VDSS sodba in sklep Pdp 313/2007
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2008-04-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

zavod - direktor - razrešitev - vrnitev na funkcijo

Pri razrešitvi s funkcije direktorja zavoda gre za enostranski akt delodajalca. Ker ZZ ne daje podlage za sklepanje, da lahko v primeru nezakonitosti razrešitve sodišče direktorja zavoda vrne na funkcijo in ker bi s tem sodišče poseglo v pristojnost ustanovitelja, da imenuje direktorja, je lahko utemeljen le tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti sklepov o razrešitvi, ne pa tudi tožbeni zahtevek za vrnitev tožnice na funkcijo direktorice tožene stranke.

Pritožbama se delno ugodi, sodba sodišča prve stopnje se razveljavi v 3. in 6. točki izreka  in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožbi zavrneta in se v nerazveljavljenem delu (1., 2., 4. in 5. točka izreka)  potrdita sodba in sklep sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo da sta nezakonita sklep Sveta zavoda tožene stranke z dne 27.2.2006, s katerim je bila tožnica razrešena s funkcije direktorja zavoda (1. točka izreka) in sklep Sveta zavoda tožene stranke z dne 24.2.2006 (pravilno: 24.4.2006), s katerim je bila tožnica predčasno razrešena s funkcije in delovnega mesta direktorice z dne 20.4.2006 (2. točka izreka). Nadalje je kot nezakonito razveljavilo redno odpoved pogodbe o zaposlitvi direktorice zaradi razrešitve s funkcije direktorice iz krivdnih razlogov ter iz razloga nesposobnosti z dne 18.5.2006 (3. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek, da je dolžna tožena stranka tožnici izplačati odpravnino zaradi nezakonite razrešitve v znesku 23.593,42 EUR (5.653.926,00 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27.4.2006 dalje (4. točka izreka). Sodišče je nadalje zavrglo tožbeni zahtevek (pravilno: tožbo) v delu, ki se nanaša na: 1) razveljavitev sklepa Sveta zavoda, s katerim je bil imenovan za v.d. direktorja S.R.; 2) da je dolžna tožena stranka tožnici omogočiti nadaljnje opravljanje funkcije direktorice v roku 8 dni, pod izvršbo; in 3) za ugotovitev, da je tožnica še nadalje v delovnem razmerju pri toženi stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 13.5.2003, kar je tožena stranka dolžna priznati in tožnici omogočiti opravljanje dela po tej pogodbi, v roku 8 dni, pod izvršbo (5. točka izreka). Odločilo je, da je dolžna tožena stranka tožnici povrniti sorazmeren del pravdnih stroškov v znesku 1.177,33 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 8.1.2007 dalje do plačila, v roku 8 dni, da ne bo izvršbe (6. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo sta se pritožili obe pravdni stranki.

Tožeča stranka je predlagala popravo sodbe glede odločitve o stroških postopka, ki jo je sodišče prve stopnje štelo za pritožbo, vložila pa je tudi samostojno pritožbo zoper zavrnilni del sodbe sodišča prve stopnje iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje spremeni tako, da tudi v zavrnilnem delu tožbenemu zahtevku v celoti ugodi in odloči o stroških postopka. Meni, da bi moralo sodišče prve stopnje, v kolikor je ugotovilo nezakonitost sklepov tožene stranke, sklepa tudi razveljaviti. Gre za spor polne jurisdikcije, pri čemer se sklicuje na določbo 39. člena Zakona o zavodih (ZZ), ki določa, da ima zoper sklep o razrešitvi prizadeti pravico zahtevati sodno varstvo, če meni, da je bil kršen za razrešitev določen postopek in da je ta kršitev lahko bistveno vplivala na odločitev ali da niso podani razlogi za razrešitev določenih v 2. odstavku 38. člena tega zakona. Iz določila ni razvidno, da bi bilo sodno varstvo omejeno, da bi bilo mogoče v sodnem sporu zahtevati le ugotovitev nezakonitosti sklepa o razrešitvi, ne pa tudi njegove razveljavitve. Ne soglaša z odločitvijo o zavrženju oziroma zavrnitvi nadaljnjih zahtevkov, ki jih je uveljavljala v zvezi z nezakonito razrešitvijo s funkcije direktorice in sicer zahtevek za razveljavitev sklepa o imenovanju v.d. direktorja S.R., primarni zahtevek, da je dolžna tožena stranka tožnici omogočiti nadaljnje opravljanje funkcije direktorice v roku 8 dni, ter podredni zahtevek, da je dolžna tožnici izplačati odpravnino zaradi nezakonite razrešitve v znesku 5.653.926,00 SIT, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27.4.2006 dalje v roku 8 dni pod izvršbo. Ureditev položaja direktorja javnega zavoda in njegove eventualne razrešitve je specifična in temelji na določilih ZZ, ki ureja razloge in postopek razrešitve in pravico do sodnega varstva (32., 38. in 39. člen ZZ). Po mnenju tožeče stranke je možno nezakonitost odpraviti le na način, da se tožnici omogoči ponovno opravljanje funkcije, kar izhaja iz okoliščine, da je sodno varstvo dopustno le v primeru natančno določenih in omejenih razlogov. Opozarja na določilo Pogodbe o zaposlitvi z dne 13.5.2003, pri čemer iz točke 18. pogodbe izhaja, da vrnitev na funkcijo po ugotoviti nezakonitosti razrešitve ni izključena. V povezavi z nezakonitostjo sklepa o razrešitvi je nezakonit tudi sklep o imenovanju v.d. direktorja. Tožeča stranka vztraja, da so obstajali še drugi razlogi za neveljavnost sklepa o imenovanju v.d.-ja, zlasti pa da je bil za v.d. imenovan predsednik sveta zavoda. V zvezi s pravico do odpravnine opozarja na določbo 17. pogodbe o zaposlitvi z dne 13.5.2003, po kateri sta stranki predvideli različne situacije in nanje vezali pravico do odpravnine. Meni, da bi tožnici pripadala odpravnina vsaj v višini treh plač, v kolikor sodišče že ni ugodilo zahtevku za plačilo šestih plač. Prav tako ne soglaša z zavrženjem zahtevka na priznanje pravic po prejšnji pogodbi z dne 13.5.2003. Sodišče glede zavrnitve tega dela ni navedlo nobenih razlogov, kar je bistvena kršitev po določbi 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Opozarja, da je podala predlog za popravo sodbe z dne 16.2.2007, saj bi moralo sodišče prve stopnje po pravilni odločitvi priznati vse priglašene stroške postopka. Sodišče ni pojasnilo, na kakšni podlagi je bil uspeh tožeče stranke ugotovljen na 50 %, zato vztraja, da je potrebno upoštevati, da je uspela z glavnino zahtevkov, oziroma, da zaenkrat ni uspela le z manjšim delom, glede katerega niso nastali posebni stroški. Opozarja, da je sodišče odmerilo stroške postopka ob upoštevanju vrednosti spora v višini 300 točk po Odvetniški tarifi, namesto v višini 500 točk, tožnici pa tudi ni priznalo nobenih stroškov iz naslova sodnih taks v znesku 491,00 EUR, čeprav so bile tožnici odmerjene. Tožnica  priglaša tudi stroške pritožbe.

Tožena stranka izpodbija 1. 2. in 3. točko izreka sodbe, posledično navedenemu tudi odločitev o stroških postopka v 6. točki izreka iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi tako, da zahtevke zavrne tudi v točkah 1.,2. in 3. izreka ter točko 6. spremeni tako, da tožbeni zahtevek glede tega zavrne kot neutemeljen. V obširni pritožbi navaja, da tožena stranka ni sprejela nobenega sklepa z dne 27.2.2006, temveč kvečjemu 24.2.2006, ki pa ga je razumeti le tako, da je šlo šele za uvedbo postopka razrešitve, ne pa dejansko tudi za razrešitev. Pri tem navaja, da vpis v sodni register, na podlagi katerega je bila tožnica razrešena 27.2.2006, ni konstitutiven, temveč je lahko konstitutiven le sklep o razrešitvi, ki pa je bil po njenem mnenju sprejet šele 24.4.2006, po postopku, kot je to predvideno v statutu tožene stranke ter zakonu o zavodih. Ne strinja se tudi z odločitvijo glede redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Meni, da je odločitev napačna, saj so obstajali razlogi za zakonito odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 18.5.2006.

V skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/2007, ZPP-UPB3; v nadaljevanju: ZPP), v povezavi s 366. členom ZPP, je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo in sklep v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče  prve stopnje sicer ni bistveno kršilo določb postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje, le deloma je zmotno uporabilo materialno pravo.

Pravilno je pravno stališče sodišča prve stopnje, da določila Zakona o zavodih (Uradni list RS-stari, št. 12/1991, s spremembami; v nadaljevanju: ZZ) ne dajejo podlage za vrnitev predčasno razrešene direktorice na funkcijo. ZZ v 38. členu določa, da je direktor lahko razrešen pred potekom časa, za katerega je imenovan (1. odstavek 38. člena ZZ), pristojni organ pa je dolžan razrešiti direktorja: - če direktor sam zahteva razrešitev, - če nastane kateri od razlogov, ko po predpisih o delovnih razmerjih preneha delovno razmerje po samem zakonu, - če direktor pri svojem delu ne ravna po predpisih in splošnih aktih zavoda ali neutemeljeno ne izvršuje sklepov organov zavoda ali ravna v nasprotju z njimi, - če direktor s svojim nevestnim ali nepravilnim delom povzroči zavodu večjo škodo ali če zanemarja ali malomarno opravlja svoje dolžnosti, tako da nastanejo ali bi lahko nastale hujše motnje pri opravljanju dejavnosti zavoda (2. odstavek 38. člena ZZ). Nadalje 3. odstavek 38. člena ZZ določa, da mora pristojni organ pred sprejemom sklepa o razrešitvi seznaniti direktorja z razlogi za razrešitev in mu dati možnost, da se o njih izjavi. Po določilu 39. člena ZZ ima prizadeti zoper sklep o razrešitvi pravico zahtevati sodno varstvo, če meni, da je bil kršen za razrešitev določeni postopek in da je ta kršitev lahko bistveno vplivala na odločitev ali da niso podani razlogi za razrešitev, določeni v drugem odstavku 38. člena tega zakona.

Pri razrešitvi s funkcije gre za enostranski akt tožene stranke, ki temelji na določilu 1. odstavka 32. člena ZZ, po katerem direktorja imenuje in razrešuje ustanovitelj, če ni z zakonom ali aktom o ustanovitvi za to pooblaščen svet zavoda. Kadar je za imenovanje in razrešitev direktorja javnega zavoda pooblaščen svet zavoda, daje k imenovanju in razrešitvi soglasje ustanovitelj, če z zakonom ni drugače določeno (2. odstavek 32. člena ZZ). Ker zgoraj citirana določila 38. člena ZZ ne dajejo podlage za sklepanje, da lahko v primeru nezakonitosti razrešitve sodišče vrne direktorja na funkcijo, ter tako poseže v pristojnost ustanovitelja po 32. členu ZZ, v obravnavanem primeru pa takšno upravičenje tudi ne izhaja iz določb Statuta tožene stranke (priloga A7) in Pogodbe o zaposlitvi direktorice z dne 13.5.2003 (priloga A2), je sodišče prve stopnje utemeljeno ugotovilo le nezakonitost sklepov  sveta tožene stranke z dne 27.2.2006 in 24.4.2006, ni pa ju tudi razveljavilo. V zvezi s pravico do vrnitve na funkcijo, kot naj bi bila opredeljena v določilu 4. odstavka XVIII. točke Pogodbe o zaposlitvi, ki določa, da če se ob razveljavitvi razrešitve in vrnitvi v delovno razmerje direktorica odloči, da ne bo nadaljevala z mandatom direktorice, ima pravico do razporeditve na drugo delovno mesto in do odpravnine v višini trikratnika zadnje izplačane mesečne bruto osnovne plače po tej pogodbi, je potrebno dodati, da je tožnica s toženo stranko po razrešitvi podpisala novo pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto samostojne svetovalke z dne 17.6.2006 (priloga B90), zato ni nastopil pravni položaj, ko bi se tožnica vrnila v delovno razmerje (ki sploh ni prenehalo). Zato pogodba o zaposlitvi ne daje pravne podlage za vrnitev na funkcijo.

Ker torej ni bilo pravne podlage za vrnitev tožnice na funkcijo direktorice tožene stranke, je sodišče prve stopnje pravilno postopalo, ko je v izreku sodbe le ugotovilo nezakonitost obeh sklepov tožene stranke o razrešitvi, ni pa ju tudi razveljavilo. Zaradi navedenega je bila pritožba tožnice v tem obsegu neutemeljena in jo je bilo potrebno zavrniti po določilih 353. člena ZPP.

Glede na zgoraj zavzeto stališče, da se tožnica ni mogla vrniti na funkcijo direktorice, ter da je s toženo stranko podpisala novo pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto samostojne svetovalke, delovno razmerje pa je sklenila za nedoločen čas od dneva izteka odpovednega roka po redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 18.5.2006, je v sodnem postopku neutemeljeno zahtevala razveljavitev sklepa Sveta zavoda, s katerim je bil imenovan za v.d. direktorja tožene stranke S.R., nadaljnje opravljanje funkcije direktorice in ugotovitev, da je tožnica še nadalje v delovnem razmerju pri toženi stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 13.5.2003. Tovrstne tožbene zahtevke bi moralo sodišče prve stopnje zavrniti kot neutemeljene. Ker pa sodišče druge stopnje v skladu s 359. členom ZPP, v povezavi s 366. člena ZPP, ne sme spremeniti sklepa v škodo stranke, ki se je pritožila, če se je pritožila samo ona (tožena stranka se zoper zavrženje izrecno ne pritožuje), bi sprememba sklepa o zavrženju tožbe (ki ni meritorna odločitev) predstavljala odločitev  v škodo tožnice, kar pa ni dopustno. Zato pritožbeno sodišče v navedeno odločitev ni poseglo, oziroma je v skladu s 1. točko 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Nadalje je neutemeljena pritožba v delu, ki se nanaša na zavrnitev zahtevka za plačilo odpravnine zaradi nezakonite razrešitve v znesku 23.593,42 EUR. Iz Pogodbe o zaposlitvi namreč izhaja (4. odstavek XVIII. točke), da če se v ustreznem postopku kasneje ugotovi, da je bila tožnica nezakonito razrešena, ima v primeru prenehanja delovnega razmerja pravico do odpravnine v znesku šestkratnika zadnje izplačane mesečne bruto osnovne plače po tej pogodbi, razen če svet zavoda sklene,da se razrešitev razveljavi in direktorica ponovno nastopi svojo funkcijo. Če pa se ob razveljavitvi razrešitve in vrnitvi v delovno razmerje direktorica odloči, da ne bo nadaljevala z mandatom direktorice, ima pravico do razporeditve na drugo ustrezno delo in do odpravnine v višine trikratnika zadnje izplačane mesečne bruto osnovne plače po tej pogodbi. Ker, kot je bilo navedeno zgoraj, v obravnavanem primeru sploh ni prišlo do prenehanja delovnega razmerja tožnice, ni izpolnjen dejanski stan za priznanje odpravnine zaradi nezakonite razrešitve, niti v višini šestkratnika, niti trikratnika zadnje mesečne bruto osnovne plače tožnice. Posledično je bilo potrebno pritožbo tožnice  tudi v tem delu zavrniti, v skladu z določili 353. člena ZPP.

Po izvedenih dokazih je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da svet tožene stranke pri razrešitvi direktorice dne 23.2.2006 ni ravnal v skladu z določilom 3. odstavka 38. člena ZZ, po katerem mora pristojni organ pred sprejemom sklepa o razrešitvi seznaniti direktorja z razlogi za razrešitev in mu dati možnost, da se o njih izjavi. Razrešitev direktorice je bila po ugotovitvah sodišča prve stopnje, kar med strankama ni bilo sporno, kot (dodatna) točka dnevnega reda uvrščena na dnevni red 23. seje sveta šele na sami seji dne 23.2.2006 (zapisnik sveta z dne 23.2.2006 - priloga A11), ne da bi bila tožnici pred tem dana možnost, izjaviti se o razlogih za razrešitev. Pri tem je sodišče prve stopnje povsem sprejemljivo zaključilo, da pisni predlog J.P. z dne 6.1.2006 za razrešitev direktorice, o katerem naj bi se razpravljalo že na prejšnjih sejah sveta, ne more zadoščati za ugotovitev, da je bilo tožnici omogočeno, da se izjavi o razlogih za njeno razrešitev. Ker je bila tožnici onemogočena obramba, že ta ugotovitev sodišča prve stopnje zadošča za ugotovitev, da je bila razrešitev nezakonita, ne da bi se bilo sodišču prve stopnje potrebno spuščati v vsebinsko presojo kršitev oziroma nepravilnosti, ki naj bi bile razlog za razrešitev. Ker niti iz zapisnika sveta, niti iz obvestila tožnici, ki ga je mogoče obravnavati kot pisni odpravek sklepa o razrešitvi z dne 27.2.2006 (priloga A3), niso razvidni razlogi za razrešitev, je nadalje pravilno sklepanje sodišča prve stopnje, da je sklep nezakonit tudi iz razloga, ker ni obrazložen. Tožnici je bil posredovan le dopis oziroma pisni odpravek sklepa o njeni razrešitvi, datiran z dne 27.2.2006, zato je ne glede na dejstvo, da je svet o razrešitvi odločal na 23. seji dne 23.2.2006,  s tožbo utemeljeno zahtevala ugotovitev nezakonitosti sklepa z dne 27.2.2006, saj gre dejansko za isti sklep sveta.

Na podlagi sklepa z dne 23.2.2006 oziroma 27.2.2006 (pisni odpravek sklepa), je bila tožnica nesporno razrešena s funkcije direktorice. To izhaja iz same formulacije sklepa, po pridobitvi soglasij ustanoviteljev pa je sledila primopredaja poslov in ustrezen vpis v sodnem registru. Ker je bil navsezadnje na seji sveta dne 23.2.2006 imenovan v.d. direktorja tožene stranke, ne more biti prav nobenega dvoma, da je bila tožnica razrešena na seji sveta dne 23.2.2006. Zato so v celoti protispisne in nelogične trditve tožene stranke, da je ta sklep predstavljal šele uvedbo postopka za razrešitev, ki naj bi bila finalna šele na podlagi 25. seje sveta z dne 20.4.2006 (zapisnik - priloga B16) oziroma pisnega odpravka sklepa z dne z dne 24.4.2006 (priloga A22). Posledično je sklep o razrešitvi z dne 24.4.2006 nezakonit iz razloga, ker se je nanašal na razrešitev tožnice s funkcije direktorice, čeprav je le-ta že bila razrešena.

Pritožba tožene stranke zoper odločitev sodišča prve stopnje v 1. in 2. točki izreka, torej zoper ugotovitev nezakonitosti obeh sklepov sveta tožene stranke o tožničini razrešitvi s funkcije direktorice, ni bila utemeljena in jo je bilo potrebno na podlagi določil 353. člena ZPP zavrniti.

Pritožba tožene stranke pa je utemeljena v delu, v katerem se nanaša na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi direktorice zaradi razrešitve s funkcije iz krivdnih razlogov ter iz razloga nesposobnosti z dne 18.5.2006. Svojo odločitev je sodišče prve stopnje oprlo na (sicer pravilno) ugotovitev, da je bila razrešitev tožnice nezakonita in neobrazložena, iz tega pa je izvajalo napačen zaključek, da je posledično nezakonita tudi odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je namreč izvedla postopek redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po določilih ZDR, zato bi se moralo sodišče prve stopnje pri presoji zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi opredeliti tako do formalnih kot vsebinskih pogojev za zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po določilih ZDR. Izpodbijana sodba nima razlogov o tem, ali je bila odpoved podana v subjektivnem in objektivnem roku po 5. odstavku 88. člena ZDR, oziroma ali je pravilno izvedla postopek odpovedi pogodbe o zaposlitvi, niti ali obstaja krivdni razlog oziroma razlog nesposobnosti po 2. in 3. alineji 1. odstavka 88. člena ZDR, čeprav je tožena stranka te razloge navedla v obvestilu o nameravani odpovedi pogodbe o zaposlitvi (priloga A5 v pridruženem spisu opr. št.  Pd 229/2006) in v sami redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi (priloga A6). Zaradi navedenega je v tem delu ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, odločitev sodišča prve stopnje pa najmanj preuranjena. Zato je bilo potrebno v tem delu pritožbi tožene stranke ugoditi, izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo v tem obsegu vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje, v skladu z določili 355. člena ZPP.

Ugotoviti je, da je v obravnavanem primeru tožena stranka tožnici podala redno odpoved iz krivdnega razloga in iz razloga nesposobnosti. Prav tako iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožnica podpisala novo pogodbo o zaposlitvi, ki je tudi ni izpodbijala. Vendar po oceni pritožbenega sodišča ni podan pravni položaj po 3. odstavku 90. člena ZDR, ko bi sodišče, v posledici sklenjene nove pogodbe o zaposlitvi, presojalo le utemeljenost odpovednega razloga (takšno stališče je bilo npr. zavzeto v sodbi Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 232/2006 z dne 21.11.2006), pač pa je predmet sodne presoje odpoved v celoti, saj je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana tudi iz krivdnega razloga, kar izključuje uporabo določila 3. odstavka 90. člena ZDR. Vendar pa je, glede na sklenjeno novo pogodbo o zaposlitvi, lahko tožnica tudi v primeru uspeha z zahtevkom na razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, upravičena do pravic po prejšnji pogodbi o zaposlitvi le do sklenitve nove pogodbe.

Posledično, ker je pritožbeno sodišče delno razveljavilo izpodbijano sodbo, je bilo potrebno razveljaviti tudi odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka, v skladu z določili  4. odstavka 165. člena ZPP, v povezavi s 154. členom ZPP.

V zvezi z odločitvijo o stroških postopka se pritožbeno sodišče strinja s tožnico, da sodišče prve stopnje, glede na vse uveljavljane tožbene zahtevke, ni pravilno določilo vrednosti storitev po določilih Odvetniške tarife (Uradni list RS; št. 67/03; v nadaljevanju: OT). Po določilih OT je vrednost storitve določena s številom točk. Če stranka uveljavlja več zahtevkov, je vrednost storitve vsota vrednosti posamezne storitve. Ker je v obravnavani zadevi tožnica uveljavljala zahtevke za razveljavitev sklepov o razrešitvi direktorja, razveljavitev sklepa o imenovanju vršilca dolžnosti tožene stranke in nadaljnje opravljanja funkcije direktorice (pcto. takratnih 2.400.000,00 SIT oziroma 10.015,02 EUR - 500 točk po OT), razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in posledično zahtevek za ugotovitev, da je tožnica še nadalje v delovnem razmerju pri toženi stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 13.5.2003 (300 točk po OT) in plačilo odpravnine v znesku 23.593,42 EUR (600 točk po OT), česar sodišče prve stopnje pri skupni vrednosti storitve ni upoštevalo, saj je skupno vrednost ocenilo na 300 točk po OT, je v tem delu zmotno uporabilo materialno pravo.

Ko bo sodišče prve stopnje ponovno odločilo o tožbenem zahtevku, bo moralo stroške postopka odmeriti glede na vrednost vseh posameznih storitev, pri tem pa glede razveljavitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi upoštevati določilo 5. odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 2/2004 in 10/2004, v nadaljevanju ZDSS-1), po katerem krije delodajalec svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, razen če je delavec z vložitvijo tožbe ali z ravnanjem v postopku zlorabljal procesne pravice, kar pa v obravnavani zadevi ni izkazano.

Zaradi vsega obrazloženega je bilo potrebno pritožbama obeh strank zoper odločitev o stroških postopka ugoditi in izpodbijano sodbo v tem delu razveljaviti.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določilu tretjega odstavka 165. člena ZPP.

V skladu z prvim odstavkom 30. člena ZDSS-1 pritožbeno sodišče zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali bistvene kršitve določb postopka sicer ne sme razveljaviti izpodbijane sodbe, če je nepravilnost mogoče popraviti z dopolnjeno ali ponovljeno izvedbo dokazov, oziroma izvedbo drugih procesnih dejanj na obravnavi pred sodiščem druge stopnje. Ker pa je v obravnavani zadevi ostalo povsem neugotovljeno dejansko stanje glede zakonitosti podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je bilo potrebno izpodbijano sodbo v tem delu razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj ni namen citirane določbe prvega odstavka 30. člena ZDSS-1, da pritožbeno sodišče prevzema vlogo prvostopnega sodišča ter samo izvede celotni dokazni postopek.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.