VDSS sodba Pdp 155/2008
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2009-03-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodba o zaposlitvi za določen čas - transformacija

Ker je tožena stranka v sodnem postopku dokazala, da so bile potrebe po delu začasno povečane, saj je začela s proizvodnjo novih izdelkov in je zato potrebovala razvoj novih tehnologij, je pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena zakonito.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da so bile pogodbe o zaposlitvi z dne 31. 1. 2006, 22. 3. 2006, 29. 5. 2006, 12. 7. 2006 in 29. 9. 2006 med strankama nezakonito sklenjene za določen čas, zaradi česar se šteje, da je delovno razmerje med toženo stranko in tožnikom sklenjeno za nedoločen čas, ter na ugotovitev, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki nezakonito prenehalo z 31. 3. 2007. Posledično je zavrnilo tudi tožnikov reintegracijski in reparacijski zahtevek. Odločilo je, da stranki trpita vsaka svoje pravdne stroške.

Zoper to sodbo se iz razloga zmotne uporabe materialnega prava in zmotne ugotovitve dejanskega stanja pravočasno pritožuje tožnik, predlaga njeno spremembo oziroma podrejeno njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje ter priglaša stroške pritožbe. Opozarja, da mora za zakonitost delovnega razmerja za določen čas med zakonsko dopustnim razlogom in samo sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi za določen čas obstajati vzročna zveza, česar sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, ampak je ugotovljeno dejstvo uvajanja novih tehnologij štelo kot zadosten razlog sklenitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas s tožnikom. Gre za odločilno dejstvo, o katerem sodba nima razlogov. Navaja, da je nesporno, da je tožena stranka v letu 2005 povečala svojo proizvodnjo, da je usposobila za proizvodnjo novo proizvodno halo in nabavila nove stroje. Vprašljivo pa se mu zdi, ali nabava istovrstnih strojev za izdelavo enakih proizvodov kot do sedaj pomeni uvajanje nove tehnologije in ali je bila sklenitev tožnikove pogodbe o zaposlitvi potrebna zaradi uvajanja novih tehnologij in povečevanja proizvodnje. Navaja, da je opravljal delo na delovnem mestu “upravljalec strojev II“ in pri tem opravljal ista dela kot drugi delavci pri toženi stranki na tem delovnem mestu. Ne strinja se tudi z dokazno oceno sodišča prve stopnje in meni, da je dejansko stanje zmotno ugotovljeno. V zvezi s tem povzema izpoved direktorja tožene stranke A.P., priče Z.H. in tožnika. Meni, da je delo, ki ga je mogoče šteti kot delo, povezano z uvajanjem novih tehnologij, samo takšno delo, ki je povezano s samo uvedbo nove tehnologije kot na primer nabava in montaža novih strojev, razvoj nove tehnologije, preizkušanje le-te, usposabljanje delavcev pri uporabi nove tehnologije ipd. Kot izhaja iz izjav prič, pa tožnik ni delal nič takega, ampak je opravljal enako delo kot vsi drugi delavci pri toženi stranki na delovnem mestu „upravljalec strojev II“. Razlika med njimi je bila le v drugačni nastavitvi delovnega stroja, kar je tožniku opravil preddelavec, ter v merah in obliki končnega proizvoda. Meni, da vzročna zveza med uveljavljanjem novih tehnologij in delom tožnika ni podana, ampak bi šlo kvečjemu za začasno povečan obseg dela pri toženi stranki. Vendar tudi v tem primeru tožnik meni, da ni neposredne zveze med tožnikovim delom za zadovoljevanje naročil v 14 dnevnih rokih naročnikov in njegovim delovnim razmerjem za določen čas. Dejstvo, da je sedaj pri toženi stranki zaposlenih 378 delavcev, na dan prenehanja delovnega razmerja tožnika pa samo 355 delavcev, kaže na to, da ni šlo niti za začasno povečan obseg dela.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo poudarja, da ne gre za istovrstne stroje in za izdelavo enakih proizvodov kot do sedaj ampak za nove modele avtomobilov, za katere tožena stranka ni imela niti znanja niti strojev, in da tožnik ni opravljal ista dela kot drugi delavci, ampak je delal na oddelkih, kjer so se osvajali novi proizvodi in pripravljali za serijsko proizvodnjo. Potrebno je bilo instalirati nove proizvodne linije, namestiti in prilagoditi obstoječe stroje. Ne strinja se s stališčem pritožbe, da pomeni uvajanje novih tehnologij samo takšno delo, ki je povezano s samo uvedbo tehnologije, pri čemer glede na izvedene dokaze tudi ne drži trditev, da tožnik pri svojem delu takšnih opravil dejansko ni opravljal. Navaja še, da tožnik ni delal v serijski proizvodnji, niti ni tega zatrjeval.

Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004 in 52/2007) in na pravilno uporabo materialnega prava. Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobenih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, pri čemer pritožba postopkovnih kršitev ne uveljavlja. Na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče prve stopnje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče v zvezi s pritožbenimi navedbami še dodaja:

Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen na delovnem mestu „upravljalec strojev II“ na podlagi sedmih zaporednih pogodb o zaposlitvi za obdobja od 9. 9. 2005 do 31. 3. 2007. V vseh pogodbah o zaposlitvi je bila kot razlog sklenitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas navedena kadrovska potreba, ki jo narekuje investicija v razvoj novih izdelkov in tehnologij v obdobju 2005-2007.

V skladu z 52. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) se pogodba o zaposlitvi lahko sklene za določen čas le izjemoma in sicer če so podani v tej določbi našteti razlogi. Eden od razlogov je tudi delo, potrebno v času uvajanja novih programov, nove tehnologije ter drugih tehničnih in tehnoloških izboljšav delovnega procesa (11. alineja 1. odstavka 52. člena ZDR). Če je pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena v nasprotju z zakonom ali kolektivno pogodbo ali če ostane delavec na delu tudi po poteku časa, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, se po določbi 54. člena ZDR šteje, da je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas.

Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka v letih 2005 – 2007 uvajala nove proizvode, zaradi česar je bila postavljena nova hala in se je proizvodnja skoraj podvojila. Posledično so bile povečane tudi kadrovske potrebe zaradi uvajanja novih izdelkov, pri čemer je tožnik delal na novih linijah. Celo pritožba sama citira izjavo direktorja tožene stranke, da uvajanje nove tehnologije pri toženi stranki pomeni dobavo novih strojev, zagon stroja in usposabljanje delavcev na teh strojih, pri čemer po ustalitvi proizvodnje potrebujejo manj delavcev. Glede na tako ugotovljeno dejansko stanje je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je ob sklenitvi vsake pogodbe o zaposlitvi za določen čas obstajal razlog za sklenitev časovno omejene pogodbe o zaposlitvi, saj je delo, potrebno v času uvajanja novih programov, eden izmed zakonsko predvidenih razlogov sklenitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas.

Z ugotovitvijo, da je tožnik delal na novih proizvodnih linijah v času njihovega uvajanja, je ugotovljena tudi vzročna zveza med sklenitvijo pogodbe o zaposlitvi za določen čas in samim razlogom uvajanja novih programov, saj se je ravno zaradi tega potrebovalo več delavcev, kot je izpovedal direktor tožene stranke. Poleg tega je potrebo po večjem številu delavcev v času uvajanja novih programov predvidel tudi sam ZDR v 11. alineji 1. odstavka 52. člena.

Pritožba je sama s sabo v nasprotju, ko najprej zatrjuje, da so bili proizvodi enaki in je šlo samo za povečano proizvodnjo, kasneje pa da so bile mere in oblike končnega proizvoda drugačne kot prej. Izvedeni dokazni postopek je pokazal, da je tožena stranka začela s proizvodnjo novih (drugačnih) izdelkov, kar je bilo povezano z razvojem novih tehnologij. Pritožba zato neutemeljeno dvomi v potrebo po sklenitvi tožnikove pogodbe o zaposlitvi iz tega razloga. Dejstvo je, da so bile potrebe po delu v času uvajanja novih izdelkov povečane. Zato to, da je tožnik delal istovrstna dela kot delavci na serijskih linijah, ni pomembno za odločitev. ZDR v 11. alineji 1. odstavka 52. člena tudi ne določa, da je kot razlog za sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas upoštevno le takšno delo, ki je neposredno povezano z uvedbo same tehnologije, ampak kot razlog opredeljuje delo, ki je potrebno v času uvajanja novih programov. To pa je po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje v konkretnem primeru pomenilo tudi tožnikovo delo pri toženi stranki po spornih pogodbah o zaposlitvi.

Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija, in tudi ne tisti, na obstoj katerih mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo v skladu s 353. členom ZPP zavrnilo, ker ni utemeljena, in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Po določbi prvega odstavka 360. člena ZPP mora pritožbeno sodišče v obrazložitvi sodbe presoditi navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, zato se do ostalih pritožbenih navedb ni opredeljevalo.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato pritožbene stroške na podlagi 154. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP krije sam.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.