VDS sodba Pdp 1461/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-07-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved delovnega razmerja - preklic odpovedi - reparacijski zahtevek - dolžnost zmanjševanja škode

Oškodovanec je navkljub nezakonitem ravnanju nasprotne stranke dolžan sam poskrbeti, da je škoda čim manjša. Delavčev reparacijski zahtevek je utemeljen le od dneva prenehanja delovnega razmerja pa do dneva prejema poziva na delo s strani delodajalca.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno spremeni v 2. in 4. odst. izreka tako, da se na koncu izrekov doda besedilo: "do plačila".

V ostalem se pritožbi zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v nespremenjenem delu.

Tožnik krije sam svoje pritožbene stroške.

Delovno sodišče je z izpodbijano sodbo razsodilo, da se ugotovi nezakonitost odpovedi pogodb o zaposlitvi toženca tožniku z dne 20.2.2003, z dne 24.2.2003 in z dne 26.3.2003 in da delovno razmerje tožnika s tožencem ni prenehalo, ampak še traja (1. odst. izreka sodbe); toženec je dolžan tožnika pozvati nazaj na delo in mu za čas od 20.2.2003 do 15.3.2003 plačati odškodnino v višini plače, ki bi jo tožnik prejel, če bi v tem času delal, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.4.2003 dalje, v roku 8 dni pod izvršbo (2. odst. izreka sodbe); zavrnilo pa je zahtevek v delu, ki se nanaša na plačilo plače, ki bi jo tožnik prejel, če bi delal od 15.3.2003 dalje (3. odst. izreka sodbe); obenem pa sklenilo, da je toženec dolžan tožniku povrniti njegove stroške postopka v višini 63.600,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9.7.2003 dalje, v roku 8 dni pod izvršbo (4. odst. izreka sodbe). Zoper 2. odst. in 4. odst. izreka sodbe se pritožuje tožena stranka in sicer v delu, kjer se toženi stranki nalaga dolžnost plačila odškodnine v višini plače od 20.2.2003 z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.4.2003 dalje ter v delu 4. odst. izreka sodbe, kjer se toženi stranki nalaga zamudne obresti od 9.7.2003 dalje in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po členu 338. ZPP s predlogom, da pritožbeno sodišče ugodi njeni pritožbi ter sodbo v izpodbijanem delu spremeni. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje s citirano sodbo naložilo toženi stranki, da tožnika pozove nazaj na delo. Temu tožena stranka ne nasprotuje. Ne strinja pa se tožena stranka z naloženo ji dolžnostjo plačila tožeči stranki odškodnino v višini plače za čas od 20.2.2003 do 15.3.2003. Sodišče prve stopnje je spregledalo vsebino plačilnih list, ki jih je tožena stranka vložila v spis kot dokaz o izplačilu plače tožniku. Iz izplačilne liste z dne 19.3.2003 izhaja, da je tožniku za mesec februar izplačana plača za 160 ur dela in mu zato ne pripada nobeno (dodatno) izplačilo ali celotna plača. Sodba sodišča prve stopnje v tem delu je napačna, brez pravne in dejanske podlage. V mesecu marcu je bilo tožniku izplačano manj, in sicer mu je bila plača obračunana v višini 50%, kar pa bo tožena stranka sanirala in mu izplačala razliko do polne plače za čas od 1.3. do 15.3.2003. Zato se ne pobija sodba glede plačila plače za mesec marec. Tožena stranka izpodbija predmetno sodbo tudi v delu, kjer se ji nalagajo v plačilo zamudne obresti, v 2. in 4. odst. izreka sodbe in to glede teka zamudnih obresti, ker meni, da bi moral biti tek zamudnih obresti omejen z besedo "do plačila", ne pa kot izhaja iz sodbe "od ... dalje". Zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe in zoper sklep o stroških se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po določbi 338. člena ZPP s predlogom, da pritožbeno sodišče ugodi njegovi pritožbi in izpodbijano sodbo v izpodbijanem delu tako spremeni, da ugodi v celoti njegovemu zahtevku. V pritožbi navaja, da so pravno pravilna naziranja izpodbijane sodbe glede pravnega učinka vseh odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jih je toženec poslal tožniku. Popolnoma je utemeljeno stališče sodišča prve stopnje, ko navaja, da verjame tožniku, da po vseh teh odpovedih ni bil več na jasnem kaj velja in kaj ne velja. Prav tako je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da preklic odpovedi z dne 14.3.2003 nima pravnega učinka na že dano odpoved in na ponovno vzpostavitev pogodbe o zaposlitvi. Zavrnitev tožnikovega reparacijskega zahtevka od 16.3.2000 dalje ni v skladu s pravilnimi ugotovitvami sodišča prve stopnje glede odpovedi pogodbe in preklica odpovedi. Tožniku je bilo dne 20.2.2003 prepovedano nadaljnje delo v podjetju toženca, nakar mu je istega dne s telegramom bila dana odpoved pogodbe o zaposlitvi, nato je sledila še odpoved z dne 24.2.2003. Preklic z dne 14.3.2003 pa omenja le odpoved z dne 24.2.2003. S tem preklicem je tožena stranka na nezakonit način, kot to ugotavlja sodišče prve stopnje, hotela oživiti že odpovedano pogodbo. Če bi tožnik na podlagi tega preklica nastopil delo, bi stopil v razmerje, ki ne bi bilo utemeljeno po zakonu, kot to ugotavlja tudi sodba sodišča prve stopnje, brž, ko bi potekel rok za vložitev tožbe, bi lahko tožena stranka prepovedala tožniku nadaljnje delo z utemeljitvijo, da nima pogodbe o zaposlitvi, saj je le-ta bila odpovedana tako v telegramu, kot pisno, nova pogodba pa ni bila sklenjena in zato tožnikovo razmerje nezakonito. Iz tega jasno sledi, da je tožena stranka s preklicem z dne 13.3.2003 zahtevala od tožnika vzpostavitev nezakonitega stanja, ki bi bilo v celoti v škodo tožniku. To nezakonito stanje bi trajalo le do poteka rokov, v katerih bi lahko tožnik uveljavil svoje zahtevke na sodišču, potem pa bi tožniku prepovedali delo. Drži trditev v izpodbijani sodbi, da je tisti, ki trpi škodo, dolžan storiti vse, kar je v njegovih močeh, da škodo omili ali prepreči. Tako je navedeno v zakonu in je taka tudi sodna praksa. Oškodovanec pa ni dolžan v takem primeru delati v svojo škodo. V tožnikovo škodo pa bi bilo, če privoli, da se nastala sporna situacija reši tako, da tožnik začne delati, kot da se ni nič zgodilo in umakne svojo tožbo zoper odpoved pogodbe o zaposlitvi ter tako da možnost toženi stranki, da takoj zatem izjavi, da njegovo delo pri njej ne temelji na sklenjeni pogodbi. Poleg tega je tudi nepravilna odločitev o stroških postopka. Res je bil del zahtevka zavrnjen, toda nobeni stroški niso nastali zaradi tega zahtevka. Vsi stroški so nastali zato, ker je tožena stranka dokazovala svoja napačna pravna stališča, saj je trdila, da je bila pogodba sklenjena za določen čas in da tožnik ni prišel na zaslišanje. Zato je tožniku priznati vse njegove stroške tudi v primeru, če se potrdi zavrnilni del sodbe. Pritožba tožene stranke je delno utemeljena, tožnikova pritožba pa ni utemeljena. Pritožbeno sodišče je ob preizkusu izpodbijane sodbe v mejah razlogov, iz katerih se sme sodba izpodbijati, ugotovilo, da je pritožba tožene stranke delno utemeljena. Namreč ugotovilo je, da je potrebno spremeniti izpodbijano sodbo v 2. in 4. odst. izreka le tako, da se na koncu izrekov doda besedilo: "do plačila". Namreč ta sprememba je utemeljena glede na tek zakonskih zamudnih obresti, predvsem pa, do kdaj ta tek traja. V ostalem delu pa pritožba tožene stranke ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je pravno pravilno ter utemeljeno razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku za čas od 20.2.2003 do 15.3.2003 plačati odškodnino v višini plače, ki bi jo tožnik prejel, če bi v tem času delal, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.4.2003 dalje. Namreč v spisu resnično obstoja kot dokaz plačilni list za mesec februar, vendar ta plačila lista še ne izkazuje, da bi tožena stranka tožniku tudi plačala njegovo plačo za omenjeni mesec. V primeru, da je tožena stranka tožniku plačala za mesec februar 2003 plačo, bo to lahko uveljavila v izvršilnem postopku, če bo potrebno. Za mesec marec pa se je tudi sama zavezala, da bo ta del plače tudi tožniku izplačala. Vse to potrjuje pravilno razsodba sodišča prve stopnje, češ da je tožena stranka dolžna tožniku plačati plačo za meseca februar in marec 2003. Pritožba tožene stranke je delno utemeljena v 2. in 4. odstavku izreka glede teka zakonskih zamudnih obresti, zato je pritožbeno sodišče na podlagi 4. točke 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo v 2. in 4. odst. izreka sodbe, kot to izhaja iz izreka te sodbe. Tožnikova pritožba pa ni utemeljena. Namreč glede reparacijskega dela zahtevka je pravno pomembno dejstvo, da je tožena stranka ob preklicu odpovedi tožnika vendarle pozvala nazaj na delo in mu naročila, da s seboj prinese delovno knjižico, očitno z namenom ponovne vzpostavitve delovnega razmerja. Zaradi tega je sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo toženi stranki in P., da je bil namen tožene stranke, da tožnik ponovno začne z delom. Če bi se tožnik zglasil na delo in pričel delati, zaradi tega v svojih pravicah v postopku pred sodiščem prve stopnje ne bi bil prikrajšan. Razen tega pa bi za opravljeno delo prejel plačilo in mu škoda, ki se kaže v izpadli plači, ne bi nastajala. Sodna praksa pa je tudi že doslej štela, da je oškodovanec navkljub nezakonitemu ravnanju nasprotne stranke, dolžan tudi sam poskrbeti za to, da je škoda čim manjša. Zaradi tega je sodišče prve stopnje pravno pravilno presodilo, da je tožnikov reparacijski zahtevek utemeljen le od dneva prenehanja delovnega razmerja pa do prejema poziva na delo. Iz povratnice je ugotovilo, da je to bilo 15.3.2003. Od tega dne dalje pa ni njegov zahtevek utemeljen in ga je v tem delu sodišče prve stopnje pravno utemeljeno zavrnilo in s tako odločitvijo ter s tako obrazložitvijo soglaša pritožbeno sodišče. Iz teh razlogov zaključuje pritožbeno sodišče, da niso tožnikove pritožbene navedbe utemeljene, češ da ne bi smel priti na delo in da bi s tem delal škodo sam sebi. Tožnik bi prišel na delo k toženi stranki, zahteval od nje novo pogodbo o zaposlitvi pred nastopom dela in s tem ne bi sebi povzročil nobene škode, ampak bi s tem le zmanjšal škodo, ki mu je nastala zaradi nezakonitega ravnanja tožene stranke. Zato ugotavlja pritožbeno sodišče, da je izpodbijana sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu materialnopravno pravilna in zakonita, saj je sodišče prve stopnje tudi pravilno odmerilo stroške postopka in s tako obrazložitvijo soglaša pritožbeno sodišče. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče delno ugodilo pritožbi tožene stranke, zavrnilo pa je tožnikovo pritožbo, obenem pa sklenilo, da tožnik krije sam svoje pritožbene stroške, ker ni uspel s pritožbo (1. odst. 154. člena ZPP, v zvezi s 1. odst. 165. člena ZPP), kot to izhaja iz izreka te sodbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.