VDS sodba Pdp 61/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-10-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Odpoved pogodbe o zaposlitvi, v kateri ni naveden niti odpovedni

razlog (poslovni, razlog nesposobnosti, krivdni), je nezakonita.

Tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena kot vodja finančne

službe s prokuro ter vodja kadrovske službe, torej kot delavec s

posebnimi pooblastili in odgovornostmi, ne pa kot poslovodna

oseba. Med osebe s statusom poslovodnih oseb spada uprava pri

delniški družbe (246. člen ZGD) ter poslovodja oz. direktor (eden

ali več) pri družbi z omejeno odgovornostjo (449. člen ZGD), ne

pa prokurist, ki nima položaja zakonitega zastopnika družbe, pač

pa je le njen pooblaščenec. Za delavce s posebnimi pooblastili in

odgovornostmi, ki niso poslovodne osebe, ne velja določba 72.

člena novega ZDR, ki ureja pogodbo o zaposlitvi s poslovodnimi

osebami, v kateri lahko stranki drugače uredita pravice,

obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja med drugim tudi

v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve

Tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo

nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 27.11.2003 in

odločilo, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki dne

29.2.2004 ni prenehalo in še vedno traja. Glede na to je toženi

stranki naložilo, da tožnici prizna vse pravice iz delovnega

razmerja za čas od 1.3.2004, jo pozove nazaj na delo in ji

izplača plačo, ki bi jo prejemala, če bi delala, skupaj z

zakonskimi zamudnimi obrestmi, od vsakega plačilnega dne dalje do

plačila ter za tožnico plača vse davke in prispevke v skladu z

zakonom, vse v 8 dneh. S sklepom je sodišče zavrglo tožbo za

plačilo zneska 2.400.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi

od 1.3.2004 dalje do plačila, odločilo pa je tudi, da je tožena

stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku

117.425,00 SIT, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva

izdaje sodbe sodišča prve stopnje do plačila, v 8 dneh.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja vse tri

pritožbene razloge iz 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem

postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 - 2/2004) in pritožbenemu

sodišču predlaga razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču

prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da med strankama

ni sporno, da je bila pogodba o zaposlitvi podpisana pred

uveljavitvijo novega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS

št. 42/2002), pa vendarle velja glede na določbo 233. čl. novega

ZDR. V nadaljevanju se sklicuje na 72. čl. novega ZDR o možnosti

drugačnega dogovora strank o prenehanju delovnega razmerja (oz.

pravilno: prenehanja pogodbe o zaposlitvi). Ta izjema pomeni, da

lahko delodajalec v določenih primerih odpove delovno razmerje

tudi drugače, npr. brez navedbe razloga. Izjema je dopustna za

pogodbeno razmerje s poslovodnimi osebami. Definicije tega pojma

novi ZDR nima, zaradi česar jo je potrebno iskati v Zakonu o

gospodarskih družbah (ZGD, Ur.l. RS št. 30/93 - 139/2004 oz.

UPB-1, Ur.l. RS št. 15/2005). Tožnica je bila očitno poslovodna

oseba, saj je bila prokuristka tožene stranke. Glede na to ni

razloga, da sodišče v konkretni zadevi ne bi dopustilo uporabe

72. čl. novega ZDR. Sodišče prve stopnje je zmotno zaključilo, da

se ta člen ne nanaša na že sklenjene pogodbe o zaposlitvi od

uveljavitve zakona dalje. Tega pa po mnenju tožene stranke ZDR ne

predpisuje, saj se uporablja za vsa razmerja, ki so bila

sklenjena tudi pred njegovo uveljavitvijo. Sodišče prve stopnje

dejstva uporabe 72. čl. novega ZDR tudi ni pojasnilo, zaradi

česar je sodba očitno pomanjkljiva. Zmotno je stališče sodišča,

da dogovor o prekinitvi obstoječega delovnega razmerja, ki sta ga

stranki sklenili v pogodbi o zaposlitvi pred letom 2003 ni bil

dopusten. Pri tem tožena stranka poudarja, da je bila tožnica

poslovodna oseba in navedeno dejstvo utemeljuje z določbami 9.,

32., 33. in 35. čl. ZGD. Ker je iz izpodbijane sodbe mogoče

sklepati, da je sodišče štelo, da tožnica ni bila poslovodna

oseba, je v tem delu sodišče zmotno ugotovilo dejansko stanje

oz., ker sodba v tem delu nima ustrezne razlage, bistveno kršilo

V odgovoru na pritožbo tožnica prereka pritožbene navedbe in

Pritožbeno sodišče se ne strinja s pritožbenimi navedbami o

bistvenih kršitvah določb postopka, ki naj bi bile podane v tem,

da izpodbijana sodba nima vseh odločilnih razlogov. To enostavno

ne drži, saj sodba nima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne

more preizkusiti. Sodišče prve stopnje je zadosti obsežno in

natančno navedlo razloge za svojo odločitev. V nekaterih delih

obrazložitve sicer res ni navedlo natančnejših pojasnil za svoja

stališča, kar pa ne predstavlja bistvene kršitve določb postopka,

saj so razlogi o odločilnih dejstvih podani, prav zaradi tega pa

Pritožbeno sodišče se strinja s pritožbo tožene stranke o tem, da

je bilo že pred uveljavitvijo novega ZDR mogoče pri poslovodnih

delavcih in delavcih s posebnimi pooblastili v njihovih pogodbah

o zaposlitvi predvideti tudi nekatera odstopanja od pravil

delovnega prava. Pogodba sicer ni smela biti v nasprotju s

pravili delovnega prava, vendar sta stranki lahko pristali na

določene razlike, ki so se največkrat pokazale prav pri

prenehanju opravljanja funkcije poslovodnega delavca oz. delavca

s posebnimi pooblastili in odgovornostmi, pri prenehanju

delovnega razmerja in pri odpravnini. Stranki sta lahko sklenili

pogodbo (sporazum), ki ni bila v nasprotju z veljavnimi predpisi,

in v kateri je ob določenih pogojih bila že v naprej predvidena

tudi možnost prenehanja delovnega razmerja, saj je v takem

primeru šlo za pravno podlago, ki je temeljila na sporazumu med

strankama. Navedeno stališče je zavzelo Vrhovno sodišče RS v

sodbah VIII Ips 90/2000 z dne 30.1.2001, VIII Ips 86/2000 z dne

16.2.2001 in VIII Ips 106/97 z dne 11.11.1997.

Kljub tej načelni možnosti nekoliko drugačnega urejanja

medsebojnih razmerij v konkretni zadevi ni mogoče ugotoviti, da

sta stranki s pogodbo o zaposlitvi z dne 26.11.2001 (sklenjeno še

pred uveljavitvijo novega ZDR) drugače uredili medsebojne pravice

in obveznosti, ki se nanašajo na prenehanje delovnega razmerja.

Iz 10. čl. pogodbe o zaposlitvi sicer izhaja, da "obojestranski

odpovedni rok znaša 3 mesece" in da "mora biti odpoved pisna",

vendar pa navedena določba še ne pomeni in predstavlja posebnega

in izrecnega dogovora o drugem načinu prenehanja delovnega

razmerja, kot je izhajal iz pozitivne zakonodaje. Navedeni člen

namreč govori le o odpovedi in obojestranskem odpovednem roku ter

pogoju, da je odpoved pisna, ničesar pa ne govori o razlogih za

odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tako iz te določbe ne izhaja, kdaj

(v katerih primerih) naj bi odpoved sploh prišla v poštev oz.

kdaj naj bi bila sploh dopustna. To pa bi morali stranki pogodbe

izrecno predvideti. Ni mogoče zagovarjati stališča tožene

stranke, da gre v takšnem primeru za možnost odpovedi že v skladu

s 333. čl. Obligacijskega zakonika (OZ, Ur.l. RS št. 83/2001),

oz. enako določbo prejšnjega 358. čl. Zakona o obligacijskih

razmerjih (ZOR, Ur.l. SFRJ št. 29/78 - 57/89) o odpovedi trajnih

dolžniških razmerij. Takšno tolmačenje bi namreč povsem

spregledalo tedanjo pozitivno ureditev in izrecno določene ter

predvidene razloge za prenehanje delovnega razmerja, od katerih

pa, kot rečeno, so bili v primeru poslovodnih delavcev in

delavcev s posebnimi pooblastili in odgovornostmi dovoljena

nekatera sporazumno dogovorjena odstopanja; vendar vselej javno

opredeljena in določena. V primeru predvidene odpovedi izven

zakonskih določb sta morali torej stranki točno določiti, v

katerih primerih in situacijah sploh pride v poštev.

Vsekakor pa je po 1.1.2003 potrebno za presojo v konkretni zadevi

upoštevati določbo novega ZDR. Konkretna odpoved pogodbe o

zaposlitvi je datirana s 27.11.2003, to je že v času veljavnosti

novega ZDR, pri čemer se tudi postopek v zvezi s to odpovedjo

pogodbe o zaposlitvi ni pričel še pred 1.1.2003. To glede na 233.

čl. novega ZDR pomeni, da se postopek v zvezi z odpovedjo ne

dokonča po prejšnjih predpisih, temveč zanj velja le sedaj

V zvezi s tem pa je pomembno, da se pogodba o zaposlitvi med

strankama ne nanaša na pogodbo o zaposlitvi s poslovodno osebo,

saj to tožnica enostavno ni. Osebe, glede katerih je v skladu z

72. čl. novega ZDR dovoljen odmik od temeljnega načela delovnega

prava, da je svobodna pogodbena volja strank v pogodbi o

zaposlitvi omejena s kogentnimi minimalnimi delovno pravnimi

normami, so le poslovodne osebe in še to samo, kadar sklepajo

pogodbo o zaposlitvi na strani delojemalca zaradi opravljanja

poslovodnega dela. Katere osebe imajo status poslovnih oseb

urejajo predpisi s področja statusnega prava, in sicer za

področje gospodarstva ZGD. V skladu z 9. čl. ZGD se za

poslovodstvo štejejo osebe, ki so po tem zakonu ali po aktih

družbe pooblaščene, da vodijo njene posle. Pri delniški družbi je

to uprava (246. čl. ZGD), pri družbi z omejeno odgovornostjo pa

eden ali več poslovodij oz. direktorjev (449. čl. ZGD). Med te

osebe ne spada prokurist. Le-ta po ZGD ni opredeljen kot oseba,

ki vodi posle družbe. Njegov položaj je določen v 4. poglavju

ZGD, z naslovom "zastopanje (družbe)". Prokurist nima položaja

zakonitega zastopnika družbe, pač pa je le njen pooblaščenec.

Tudi obseg zakonitih pooblastil prokurista po 35. čl. ZGD se

nanaša le na materialnopravna in ne na procesna dejanja (za ta

V zvezi s krogom oseb, za katere lahko velja 72. čl. novega ZDR

je treba upoštevati tudi določbo 3. odst. 18. čl. ZDR, ki v

primeru sklepanja pogodbe o zaposlitvi s poslovodno osebo

predvideva, da takrat nastopa v imenu delodajalca organ, določen

z zakonom, aktom o ustanovitvi ali statutom, če le-tega ni, pa

lastnik. Pri družbi z omejeno odgovornostjo pri sklepanju takšne

pogodbe na strani delodajalca ne nastopa direktor te družbe,

temveč drug organ. Določba 72. čl. novega ZDR se torej ne nanaša

tudi na delavce s posebnimi pooblastili in odgovornostmi, sicer

pa novi ZDR ne ureja več delovnega položaja teh oseb (razen

izjeme - 157. čl. ZDR), kar se nekoliko razlikuje tudi od sedanje

poslovne prakse in ureditve v kolektivnih pogodbah, v zvezi z

osebno veljavnostjo teh kolektivnih pogodb (npr. 2. odst. 3. čl.

Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti - SKPGd,

Iz pravilnih zaključkov sodišča prve stopnje izhaja, da tožnica

ni bila poslovodna oseba, kar glede na navedeno pravno podlago

izhaja predvsem iz tega, da je bila v delovnem razmerju pri

toženi stranki na delovnem mestu vodje finančne službe ter vodje

kadrovske službe s prokuro in da je pogodbo o zaposlitvi z njo

podpisal direktor tožene stranke. To obenem pomeni, da po

1.1.2003 za tožnico niso mogle več veljati (tudi če bi bile

določno navedene) posebnosti oz. drugačna ureditev pravic,

obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja ali drugačni

načini prenehanja pogodbe o zaposlitvi, kot to velja za

običajnega delavca. Tudi v primeru, če bi stranki jasno in

določno opredelili, kdaj in v katerih primerih je mogoče tožnici

odpovedati pogodbo o zaposlitvi, bi takšna določba po 1.1.2003

torej ne prišla več v poštev za tožnico, ki ni imela statusa

poslovodne osebe pri toženi stranki. Sicer pa je potrebno

pojasniti, da 72. čl. novega ZDR določa le drugačen način

prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ne pa drugačen način oz. druge

razloge za redno in izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi (kar je

le eden od načinov prenehanja pogodbe o zaposlitvi - 75. čl.

ZDR), kot jih določa zakon. Sploh pa pogodbe o zaposlitvi ni

mogoče odpovedati le z odpovedjo brez opredelitve odpovednega

razloga (poslovnega, razloga nesposobnosti ali krivdnega

Glede na navedeno se pritožbeno sodišče strinja z zaključkom

sodišča prve stopnje o ugotovitvi nezakonite odpovedi pogodbe o

zaposlitvi tožnici z dne 27.11.2003 (ki niti ni imela navedenega

odpovednega razloga) in s posledicami takšne odločitve. Nasprotne

pritožbene navedbe so glede na zgornja pojasnila neutemeljene,

zaradi česar in v skladu s 353. čl. ZPP je pritožbeno sodišče

pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo.

Tožena stranka pritožbenih stroškov ni priglasila, svoje stroške

odgovora na pritožbo pa je priglasila tožnica. Te stroške nosi

sama, saj odgovor na pritožbo ni v ničemer pripomogel k odločitvi

pritožbenega sodišča in za sam spor ni bil potreben (1. odst.

155. čl. ZPP, v povezavi s 1. odst. 165. čl. ZPP).

ZGD člen 246,  449,  246,  449.  ZDR člen 72,  88,  72,  88.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.