VDSS sodba Pdp 1290/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-03-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - odpravnina - odpoved pravici

Čeprav je v dokončnem sklepu o prenehanju delovnega razmerja kot trajno presežnem delavcu določena pravica do odpravnine in njena višina, delavec do odpravnine ni upravičen, če se je tej pravici pisno odpovedal že pred izdajo sklepa o prenehanju delovnega razmerja. Če je bil tak delavec določeno obdobje prijavljen na zavodu kot brezposelna oseba, mu ne gre niti odpravnina ob upokojitvi, saj se je upokojil potem, ko je bil določeno obdobje prijavljen na zavodu.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se glasi:

"Zahtevek tožnice, da ji je tožena stranka dolžna izplačati razliko odpravnine kot trajno presežni delavki v znesku 1.030.680,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska 1.145.200,00 SIT od 15.6.1998 do 19.10.1998 in od zneska 1.030.680,00 SIT od 20.10.1998 dalje do plačila ter da ji je tožena stranka dolžna povrniti stroške postopka skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva odločitve sodišča prve stopnje dalje do plačila, se zavrne.

Tožeča stranka nosi sama svoje stroške postopka.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka na prvi stopnji v znesku 83.300,00 SIT, vse v 8 dneh, da ne bo izvršbe."

Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki stroške pritožbenega postopka v znesku 59.500,00 SIT v 8 dneh pod izvršbo. Stroške odgovora na pritožbo pa trpi sama.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo zahtevku tožnice in razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožnici razliko v odpravnini 1.030.680,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 15.6.1998 dalje do plačila ter zakonite zamudne obresti od zneska 114.520,00 SIT za čas od 15.6.1998 do 19.10.1998 ter ji povrniti stroške postopka v višini 226.363,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se pritožuje tožena stranka iz razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, pri čemer predstavljajo pritožbeni stroški nadaljnje stroške postopka. Po mnenju pritožnika je sodišče prve stopnje zmotno zaključilo, da izjava odpovedi odpravnine, ki jo je podpisala tožnica, ne predstavlja odpovedi tej pravici, ampak zgolj anketo. Ni dvoma, da se je tožnica zavedala, kaj podpisuje in kakšne so posledice takšne izjave, vendar je po realizirani predčasni upokojitvi, do katere je prišlo izključno zaradi pripravljenosti toženca, da ustreže njeni želji po upokojitvi, zlorabila izjavo o odpovedi odpravnini z navedbo, da je šlo zgolj za anketo. Poleg navedenega sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe izpostavlja tudi stališče, da naj bi določitev odpravnine v sklepu o prenehanju delovnega razmerja in kasnejše delno izplačilo odpravnine pomenilo, da naj bi bila odpoved pravici do odpravnine razveljavljena. Taka odločitev sodišča prve stopnje temelji na nepravilni uporabi materialnega prava, saj se povsem nepravilno sklicuje na določbo 117. člena ZOR, prav tako pa je posledica pripoznave po 2. odst. 387. člena ZOR-a le pretrganje zastaranja, ne pa nastanek nove obveznosti, ki pred tem ni obstajala, kot to zmotno meni sodišče. Tako novacija kot pripoznava sta sredstvi zavarovanja obveznosti, novacija pa tudi njihove spremembe, osnovni predpogoj, namreč da temeljna obveznost obstaja, pa v konkretni zadevi ni bil izpolnjen. S podpisom sporne izjave se je tožnica odpovedala svoji bodoči pravici do odpravnine. Razlog določitve odpravnine v sklepu o prenehanju delovnega razmerja je bil v delovnopravni zakonodaji, saj je odpravnina morala biti določena, četudi so se delavci sami pravici odpovedali.

Tožeča stranka je vložila odgovor na pritožbo, v katerem prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno ter potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in pri navedenem preizkusu ugotovilo, da sodišče prve stopnje sicer ni zagrešilo nobene zgolj pavšalno uveljavljane absolutne bistvene kršitve pravil postopka, prav tako pa tudi ne tistih, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, na podlagi 2. odst. 352. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur.l. RS št. 26/99 in 96/2002), je pa na popolno ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče ne soglaša s pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, da se tožnica ni odpovedala pravici do odpravnine glede na to, da je izjavo, ki jo je podpisala dne 10.11.1997, smatrati kot anketo in ne odpoved pravici do odpravnine. Prav tako pa ne soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da je tožena stranka s sklepom o prenehanju delovnega razmerja in s kasnejšim delnim izplačilom odpravnine morebitno odpoved pravici do odpravnine razveljavila.

Pravici do odpravnine presežnemu delavcu, ki mu gre po samem zakonu, se delavec lahko odpove, vendar mora biti odpoved dana v pisni obliki. Delavec tako izjavo lahko izpodbija zaradi grožnje, bistvene zmote, prisile ali prevare v roku, določenem v 117. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR - Ur.l. SFRJ št. 29/78 - 57/89, ki se je uporabljal kot predpis Republike Slovenije), oziroma v 99. členu Obligacijskega zakona (OZ - Ur.l. RS št. 83/2001). Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožnica soglašala, da se jo opredeli za trajno presežno delavko in to z namenom, da bi se kasneje predčasno upokojila še po stari zakonodaji. S takim predlogom je soglašal tudi delodajalec, saj iz izpovedbe zaslišanega direktorja Ž. jasno izhaja, da so zato tudi opredelili dve skupini presežnih delavcev, torej tiste prave viške in tiste, ki so hoteli biti presežek, da bi lahko uveljavili pravico do predčasne upokojitve. Tožnica, ki je bila opredeljena kot trajno presežna delavka, niti ni spadala v skupino dejanskih presežkov, ampak v drugo skupino, ki se je lahko po starem pokojninskem zakonu še predčasno upokojila. Iz teh dejanskih ugotovitev pa je po stališču pritožbenega sodišča možen le zaključek, da se je tožnica dobro zavedala, zakaj se odpoveduje pravici do odpravnine in v podpis te izjave ni bila prisiljena, zato ni dvoma o pravni veljavnosti odpovedi pravici do odpravnine.

V konkretnem primeru je šlo za opredelitev trajno presežnih delavcev zaradi možnosti predčasne upokojitve. Dejstvo je, da je po Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ - Ur.l. RS št. 12/92, 5/94 in 7/96) zavarovanec lahko pridobil pravico do predčasne pokojnine po 2. alinei 1. odst. 40. člena citiranega zakona, če mu je prenehalo delovno razmerje iz operativnih razlogov, določenih v skladu z Zakonom o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93), ob pogoju, da je bil izpolnjen tudi starostni pogoj - zavarovanec je moral biti star 58 let, zavarovanka pa 53 let. Tožnici je prenehalo delovno razmerje kot trajno presežni delavki na podlagi sklepa z dne 28.11.1997 s potekom 6 mesečnega odpovednega roka dne 14.6.1998, torej tik preden je začela veljati novela Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ - Ur.l. RS št. 54/98 z dne 31.7.1998), ki je ukinila možnost predčasnega upokojevanja za delavce, ki jim preneha delovno razmerje kot trajno presežnim delavcem. S citirano novelo je bila črtana 2. alinea 1. odst. 40. člena ZPIZ, kar pomeni, da se je krog zavarovancev, ki jim je bila pravica do predčasne pokojnine dostopna, zmanjšal oziroma spremenil in to za tiste delavce, ki so izgubili zaposlitev kot trajno presežni delavci. To pomeni, da je bila tožnica dejansko opredeljena za trajno presežno delavko zgolj z namenom, da doseže predčasno upokojitev. Ker je tožena stranka to pogojevala s podpisom izjave, s katero naj bi se delavci odpovedali odpravnini, ki jo mora po delovnopravni zakonodaji plačati delodajalec, je tožnica tudi podpisala sporno izjavo. To dejstvo potrjuje tudi izpovedba direktorja, ki je jasno povedal, da so z določeno skupino delavcev, ki so postali presežni delavci na lastno željo zaradi možnosti upokojitve, "še lovili" stari pokojninski zakon, ki je dopuščal možnost predčasnega upokojevanja in jim je bil tudi zato izdan sklep kot trajno presežnim delavcem, kar velja tudi za tožnico. Nepomembno je tudi dejstvo, da je v sklepu o prenehanju delovnega razmerja, ki je postal dokončen in pravnomočen, navedena odpravnina v določenem znesku, saj delavec do odpravnine ni upravičen, če se je tej pravici pisno odpovedal že pred izdajo sklepa o prenehanju delovnega razmerja.

Opisano ravnanje delavcev in delodajalcev po oceni pritožbenega sodišča ni zakonito. Po presoji pritožbenega sodišča je v konkretnem primeru šlo za navidezno odločbo, s katero sta stranki skušali doseči pravice na zavodu za zaposlovanje oziroma pravico do predčasne upokojitve, delodajalec pa se je na tak način brez večjih finančnih obremenitev "rešil" odvečnih delavcev. Tožnici je dejansko prenehalo delovno razmerje z njenim soglasjem, če že ne po njeni volji, navidezno pa je šlo za sklep izdan na podlagi 12. točke 1. odst. 100. člena ZDR. Tak sporazum delavca in delodajalca o uvrstitvi delavca med presežne delavce z namenom zlorabe pravice iz skladov socialne varnosti je v nasprotju s prisilnimi predpisi, ki urejajo različne primere in pogoje prenehanja delovnega razmerja delavcev. Zato pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi sicer niso pravno pomembne ugotovitve sodišča prve stopnje o tem, ali se je tožnica, ki je predlagala, da naj bi ji delovno razmerje prenehalo kot presežni delavki, odpovedala uveljavljanju odpravnine ali ne. Če pa je delodajalec že tako ravnal in delavcem omogočil predčasno upokojitev s tem, ko jih je "fiktivno" opredelil za presežne delavce, pa bi bilo v takem primeru od delodajalca vsaj za pričakovati, da bi namesto odpravnine kot trajno presežnim delavcem takim delavcem priznal odpravnino ob upokojitvi, saj je dejansko prišlo do prenehanja delovnega razmerja zaradi predčasne upokojitve. Tako pa delavec, ki je izrabil možnost predčasne upokojitve še pred novelo ZPIZ, zaradi česar se je odpovedal pravici do odpravnine po 36f. členu ZDR z namenom, da doseže svoj cilj, ne prejme nobene odpravnine, niti odpravnine po 36f. členu ZDR niti odpravnine ob upokojitvi, saj se upokoji potem, ko je določeno obdobje prijavljen kot nezaposlena oseba na zavodu za zaposlovanje.

Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče na podlagi 4. točke 353. člena ZPP pritožbi tožene stranke ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek stroškovno zavrnilo, saj je sodišče prve stopnje na podlagi popolno ugotovljenega dejanskega stanja zmotno uporabilo materialno pravo.

Glede na to, da tožnica v tem sporu ni uspela, je dolžna povrniti toženi stranki tudi stroške postopka pred sodiščem prve stopnje. Sodišče druge stopnje je toženi stranki na podlagi 2. odst. 154. člena ZPP in v skladu z Odvetniško tarifo (OT - Ur.l. RS št. 7/95, 3/97, 62/98 in 49/2000) priznalo stroške za odgovor na tožbo 400 točk, za pripravljalno vlogo, vloženo dne 18.7.2000, ni priznalo nagrade, saj ta vloga le dodatno obrazlaga sicer zelo slabo obrazložen odgovor na tožbo, za narok dne 14.2.2001 je priznalo 100 točk, ker se na njem niso ugotavljala pravno relevantna dejstva (trajal 15 minut) in za narok dne 25.4.2001 200 točk, skupaj torej 700 točk. Upoštevajoč vrednost točke 100,00 SIT in 19% DDV znašajo stroški postopka na prvi stopnji 83.300,00 SIT.

Ker je tožena stranka s pritožbo uspela, ji je tožeča stranka dolžna na podlagi 165. člena ZPP povrniti tudi stroške pritožbenega postopka, ki znašajo 59.500,00 SIT, stroške odgovora na pritožbo pa tožnica trpi sama.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.