VDS sodba Pdp 1700/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-09-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina - trajni presežek - delovnopravna kontinuiteta - prenehanje delovnega razmerja v stečaju - prodaja pravne osebe v stečaju

Delovnopravna kontinuiteta je po določbah samega zakona s stečajem pretrgana. Zato ob prenehanju delovnega razmerja pri odmeri odpravnine po 36f. čl. ZDR ni mogoče upoštevati tudi delovne dobe, ki jo je tožnica dosegla pred letom 1992, ko ji je prenehalo delovno razmerje  zaradi stečaja. Na kontinuiteto delovnega razmerja nima vpliva dejstvo, da je tožeča stranka po začetku stečaja sklenila delovno razmerje s stečajnim upraviteljem in tudi ne dejstvo, da je bila kasneje družba v stečaju, v kateri je tožeča stranka delala na podlagi pogodbe s stečajnim upraviteljem, prodana.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se tožbeni zahtevek zavrne.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti 46.092,00 SIT stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje, v roku 8 dni pod izvršbo.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti pritožbene stroške v znesku 56.460,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje te sodbe dalje, v roku 8 dni pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo spremenilo sklep tožene stranke z dne 20.12.2002 v 6. točki tako, da se glasi, da ima delavka pravico do odpravnine v višini devetih osnovnih plač za pretekli mesec, povečanih za dodatek za delovno dobo, oziroma povprečnih plač v zadnjih treh mesecih dela, če je to zanjo ugodneje, ki ji bo izplačano ob izplačilu zadnjega nadomestila plače. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 78.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe

dalje do plačila, v 8-ih dneh pod izvršbo.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zavrne in ji naloži plačilo stroškov postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila oziroma podredno, da sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje. Ne strinja se z odločitvijo sodišča prve stopnje, da se pri izračunu odpravnine tožeči stranki upošteva delovna doba, dosežena pred 25.2.1992, ko ji je delovno razmerje pri I. P. d.o.o. prenehalo zaradi začetka stečajnega postopka. Dejstvo, da je bil stečajni dolžnik I. P. d.o.o. prodan kot pravna oseba v stečaju ne spremeni dejstva, da družba po prodaji v stečaju ni pravni naslednik delodajalca pred stečajem. Kontinuiteta delovnega delovnega razmerja je bila v takih primerih celo izrecno izključena z določilom zadnjega odstavka 130. člena takrat veljavnega Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL - Ur. l. SFRJ, št. 84/89). Dejstvo, ki ga je ugotovilo sodišče, da v delovni knjižici tožeče stranke od 1.1.1985 dalje ni nobenega vpisa, ni eden od pokazateljev, da je sedanja tožena stranka pravni prednik TOZD-a P.. V nasprotju z zakonom je stališče sodišča, da do prekinitve delovnega razmerja ni prišlo zaradi tega, ker je tožnica nadaljevala delo pri delodajalcu v stečaju. Nepravilno je tudi stališče sodišča, da gre za delovnopravno kontinuiteto in da formalnopravno nasledstvo družbe ni pomembno.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/2004). Na

podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, ki jih pavšalno očita pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, da je pravilno ugotovilo dejansko stanje, da pa na ugotovljeno dejansko stanje ni pravilno uporabilo materialnega prava.

Pravilno opozarja pritožba, da v primeru stečaja ni mogoče govoriti o delovnopravni kontinuiteti. Tožeča stranka je v letu 1992 delala v družbi I. P. d.o.o., kjer ji je delovno razmerje prenehalo na podlagi zakona zaradi začetka stečajnega postopka dne 25.2.1992. V tistem času je veljal Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji iz leta 1989 (ZPPSL/89 - Ur. l. SFRJ, št. 84/89, ki se je v Republiki Sloveniji uporabljal kot republiški predpis), ki je v 1. odstavku 93. člena določal, da z dnem začetka stečajnega postopka prenehajo delovna razmerja dolžnikovih delavcev. To torej pomeni, da je šlo za ex lege prenehanje delovnega razmerja, ne glede na voljo delavca in delodajalca. Torej je tožeči stranki delovno razmerje pri družbi v stečaju prenehalo ne glede na to ali je bilo to prenehanje vpisano tudi v delovno knjižico. Zato vpisi v delovno knjižico niso za rešitev tega spora relevantni. Prav tako na kontinuiteto delovnega razmerja nima vpliva dejstvo, da je tožeča stranka po začetku stečaja sklenila delovno razmerje s stečajnim upraviteljem in tudi ne dejstvo, da je bila kasneje družba v stečaju, v kateri je tožeča stranka delala na podlagi pogodbe s stečajnim upraviteljem, prodana kot pravna oseba v skladu s takrat veljavnim 129. členom ZPPSL/89. Po določbi 130. člena ZPPSL/89 namreč za terjatve, ki so nastale do ustavitve stečajnega postopka, ne dolžnik, to je prodana oseba v stečaju, ne njegov kupec, nista odgovorna upnikom. Po izrecni določbi 6. odstavka 130. člena odločbe o prenehanju delovnega razmerja delavcev ostanejo v veljavi. Tako je iz navedenih določb mogoče nedvoumno zaključiti, da je delovnopravna kontinuiteta po določbah samega zakona s stečajem pretrgana. Zato ob prenehanju delovnega razmerja pri sedanji toženi stranki ni mogoče šteti pri odmeri odpravnine po 36. f členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 14/90 in naslednji) tudi delovno dobo, ki jo je tožnica dosegla pred letom 1992, ko ji je prenehalo delovno razmerje zaradi stečaja. Tako pravno stališče izhaja tudi sodbe Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 133/2001, z dne 25.4.2002.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo, za kar je imelo podlago v določbi 4. točke 358. člena ZPP. Pri tem je spremenilo tudi odločitev o stroških postopka in sicer je sklenilo, da je tožeča stranka dolžna tožni stranki povrniti stroške postopka odmerjene v skladu z Odvetniško tarifo glede na vrednost spora, pri čemer je upoštevalo, da je vrednost spora 200 točk. Priznalo je stroške odgovora na tožbo, pristop na obravnavo dne 12.6.2003, 20 % DDV, 2 % za administrativne stroške in 5.700,00 SIT sodnih taks.

Pritožbeno sodišče je, glede na to, da je tožena stranka s pritožbo uspela, sklenilo, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti njene pritožbene stroške, ki jih je odmerilo v skladu z Odvetniško tarifo v višini 250 odvetniških točk, čemur je potrebno prišteti 20 % DDV in 2 % zaznamovanih administrativnih stroškov ter stroške sodnih taks v višini 22.800,00 SIT tako, da znašajo skupaj potrebni stroški za pritožbo 56.460,00 SIT. Za odločitev o stroških postopka je imelo pritožbeno sodišče podlago v določbi 3. odstavka 165. člena ZPP.

ZDR (1990) člen 36, 36f. ZPPSL (1989) člen 93, 93/1, 129, 130.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.