VDS sodba Pdp 190/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2006-04-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ker je imela tožena stranka pred odpovedjo PZ tožniku zaposlenih

le 9 delavcev, je manjši delodajalec, za katerega pred podajo

odpovedi PZ iz poslovnega razloga ne velja obveznost preverjanja

možnosti za zaposlitev delavca pod spremenjenimi pogoji, na

drugih delih oz. preverba možnosti prekvalifikacije ali

dokvalifikacije (4. odstavek 88. člena ZDR).

V primeru individualne redne odpovedi PZ iz poslovnega

razloga je v izključni pristojnosti delodajalca, da odloči,

kateremu izmed delavcev bo prenehala PZ iz poslovnega

razloga. Odpoved je zakonita, če dokaže, da obstaja

utemeljen razlog za odpoved PZ (1. odstavek 82. člena ZDR),

pri določitvi delavca, katerega delo bo postalo nepotrebno,

pa ne sme delovati diskriminatorno (6. člen ZDR).

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek

tožnika za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi z

dne 22.7.2004 nezakonita, da mu delovno razmerje ni prenehalo in

ga je tožena stranka dolžna poklicati nazaj na delo, mu priznati

delovno razmerje od dne 25.8.2004 dalje, z njim skleniti pogodbo

o zaposlitvi za delovno razmerje orodjar, mu vpisati delovno dobo

v delovno knjižico za vmesni čas ter mu izplačati plačo, kot bi

jo prejemal po pogodbi o zaposlitvi v bruto mesečni višini

130.000,00 SIT. Nadalje je na podlagi umika dela tožbe za

izplačilo regresa za letni dopust za leto 2004 v znesku

114.418,00 SIT v tem delu ustavilo postopek.

Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje

tožnik ter predlaga spremembo izpodbijane sodbe in ugoditev

tožbenemu zahtevku, podredno pa razveljavitev in vrnitev zadeve v

nov postopek pred sodiščem prve stopnje. V pritožbi tožnik

navaja, da so bila pred izdajo izpodbijane sodbe kršena pravila

postopka, ker mu sodišče prve stopnje ni vročilo vloge tožene

stranke, v kateri je ta predložila določene dokaze (med drugim

tudi pogodbo o zaposlitvi za P. H.) ter se posledično o njih ni

mogel izjaviti. Navedeni dokazi nadalje niso bili izvedeni,

zaradi česar sodišče prve stopnje ni pravilno ocenilo možnosti za

premestitev tožnika na delovno mesto, na katero je tožena stranka

pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi na novo zaposlila P. H.. Ob

pravilni dokazni oceni bi bilo potrebno zahtevku tožnika iz tožbe

ugoditi; sicer pa tožena stranka tekom postopka pred sodiščem

prve stopnje ni dokazala obstoja poslovnega razloga. V ta namen

ni predložila nobenega dokaza, zaradi česar ni bilo moč

ugotoviti, kdaj so začeli teči roki za podajo redne odpovedi

pogodbe o zaposlitvi. Pri samem sprejemu odločitve o odpovedi

pogodbe o zaposlitvi (kot kriterij za izbiro delavca je tožena

stranka upoštevala dolžino delovne dobe) je bil tožnik podvržen

diskriminaciji, saj je imel drugi zaposleni orodjar manj delovne

dobe. Delovne dobe pri prejšnjem delodajalcu sodišče oziroma

tožena stranka ne bi smela upoštevati, ker gre za dva pravno

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah

razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je skladno z 2.

odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št.

36/04 - UPB2; v nadaljevanju ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na

bistvene kršitve določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11.,

12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno

uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo,

da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev

določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po

uradni dolžnosti, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko

stanje ter da je sodba materialnopravno pravilna in zakonita.

V zvezi s pritožbenim zatrjevanjem tožnika o kršitvah pravil

postopka pred sodiščem prve stopnje pritožbeno sodišče ugotavlja,

da tožniku niso bile vročene priloge B11, B12 in B13 (Primerjava

proizvodnje plastičnih izdelkov, Potrdilo o prijavi za

pokojninsko in invalidsko ter zdravstveno zavarovanje za P. H. in

Pogodba o zaposlitvi med delodajalcem D. d.o.o. in delavcem P.

H.). Navedeni dokazi naj bi služili dokazovanju dejstva, da je

tožena stranka na delovno mesto vodje proizvodnje upravičeno

zaposlila P. H. za obdobje od 1.3.2004 do 30.6.2005 ter da

posledično ni imela prostega delovnega mesta, na katero bi lahko

zaposlila tožnika. Vendar pa so po stališču pritožbenega sodišča

predlagani dokazi irelevantni za odločitev v predmetnem

individualnem delovnem sporu, saj je tožena stranka manjši

delodajalec, ker je imela pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi

tožniku zaposlenih 9 delavcev, sedaj pa jih ima še 8 (torej manj

kot 10 zaposlenih delavcev po določilu 3. odstavka 5. člena

Zakona o delovnih razmerjih, Ur. l. RS, št. 42/02; v nadaljevanju

ZDR). Za manjše delodajalce po 4. odstavku 88. člena ZDR ne velja

obveznost preverbe možnosti za zaposlitev delavca pod

spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma za morebitno

dokvalifikacijo za delo, ki ga opravlja ali prekvalifikacijo na

drugo delo pred podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Skladno z

navedenim tožena stranka ni bila dolžna preveriti, ali obstoje

možnosti za zaposlitev tožnika in ji tega dejstva tudi ni bilo

potrebno dokazovati v postopku pred sodiščem prve stopnje. Ob tem

pritožbeno sodišče še dodaja, da se je tožnik v tožbi ter

nadaljnih pripravljalnih vlogah sam skliceval na zaposlitev P.

H. in je bil torej z njegovo pogodbo o zaposlitvi nedvomno

Ob upoštevanju navedenega pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnik

v pritožbi sicer utemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve

stopnje kršilo določbo 106. člena ZPP s tem, ko ni naložilo

toženi stranki dostave prilog B11, B12 in B13 v dodatnem izvodu

in jih nato vročilo tožniku. Ker sodišče prve stopnje tega ni

storilo, je sicer kršilo citirano določbo ZPP, vendar pa to ni

vplivalo na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe, tako da

smiselno zatrjevana kršitev določb postopka iz 1. odstavka 339.

Tožena stranka je tako, kot je pravilno ugotovilo in izčrpno

obrazložilo že sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, dokazala

obstoj poslovnega razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi

tožniku (dokončanje projekta, manj pričakovanih naročil in

posledično sprememba razvida del in nalog družbe dne 15.7.2004).

Dne 15.7.2004 je tožniku poslala obvestilo o nameravani odpovedi

pogodbe o zaposlitvi, ki je bila nadalje redno odpovedana dne

22.7.2004. Pritožbeno sodišče ob tem le dodaja, da se tožnik v

pritožbi neutemeljeno sklicuje na dejstvo, da ni obstajal

poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker tožena

stranka ni predložila seznama "Projekt filter pralnega stroja",

iz katerega bi bilo razvidno, kdaj je bila izdelava tega projekta

zaključena. Tožnik je na naroku za glavno obravnavo dne

23.11.2004 sam potrdil, da so s tem projektom zaključili in da je

šlo za zahtevno nalogo. Nadalje sta bila spoštovana v 5. odstavku

88. člena ZDR določena subjektivni (tridesetdnevni) in objektivni

(šestmesečni) rok za podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbene navedbe tožnika, po katerih ni moč preizkusiti

pravočasnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga, ker

tožena stranka ni dokazala, kdaj so bili končani projekti, zaradi

katerih je postalo delo tožnika nepotrebno, so neutemeljene.

Pritožbeno sodišče namreč soglaša z ugotovitvami iz izpodbijane

sodbe, po katerih so navedeni roki pričeli teči s spremembo akta

o notranji organizaciji dela pri toženi stranki.

Glede določitve tistega izmed dveh zaposlenih delavcev na

delovnem mestu "orodjar", ki mu bo tožena stranka redno

odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga, pritožbeno

sodišče pojasnjuje, da se tožena stranka ni bila dolžna držati v

100. členu ZDR predpisanih kriterijev za določitev delavcev, ki

jim bo odpovedana pogodba o zaposlitvi, ker ni šlo za primer

odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov (96. člen

ZDR). V primeru, da ne gre za odpoved večjemu številu delavcev iz

poslovnih razlogov, je v izključni pristojnosti delodajalca, da

določi enega izmed delavcev, katerega delo je zaradi poslovnega

razloga postalo nepotrebno. Pri tem pa mora dokazati, da obstaja

utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz 1. odstavka

82. člena ZDR in pri določitvi delavca ne sme ravnati

diskriminatorno (6. člen ZDR). Samo na podlagi navedb, da je

tožena stranka neustrezno presodila dolžino delovne dobe tožnika

in zato njemu neupravičeno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ker

je bil drugi orodjar pri njej zaposlen krajši čas, ne pomeni, da

je bil tožnik diskriminiran, torej postavljen v neenakopraven

položaj v smislu zakonske prepovedi, ker ni šlo za razlikovanje

na podlagi spola, rase, barve kože, starosti, zdravstvenega

stanja, invalidnosti, verskega, političnega oziroma drugega

prepričanja, članstva v sindikatu, nacionalnega ter socialnega

porekla, družinskega statusa, premoženjskega stanja, spolne

usmerjenosti ali zaradi drugih osebnih okolščin.

Ker niso bili podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi, niti

tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je

bilo potrebno pritožbo tožnika zavrniti kot neutemeljeno in

potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

O stroških pritožbenega postopka pritožbeno sodišče ni odločalo,

ZDR člen 5,  6,  82,  82/1,  88,  88/4,  5,  6,  82,  82/1,  88,  88/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.