sekretarke žrtev spolnega nadlegovanja s strani prvotoženca, ki je bil direktor drugotožene stranke. Podrobno je opisala, na kakšen način jo je prvotoženec spolno nadlegoval in tudi navedla, da se je to nehalo šele potem, ko je bila s 1.1.2003 premeščena na delovno mesto referentke na tehničnih pregledih. Ravno zaradi protipravnega ravnanja prvotoženca je čez približno 6 mesecev po končanem spolnem nadlegovanju zbolela na živcih in bila v bolniškem staležu približno pol leta zaradi akutnega kriznega stanja blage depresivne epizode ter izčrpanosti in nesposobnosti koncentracije. Tožbi je priložila zdravniške izvide, ki naj bi izkazovali, kako močno jo je prizadel poseg v njeno osebno integriteto. Ker je temelj odškodninske odgovornosti prvotoženca v njegovem protipravnem ravnanju, temelj za odškodninsko odgovornost drugotožene stranke pa predstavlja določba 147. člena Obligacijskega zakonita, je mnenja, da sta obe stranki solidarno odgovorni za nastalo škodo, ki jo ocenjuje na 2.000.000,00 SIT.

Sodišče prve stopnje je po izvedbi dokazov z zaslišanjem tožnice, prvotoženca ter prič I.K. in S.K. (slednji je pri drugtoženi stranki zaposlen kot vodja tehničnih pregledov) zaključilo, da nad tožnico ni bil izvajan psihični pritisk v takšni meri, da bi ga lahko opredelili kot protipravno ravnanje. Sodišče sicer ne dvomi, da je tožnica v obdobju, ki ga omenja oziroma v času, ko je obiskovala zdravnike, imela psihične težave, kot je to razvidno iz mnenja Psihiatrične bolnišnice X o njenem psihičnem stanju z dne 11.10.2004, vendar je prepričano, da med ravnanji prvo in drugotožene stranke ter med zdravstvenim stanjem tožnice ni vzročne zveze, saj verjame prvotožencu in zaslišani priči S.K., da tožeči stranki nista kršili osebnostnih pravic tožnice. Ob ugotovitvi, da ni dokazano, da bi bila tožnica s strani prvotoženca nadlegovana, ali da bi se sicer nad njo izvajalo psihično nasilje, je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenega dokaznega postopka zaključilo, da v ravnanju prvotoženca ni mogoče govoriti o spolnem nadlegovanju, zaradi česar naj bi tožnica utrpela nepremoženjsko škodo in za katero naj bi bili odgovorni toženi stranki. Iz navedenih razlogov je sodišče prve stopnje zahtevek tožnice zavrnilo.

Pritožbeno sodišče ocenjuje, da so zaključki sodišča prve stopnje najmanj preuranjeni. Pritožba utemeljeno opozarja, da sodišče pri razlogovanju odločitve brez kakršnihkoli argumentov ugotavlja, da ni prišlo do zaključka, da je bila tožnica s strani prvotoženca nadlegovana ali da bi se nad njo izvajalo psihično nasilje, saj je za tak zaključek dejansko upoštevalo le izjavo prvotoženca in priče S.K., ki je delavec drugotožene stranke. V razlogih sodbe tako ni pojasnilo, zakaj verjame le prvotožencu in S.K., ne pa tožnici. Pritožbeno sodišče se strinja tudi z pritožbenimi navedbami, da je razlogovanje odločitve v izpodbijani sodbi zelo skopo, saj sodišče ni kritično presojalo zdravstvene dokumentacije, ki jo je predložila tožnica, predvsem ne mnenja psihiatrične bolnišnice X o psihičnem stanju tožnice z dne 11.10.2004, kjer je izrecno navedeno, da gre pri tožničinih travmatičnih izkušnjah očitno za "mobbing", kar pomeni pojem, ki se uporablja za nečutno izvajanje nasilja nad šibkejšimi. Iz navedenega mnenja tudi izhaja, da gre za najpogostejši "mobbing" prav v službi, kot v konkretnem primeru, ko je šlo za izvajanje nasilja v obliki spolnega nadlegovanja, za zahtevanje seksualnih uslug s strani nadrejenega ter za premestitev na neprimerno delovno mesto, kot "kazen" za neposluh. Pojav "mobbinga" zaradi strahu pred izgubo službe pa vpliva na povečano odsotnost z dela, kot je to v konkretnem primeru.

Upoštevaje navedeno mnenje, ki ga je s strani Psihiatrične bolnišnice X podala psihiatrinja dr. D.L.P., je potrebno ugotoviti, da sodišče na podlagi take medicinske dokumentacije ne more enostavno zaključiti, da se nad tožnico ni izvajalo nikakršno psihično nasilje. Odgovor na vprašanje, kaj se je dejansko dogajalo s tožnico v kritičnem obdobju, bi zato sodišče lahko ugotovilo le z izvedbo dokazov, ki jih je predlagala tožnica in sicer predvsem z zaslišanjem njene osebne zdravnice I.S., ter psihiatrov, ki so tožnico zdravili. Ravno zaslišanje navedenih prič je namreč odločilnega pomena za presojo, ali je tudi bila tožničina odsotnost z dela zaradi bolezni v drugi polovici leta 2003 posledica protipravnega ravnanja prvotoženca, ali pa je bil vzrok za to bolezen kje drugje. Ker sodišče prve stopnje kljub izrecnemu predlogu tožnice teh dokazov ni izvedlo, je potrebno ugotoviti, da je zaradi zmotne uporabe materialnega prava ostalo dejansko stanje glede odločilnih dejstev zmotno in nepopolno ugotovilo.

Zaradi vsega navedenega je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke ugodilo in izpodbijano sodbo skladno z določbo 355. člena ZPP razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje slediti predlogu tožeče stranke ter razčistiti dejansko stanje v nakazani smeri, in šele po zaslišanju predlaganih prič s strani tožeče stranke bo lahko presodilo o utemeljenosti oziroma neutemeljenosti tožbenega zahtevka.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) v 30. členu sicer prepoveduje vračanje zadev sodišču prve stopnje v novo sojenje, kadar je zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali bistvene kršitve določb postopka nepravilnost mogoče odpraviti pred sodiščem druge stopnje. Vendar pritožbeno sodišče ocenjuje, da je zaradi navedene zmotne uporabe materialnega prava ostalo dejansko stanje povsem nerazčiščeno glede odločilnih dejstev, zaradi česar je pritožbeno sodišče na podlagi 355. člena ZPP vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Namen pritožbene obravnave po 30. členu ZDSS-1 namreč ni, da bi pritožbeno sodišče dejansko prevzelo pristojnosti, ki jih ima prvostopenjsko sodišče. Le-to bo zato v ponovljenem sojenju moralo postopati v skladu z že navedenimi stališči pritožbenega sodišča, ter šele nato ponovno odločiti o utemeljenosti oziroma neutemeljenosti tožbenega zahtevka.

Izrek o stroških temelji na 3. odstavku 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.