VDS sodba Pdp 1841/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-04-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Znižanje osnovne plače po kolektivni pogodbi ni vezano le na

začetno relativno razmerje za konkretni tarifni razred. Tudi

delavci na višje vrednotenih delovnih mestih od tistih, ki

so pri vrednotenju izenačena z izhodiščem posameznih

tarifnih razredov, so upravičeni do izplačila osnovne (oz.

znižane osnovne) plače po pogodbi o zaposlitvi in ne le do

osnovne plače v višini izhodiščne plače za določen tarifni

razed (oz. do znižane izhodiščne plače), sicer bi bilo višje

relativno razmerje njihovega delovnega mesta spregledano,

delavcem z višjim relativnim razmerjem pa bi se plače

dejansko znižale za več, kot to dopušča kolektivna pogodba.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve

Tožena stranka sama nosi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki,

da plača tožniku J. F. razlike plač za mesece od januarja 1992 do

vključno decembra 1992 v neto zneskih, ki konkretno izhajajo iz

sodbe, in z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.2.1994 dalje do

plačila ter na navedene neto zneske plača predpisane davke in

prispevke. Toženi stranki je naložilo, da tožnici M. F. izplača

razlike plač od januarja 1992 do vključno septembra 1992 v neto

zneskih, ki so v konkretni višini razvidni iz izreka sodbe, z

zakonskimi zamudnim obrestmi od 18.2.1994 dalje do plačila, na

navedene neto zneske pa plača tudi davke in prispevke, vse v 8 dneh.

Tožena stranka je dolžna (kot izhaja iz izpodbijane sodbe) tožnikoma

povrniti tudi stroške postopka v skupnem znesku 232.735,10 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16.6.2003 do plačila, v 8 dneh.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja pritožbena

razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe

materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga razveljavitev

izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo

sojenje. Meni, da je sodišče prve stopnje s tem, ko je sledilo

mnenju izvedenke Vekoslave Korošec glede načina izračuna plač, ki

bi jih tožnika prejela, zmotno uporabilo materialno pravo.

Sodišče pri odločanju o tožbenem zahtevku ni upoštevalo plače

tožnikov, ki so določene s pogodbo o zaposlitvi, temveč plače po

izračunu izvedenke. Sklicuje se tudi na stališče Vrhovnega

sodišča Republike Slovenije v istovrstnem delovnem sporu opr. št.

VIII Ips 5/99, po katerem je za ugotovitev tega, ali je bila

omejitev plač v skladu z 62. čl. Kolektivne pogodbe za črno in

barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo

Slovenije (KPČBML, Ur. l. RS št. 12/91) potrebna ugotovitev, v

katero zahtevnostno skupino iz 59. čl. te kolektivne pogodbe so

bili razvrščeni posamezni tožniki (pravilno posamezna delovna

mesta). Vrhovno sodišče je jasno določilo, da se morebitno

nedovoljeno znižanje ugotovi s primerjavo izplačane plače z

izhodiščno plačo tarifnega razreda, v katerega je razvrščeno

delovno mesto delavca in za katerega ta vtožuje neizplačani del

plače. Izvedenka je pri izračunu uporabila Uredbo o izdajanju in

upoštevanju potrdil na podlagi neizplačanega dela neto osnovnih

plač (Ur. l. RS št. 59/93), ki pa ima podlago v zakonodaji o

lastninskem preoblikovanju podjetij. Ta zakonodaja ne more

predstavljati pravne podlage za odločanje v tem sporu. V

nadaljevanju pritožbe pojasnjuje, da tožena stranka ni zniževala

posamezne plače v znesku 80 % izhodiščnih plač posameznega

tarifnega razreda, temveč so bile plače izplačane v odstotkovno

enakem znižanju glede na nižjo vrednost obračunske točke. S tem

naj bi bil pojasnjen tudi dvom pritožbenega sodišča v sklepu in

sodbi opr. št. Pdp 940/2002 z dne 27.2.2003 glede preseganja

dovoljenega odstotka znižanja tistih plač, kjer je bilo relativno

razmerje plač višje ali mnogo višje od relativnega razmerja po

kolektivni pogodbi (kot je bilo to pri drugem tožniku). Osnovna

plača za delo na posameznem delovnem mestu mora dosegati najmanj

izhodiščno plačo tarifnega razreda, v katerega je to delovno

mesto razvrščeno. Izhodiščna plača zajema tako vrednotenje

potrebnega znanja in usposobljenosti, kot tudi pogojev dela. Zato

ni pravilno zatrjevanje izvedenke, da so vrednosti izhodiščnih

plač določene le za zahtevano izobrazbo. Ne gre za ločena pojma

in za različne sestavine plač. Izhodiščna plača je le spodnja

Že dalj časa po preteku pritožbenega roka je tožena stranka na

sodišče naslovila dodatno vlogo k pritožbi, v kateri se sklicuje

na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. VIII Ips

117/2002 z dne 14.1.2003. Te vloge pritožbeno sodišče ni

upoštevalo, saj je bila vložena po poteku pritožbenega roka. Na

to sta v dodatni vlogi pravilno opozorila tudi tožnika, pri čemer

pa je nerazumljivo (in nepravilno), da v tej vlogi navajata tudi,

da naj bi jima "sodišče prisodilo prikrajšanje pri plači, ki se

Pritožbeno sodišče preizkusi sodbo sodišča prve stopnje v mejah

razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa pazi po uradni

dolžnosti na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1.,

2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. 2. odst. 339. čl. Zakona

o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 - 2/2004) in na

pravilno uporabo materialnega prava (2. odst. 350. čl. ZPP). Ob

takšnem preizkusu pritožbeno sodišče ne ugotavlja bistvenih

kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni

dolžnosti, sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno ugotovilo

dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

V zvezi s pritožbenimi razlogi, ki se nanašajo na zmotno

ugotovitev dejanskega stanja, pritožbeno sodišče najprej

pojasnjuje, da v konkretni zadevi ne gre za spor o znižanju plače

oz. znižanju osnovne plače po 62. čl. KPČBML in izplačilu razlike

tako znižane plače, ker je bilo to znižanje izvedeno brez

razlogov ali brez postopka po 62. čl. KPČBML. Ne gre niti za spor

o razliki med izplačano plačo in 80 % znižano izhodiščno plačo do

tarifnega razreda, v katerega je bilo uvrščeno delovno mesto

tožnikov. Gre za spor med izplačano plačo in plačo, ki bi jo

morala tožnika prejemati po pogodbi o zaposlitvi, z upoštevanjem

tega, da je v spornem obdobju pri toženi stranki prišlo do

pravilnega znižanja plač v skladu z 62. čl. panožne kolektivne

pogodbe; torej gre za spor o razliki med izplačano plačo in že

20% (pravilno) znižano osnovno plačo z dodatki. Sodišče prve

stopnje je v postopku ugotovilo, da plača tožnikov ni dosegla

niti pravilno znižane plače po 62. čl. panožne kolektivne pogodbe

Tožena stranka vseskozi neutemeljeno navaja, da bi tožnikoma

pripadala le razlika med izplačano plačo in izhodiščno plačo (oz.

znižano izhodiščno plačo) tarifnega razreda, v katerega je bilo

razvrščeno njuno delovno mesto. V zvezi s tem je pritožbeno

sodišče že v predhodnem sklepu in sodbi opr. št. Pdp 940/2002 z

dne 27.2.2003 opozorilo, da se pri znižanju plač ne more in ne

sme ignorirati določb o osnovnih plačah delavcev v pogodbi o

zaposlitvi, v okviru določenih tarifnih razredov. Pri razvrščanju

delovnih mest v tarifne razrede delodajalci lahko določijo tudi

plačilne razrede, pri čemer so količniki oz. relativna razmerja

plačilnih razredov lahko višja od izhodiščnega relativnega

razmerja za posamezni tarifni razred. To je v konkretni zadevi

predvsem opazno pri tožniku J. F., saj njegovo relativno

razmerje krepko odstopa od začetnega relativnega razmerja za VII.

tarifni razred, v katerega je tožena stranka uvrstila njegovo

delovno mesto (začetno relativno razmerje je za VII. tarifni

razred po panožni kolektivni pogodbi 2,25, relativno razmerje za

tožnikovo delovno mesto pa 3,74 oz. 4,27), sicer pa relativno

razmerje delovnega mesta tožnice M. F. ne odstopa veliko od

relativnega razmerja za izhodišče IV. tarifnega razreda po

panožni kolektivni pogodbi (začetno relativno razmerje za IV.

tarifni razred po panožni kolektivni pogodbi znaša 1,45, razmerje

tožničinega delovnega mesta pa je 1,70). Pritožbeno sodišče je že

pojasnilo, da znižanje plače po KPČBML pomeni znižanje osnovne

plače. 20% znižanje osnovne plače ni vezano le na začetno

relativno razmerje za konkretni tarifni razred oz. relativno

razmerje izhodiščne plače za posamezni tarifni razred. Tudi

delavci na višje vrednotenih delovnih mestih (od delovnih mest,

ki so pri vrednotenju izenačena z izhodišči posameznih tarifnih

razredov) so upravičeni do izplačila osnovne plače (oz. v primeru

pravilnega znižanja znižane osnovne plače) in ne le do izhodiščne

(oz. znižane izhodiščne plače). Obratno tolmačenje bi zanemarilo

dejstvo, da gre za znižanje osnovnih plač. Če delavci na delovnih

mestih z višjim ali mnogo višjim relativnim razmerjem, kot je

razmerje izhodiščne plače določenega tarifnega razreda, ne bi

bili upravičeni do eventualne razlike do svoje osnovne (znižane)

plače, bi to pomenilo, da bi višje relativno razmerje njihovega

delovnega mesta enostavno spregledali. To bi tudi pomenilo, da bi

se pri višjem ali celo mnogo višjem relativnem razmerju za

delovno mesto v odnosu do izhodiščne plače za tarifni razred (v

katerega je to delovno mesto vključeno) plača delavcu na takšnem

delovnem mestu dejansko znižala celo za mnogo več kot 20%. To pa

je nesprejemljivo, saj bi se v takšnem primeru porušilo razmerje

med plačami in bi prišlo do neenakopravnega položaja med delavci,

zlasti delavci na višje vrednotenih delovnih mestih in delavci na

delovnih mestih, ki so v relativnem razmerju izenačena z

S tem v zvezi se tožena stranka tekom postopka pred sodiščem tudi

neustrezno sklicuje na nekatere sodbe Vrhovnega sodišča Republike

Slovenije, saj je problematika v teh sporih drugačna in se nanaša

predvsem na pravilno znižanje osnovnih plač po panožnih

kolektivnih pogodbah, izdajo ustreznih listin, ki so delavcem

omogočile sodelovanje v lastninskem preoblikovanju na podlagi

znižanih plač in s tem v zvezi, ali te listine delavcem sploh

dajejo pravico zahtevati izplačilo njene vrednosti v denarju. V

teh sporih ni prihajalo do zahtevkov za plačilo razlike do sicer

pravilno znižane 80 % osnovne plače (skupaj z dodatki), temveč le

za plačilo razlike med 100 do 80% osnovne plače, glede na

zatrjevanje, da je bilo to znižanje nezakonito oz., da listine o

tem znižanju delavcem dajejo podlago za izplačilo razlike v

denarju. V nekaterih sporih pa je pritožbeno sodišče obravnavalo

tudi pravno problematiko v zvezi z zahtevki delavcev za izplačilo

razlik do izhodiščnih plač po posameznih tarifnih razredih, kar

pa spet ni enako kot v konkretnem sporu, saj tožnika ne zahtevata

le razlike do izhodiščne plače za posamezni tarifni razred,

temveč plače, ki bi jima sicer pripadala, in sicer v sedanji fazi

postopka le še razlike do 80% osnovne plače (z dodatki).

Pritožbene navedbe o tem, kako se oblikujejo izhodiščne plače za

posamezne tarifne razrede, so zato v kontekstu tega spora povsem

nepomembne. Dejstvo je, da je tožena stranka ocenila delovna

mesta po analitični metodi in jih razvrstila v posamezne tarifne

razrede ter da osnovne plače obeh tožnikov za delo na njunih

delovnih mestih ne predstavljajo plače, ki bi bila izenačena z

izhodiščno plačo posameznega tarifnega razreda. Dejstvo je tudi,

da je pritožbeno sodišče v citiranem sklepu in sodbi opozorilo na

vprašljivost tedanjih zaključkov sodišča prve stopnje (ob presoji

sodbe sodišča prve stopnje opr. št. Pd 343/97 z dne 16.4.2002) le

iz razloga primerjave sistema oblikovanja plač pri toženi stranki

s sistemom po kolektivnih pogodbah oz. navedeni panožni

kolektivni pogodbi, vendar tožena stranka v nadaljnjem postopku

nikoli ni niti zatrjevala tega, da sistema nista kompatibilna.

Zato je sodišče prve stopnje v nadaljevanju pravilno sledilo

izvedenskemu mnenju izvedenke Vekoslave Korošec glede načina

izračuna plač, ki bi tožnikoma pripadala na podlagi pravilnega

izhodišča iz kolektivne pogodbe in z upoštevanjem njunih pogodb o

Pritožbeno sodišče se v nasprotju s pritožbenimi navedbami

strinja s pojasnilom izvedenke, da tudi potrdila tožene stranke

tožnikoma o razliki neizplačanih plač na podlagi Uredbe o

izdajanju in upoštevanju potrdil na podlagi neizplačanega dela

neto osnovnih plač izkazujejo pravilnost njenih zaključkov o

višini prikrajšanj obeh tožnikov. Ni se mogoče strinjati s

pritožbeno navedbo s tem v zvezi (da način izračuna razlik, kot

ga je uporabila izvedenka, izhaja iz zakonodaje, ki ureja

lastninsko preoblikovanje podjetij in ga ni mogoče upoštevati v

tem postopku), saj je metoda izračuna izvedenke v tej zadevi le

podobna metodi po uredbi, vendar ne izhaja iz te uredbe, je

sistemsko logična in glede na ugotovitve o izplačanih in

pripadajočih plačah pri toženi stranki tudi pravilna.

Nesprejemljivost navedb tožene stranke tekom postopka (ob

dodatnih zaključkih sodišča prve stopnje, ki jih pritožbeno

sodišče ne ponavlja) dokazuje tudi podatek, da je celo tožena

stranka kljub nizkemu relativnemu razmerju in nizkemu odstopanju

tega razmerja od izhodiščne plače za IV. tarifni razred tožnici

M. F. priznavala določeno prikrajšanje, J. F. pa ne, kljub večjemu

odstopanju relativnega razmerja za njegovo delovno mesto od

relativnega razmerja za izhodiščno plačo po VII. tarifnem razredu.

Tudi iz tega izhaja, da je tolmačenje tožene stranke nelogično in

Glede na navedeno in v skladu s 353. členom ZPP je pritožbeno

sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo

sodišča prve stopnje. Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela,

Kolektivna pogodba za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije člen 62,  62.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.