VDSS sodba Pdp 1314/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-07-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

plača - plačilo za delo - obveznost plačila - znižanje plače - splošni akt delodajalca - dolžnost izpolnitve obveznosti - kolektivna pogodba

V primerih, ko ne gre za znižanje plač pod nivo izhodiščnih plač iz kolektivnih pogodb, je avtonomija delodajalca, da na drugačen način uredi plače, omejena le z določbami njegovih lastnih aktov in z načelom, da s spremembami ne more posegati v plačo, dogovorjeno s pogodbo o zaposlitvi. Ker je bila možnost spremembe plače v skladu s splošnim aktom delodajalca dogovorjena s pogodbo o zaposlitvi, splošni akt pa je bil izdan zakonito, je bilo znižanje plač tožnikov zakonito.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožniki sami krijejo svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek tožnikov za plačilo razlik v plači za čas od 1.8.1997 do 31.3.2000 v zneskih, navedenih v izreku (I. točka izreka). Tožnikom je naložilo, da toženi stranki povrnejo stroške postopka v višini 258.750,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe dalje (II. točko izreka).

Zoper takšno sodbo se tožniki pritožujejo iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. 1. RS št. 26/99, 96/2002, 2/2004).

Navajajo, da sicer ni sporna ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da je direktor tožene stranke pristojen za sprejem splošnih aktov splošnega akta z dne 24.7.1997. Direktor tožene stranke bi splošni akt o znižanju plač lahko sprejel v primerih in pod pogojih, opredeljenih v zakonu in kolektivnih pogodbah, zlasti še, ker sporni splošni akt neposredno posega v pogodbo o zaposlitvi. Stališče sodišča prve stopnje pomeni, da bi direktor lahko kadarkoli, brez sodelovanja sindikata in obveščanja delavcev sprejel nek splošni akt, ki bi bistveno posegel v pravice delavcev. Na tak način se brez spremenjene pogodbe o zaposlitvi bistveno poseže v njeno vsebino, ne da bi pri tem delodajalec poskušal doseči dogovor z delavci, po drugi strani pa delodajalec na tak način povsem obide določbe zakona in kolektivne pogodbe o sodelovanju sindikata in delavcev pri upravljanju. Neresnični so tudi dejanski razlogi, ki naj bi narekovali sprejem splošnega akta. Sodišče prve stopnje se do teh razlogov sploh ni opredelilo, češ da bi bilo to potrebno le, če bi bila plača tožnikov znižana pod nivo, določen s tarifno prilogo h kolektivni pogodbi. Takšno stališče sodišča prve stopnje je pravno nevzdržno, saj bi pomenilo neomejeno pravico uprave delodajalca, da lahko kadarkoli plače zniža do minimuma. Iz letnega poročila tožene stranke za leto 1999 naj bi bilo razvidno, da je bilo njeno poslovanje v letu 1997 ter naslednjih letih uspešno. Znižanje plač je trajalo kar štiri leta, čeprav je tožena stranka v vsem tem obdobju izkazovala dobiček. V kolikor so razlogi za sprejem splošnega akta neresnični, potem takšen akt tudi zaradi tega ne more učinkovati. Sodišče prve stopnje naj bi zmotno uporabilo materialno pravo tudi z ugotovitvijo, da tožena stranka ni posegla v obstoječo sistemizacijo. Sodišče prve stopnje akta o sistemizaciji kljub predlogu tožnikov ni pribavilo, čeprav je očitno, da je tožena stranka s spornim splošnim aktom spremenila akt o sistemizaciji. To naj bi bilo razvidno iz predloženih plačilnih list, ki dokazujejo, da je tožena stranka tožnikom plače obračunavala po nižjem količniku. Tožena stranka bi indeks tožnikom lahko znižala le na podlagi predhodne spremembe akta o sistemizaciji, pred takšno spremembo pa bi v skladu s četrtim odstavkom 7. čl. takrat veljavne Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPgd - Ur. 1. RS št. 40/97) morala pridobiti mnenje sindikata. V skladu s 94. čl. Zakona o sodelovanju delavcev pri upravljanju (ZSDU - Ur. 1. RS št. 42/93) pa bi morala tožena stranka izvesti tudi skupno posvetovanje s svetom delavcev. Enostranska in samovoljna odločitev direktorja tožene stranke, ki posega v področje, ki ga ureja drug na podlagi zakona sprejet splošni akt, je zato nična in brez pravnih učinkov. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do navedb tožnikov, da sporni splošni akt ni bil objavljen, zaradi česar tudi ne more učinkovati. Tožniki predlagajo, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da njihovim zahtevkom ugodi, podrejeno pa, da jo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V skladu z drugim odstavkom 350. čl. ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. drugega odstavka 339. čl. ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je v tem sporu enkrat že odločalo in takrat tožbenemu zahtevku delno ugodilo tako, da je tožnikom dosodilo vse vtoževane razlike v plači, razen za prvih šest mesecev. Pritožbeno sodišče je na pritožbo obeh strank izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri tem je zavzelo stališče, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je utemeljenost tožbenega zahtevka presojalo na podlagi določb SKPgd o znižanju plač pod nivo, določen s tarifno prilogo k SKPgd, saj je iz spisa izhajalo, da so tožniki v spornem obdobju prejemali višje plače, kot pa bi jim šle na podlagi panožne kolektivne pogodbe. Zaradi navedenega je utemeljenost tožbenega zahtevka odvisna od vprašanja, ali je direktor tožene stranke zakonito izdal splošni akt z dne 24.7.1997 in ali so bile tožnikom plače znižane v nasprotju z določbami pogodb o zaposlitvi. Sodišču prve stopnje je naložilo, da se v novem postopku opredeli do določbe 4. točke 9. čl. pogodb o zaposlitvi tožnikov o tem, da se plače lahko spremenijo v skladu z zakonskimi predpisi, splošno kolektivno pogodbo ali splošnimi akti podjetja. Pritožbeno sodišče je zavzelo stališče, da bo sodišče prve stopnje moralo v celoti zavrniti tožbeni zahtevek, v kolikor bo ugotovilo, da je tožena stranka s splošnim aktom v skladu s citirano določbo pogodbe o zaposliti zakonito znižala plače zaposlenim. V kolikor pa bo ugotovilo, da je bilo znižanje plač nezakonito, bo tožbenemu zahtevku moralo ugoditi za celotno sporno obdobje in ne le za prvih šest mesecev veljavnosti splošnega akta o znižanju plač. Tožniki s pritožbo sicer uveljavljajo pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, vendar pri tem ne navajajo, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in

pravilnost sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkušalo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva. Zgolj zaradi tega, ker prvostopenjsko sodišče ni izvedlo dokaza z izvedencem finančne stroke, dejansko stanje ni ostalo nepopolno ugotovljeno. Sicer pa so tožniki šele na naroku 20.5.2003 predlagali izvedbo dokaza z izvedencem finančne stroke, ne da bi pri tem navajali, da tega dokaza brez svoje krivde niso mogli predlagati že prej. Sodišče prve stopnje je ta dokazni predlog zato utemeljeno zavrnilo že na podlagi določb 286. čl. ZPP o eventualni maksimi.

Prav tako tožniki sodišču prve stopnje neutemeljeno očitajo, da toženi stranki ni naložilo dostave akta o sistemizaciji, ki je veljal v juliju 1997, saj so tožniki to prav tako predlagali šele na naroku 20.5.2003.

Ali bi izplačilo nezmanjšanih plač v resnici lahko ogrozilo obstoj tožene stranke, bi bilo odločilno dejstvo le, če bi to znižanje presojali glede na določbo 1. tč. tarifne priloge k SKPgd o tem, da se v takšnem primeru delodajalec in sindikat lahko pisno dogovorita o drugačni plačni politiki, vendar le začasno do šestih mesecev. V kolikor bi šlo za znižanje plač pod nivo izhodiščnih plač po panožni kolektivni pogodbi, bi takšno znižanje lahko bilo zakonito le ob dogovoru delodajalca in sindikata ter ob ugotovitvi, da bi izplačilo s kolektivno pogodbo zagotovljenih plač lahko ogrozilo obstoj delodajalca. Glede na to, da je bilo v postopku kot nesporno ugotovljeno, da so plače tožnikov v spornem obdobju bile višje, kot bi jim šle po panožni kolektivni pogodbi, v tem sporu ne more biti odločilno dejstvo, ali bi izplačilo nezmanjšanih plač v resnici lahko ogrozilo obstoj tožene stranke oz. ali so ekonomski rezultati tožene stranke onemogočali dotakratna izplačila plač, kakor je ta razlog opredeljen v obrazložitvi splošnega akta z dne 24.7.1997.

Pritožbeno sodišče ne more slediti pritožbenim navedbam, da je splošni akt direktorja tožene stranke nedopustno posegel v vsebino pogodbe o zaposlitvi. V pogodbah o zaposlitvi, ki so jih tožniki sklenili s toženo stranko, je plača določena le v višini indeksa, kar pomeni, da je tudi ob znižanju plače za 10% indeksno razmerje ostalo isto, saj se je za 10% plača znižala tudi delavcu, ki je imel plačo v višini indeksa 1,00. Navedeno pomeni, da so delavci tudi na podlagi splošnega akta o znižanju plač prejemali plače v višini indeksa, kakršnega s imeli opredeljenega v pogodbah o zaposlitvi. Res je sicer, da je tožena stranka obračun plač po sprejetju splošnega akta do skrajnosti poenostavila in na plačilnih listah navajala za 10% znižane indekse (na primer pri tožniku A. A. je na plačilni listi pred sprejemom splošnega akta naveden indeks 1,77, kar je tudi v skladu s pogodbo o .zaposlitvi; po sprejemu splošnega akta pa 1,60, kar je za 10% manj). Vendar gre pri tem le za računski prikaz znižanja plače, v resnici pa se indeksna razmerja niso spremenila. Tudi znižana plača A.A. je do plače, ki je bila prej opredeljena z indeksom 1,00, ohranila indeksno razmerje 1,77, saj se je za 10% znižala tudi plača z indeksnim splošnega akta izrecno predvidena z 9. čl. pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbeno sodišče tudi v celoti soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, ki ga sprejemajo tudi tožniki, da je direktor tožene stranke bil pristojen za sprejem splošnega akta z dne 24.7.1997, s katerim so bile izhodiščne plače znižane za 10%.  Zmotno pa je prepričanje tožnikov, da bi direktor tožene stranke za sprejem splošnega akta moral imeti še neko posebno podlago in da bi zato ta akt lahko sprejel le pod pogoji, opredeljenimi z zakonom in kolektivnimi pogodbami. V kolektivnih pogodbah določeni pogoji in postopki za znižanje plač, veljajo le za znižanje plač pod nivo izhodiščnih plač, določenih s temi kolektivnimi pogodbami, ne pa tudi za primere, ko tudi po znižanju dejansko izplačane plače presegajo tiste, ki bi delavcem šle na podlagi določb SKPgd oz. panožne kolektivne pogodbe. V takšnih primerih pa avtonomijo delodajalca, da na drugačen način uredi področje plač, omejujejo le določbe njegovih lastnih aktov, pa tudi načelo, da s spremembami ne more posegati v plače, ki so dogovorjene s pogodbami o zaposlitvi. Vendar pa plače tožnikov s pogodbami o zaposlitvi niso bile določene v fiksnih zneskih, temveč le v indeksnem razmerju, ki pa se zaradi uveljavitve splošnega akta tožene stranke z dne 24.7.1997 ni spremenilo. Avtonomije gospodarskih subjektov pri urejanju plač nad nivojem, določenim s kolektivno pogodbo, tudi ne omejuje noben zakon.

S splošnim aktom z dne 24.7.1997 tožena stranka tudi ni posegla v akt o sistemizaciji. Ne le, da s tem splošnim aktom formalno ni bila spremenjena nobena določba akta o sistemizaciji, temveč je tudi napačno sklepanje tožnikov, da so se s splošnim aktom spremenila indeksna razmerja. Ta so ostala enaka, kakor je že razloženo zgoraj. Zaradi navedenega so brezpredmetne pritožbene navedbe o tem, po kakšnem postopku bi tožena stranka morala spreminjati akt o sistemizaciji. Pritožba sodišču prve stopnje tudi neutemeljeno očita, da ni pribavilo akta o sistemizaciji, saj so tožniki to predlagali šele na naroku 20 .5.2003, ki pa ni bil prvi narok za glavno obravnavo, temveč že tretji in tudi zadnji. Tožniki so s tem dokaznim predlogom zato bili prekludirani, saj niso navajali, da ga brez svoje krivde niso mogli podati že prej.

Tožniki pa so bili prekludirani tudi z navedbo, da splošni akt z dne 24.7.1997 ni bil objavljen, saj so to v tem sporu prvič zatrjevali šele v pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 337. člena ZPP pa sme stranka v pritožbi navajati nova dejstva le, če izkaže, da jih brez svoje krivde ni mogla navesti oz. predložiti do prvega naroka za glavno obravnavo oz. do konca glavne obravnave, če so izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 286. čl.2PP. Protispisna je pritožbena navedba, da naj bi tožniki že v V.

tč. pripravljalne vloge opozorili na to, da splošni akt ni bil objavljen. Tožniki v V. tč. vloge z dne 23.5.2000 navajajo zgolj to, da je direktor tožene stranke pri sprejemu splošnega akta povsem obšel sindikat in da je sprejeti akt izdan v nasprotju s sklepom nadzornega sveta, ničesar, pa ne navajajo glede njegove objave.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je v skladu s 353. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožniki s pritožbo niso uspeli, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. čl. ZPP, sami krijejo svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR (1990) člen 112. ZOR člen 17. ZTPDR člen 23.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.