VDSS sklep Pdp 1202/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-07-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga - zadržanje učinkovanja odločbe o prenehanju delovnega razmerja - začasna odredba - pogoji za izdajo začasne odredbe - nedenarna terjatev - nevarnost - ZDR 2002

Tožnica bo do konca odpovednega roka deležna izplačila ustreznega nadomestila plače, po prenehanju pogodbe o zaposlitvi pa bo pridobila denarno nadomestilo pri pristojnem zavodu za zaposlovanje. Ker odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ne bo povzročila hujših posledic za njeno preživljanje oz. za preživljanje njenih družinskih članov, niti ne bo v bistveni meri povzročila manjše zmožnosti nakupa zdravil, predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožnica sama trpi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, da se v celoti zadrži veljavnost in vsakršno izvrševanje sklepa tožene stranke z dne 26.5.2003 o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice, do pravnomočnega zaključka tega delovnega spora. Ugotovilo je, da sicer obstoji verjetnost obstoja vtoževane terjatve, vendar pa ne ostali predpisani pogoji za izdajo začasne odredbe iz določbe 2. odst. 272. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ, Ur.l. RS št. 51/98 in 75/02).

Tožnica se je pritožila zoper sklep iz vseh pritožbenih razlogov po določbi 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS št. 26/99 in 96/02) v zvezi z določbo 366. čl. ZPP. Navaja, da je odločitev sodišča v medsebojnem nasprotju, zaradi česar se je ne da preizkusiti. V sporu potrebuje takojšnjo sodno varstvo, ki ga je možno zagotoviti le na takšen način, da se zadrži izvajanje sklepa tožene stranke z dne 26.5.2003, ki se je s tekom odpovednega roka že začel izvrševati. S tem ji nastaja nepopravljiva škoda, saj bo zaradi izgube zaposlitve in rednega prejemanja plače ogroženo njeno preživljanje in preživljanje njene družine. Poleg tega bodo nastale težave tudi z nakupovanjem potrebnih zdravil, ki jih potrebuje za odpravo slabega zdravstvenega stanja. Nadalje navaja, da z izdano začasno odredbo ne bodo pri toženi stranki nastale nikakršne posledice oz. škoda, če bi še naprej ostala v delovnem razmerju. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Začasne odredbe so sredstva zavarovanja terjatev, s katerimi se dolžniku prepove določeno ravnanje, da se obstoječe stanje ne spremeni na škodo upnika, pri čemer je namen začasnih odredb predvsem v zavarovanju terjatev pred spremembami, ki bi omogočile ali znatno otežile njihovo bodoče uveljavljanje. Odločilno je, da se z začasnimi odredbami sporno razmerje le delno ali začasno rešuje. Upnik mora v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe zaradi zavarovanja nedenarne terjatve iz določbe 272. čl. ZIZ izkazati verjetnost takšne terjatve na podlagi zatrjevanih dejstev in dokazov, enakih tistim, ki se obravnavajo pri vsebinskem odločanju, ob tem da mora v nadaljevanju izkazati še obstoj vsaj ene izmed predpostavk iz določbe 2. odst. 272. čl. ZIZ. V konkretnem primeru predstavlja zahtevek tožnice, da se odpravi odločitev tožene stranke o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, nedenarno terjatev. Ker je bila v zvezi s takšno terjatvijo predlagana izdaja začasne odredbe s strani stranke, sodišče prve stopnje ni imelo nikakršne podlage, da se je pri odločanju sklicevalo tudi na določbo 1. odst. 19. čl. Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS, Ur.l. RS št. 19/94), ki opredeljuje izdajo začasne odredbe zgolj po uradni dolžnosti. Vendar po zaključku pritožbenega sodišča navedeno nima odločilnega pomena, saj je sodišče prve stopnje v nadaljevanju v tožničinem primeru po vsebini presojalo pogoje za začasno odredbo iz določbe 272. čl. ZIZ.

Sodišče prve stopnje na podlagi trditev v tožbi in predloženih listinskih dokazov ni ugotovilo obstoja nevarnosti, da bo uveljavljanje terjatve s strani tožene stranke onemogočeno ali precej oteženo, oz. da tožena stranka z izdajo začasne odredbe, če bi se tekom sodnega postopka izkazala za neutemeljeno, ne bi utrpela hujših posledic od tistih, ki bi brez začasne odredbe nastale tožnici. Nadalje sodišče prve stopnje pravilno ne ugotavlja nenadomestljive škode na strani tožnice, saj ji z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ne bodo usahnili denarni viri. V tej zvezi je pomembno, da bo tožnica do konca odpovednega roka deležna izplačila ustreznega nadomestila plače, pri čemer bo po prenehanju delovnega razmerja pridobila denarno nadomestilo pri pristojnem zavodu za zaposlovanje. Zato tudi po ugotovitvi pritožbenega sodišča navedeno ne bo povzročilo hujših posledic za njeno preživljanje oz. za preživljanje njenih družinskih članov, niti ne v bistveni obliki povzročilo manjšo zmožnost nakupa zdravil, kot na vsa takšna dejstva zmotno opozarja pritožba. Poleg tega ne morejo držati pritožbene navedbe, da se je sodišče s sklicevanjem na možnosti uveljavitve tožničinih pravic iz naslova brezposelnosti postavilo v položaj izvršilne veje oblasti. Glede tega je sodišče prve stopnje samo opozorilo na možnosti pridobivanja denarnih sredstev v obdobju, ko bo tožnica brezposelna, kar je v zvezi z obrazlaganjem neizkazanosti pogojev za izdajo začasne odredbe, ob tem da bo v nadaljevanju o zahtevku, ali je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi zakonita ali nezakonita, moralo odločati po vsebini. Nadalje ne more biti sprejemljivo opozarjanje pritožbe, da bi moralo sodišče zaradi izkazanosti pogojev za izdajo začasne odredbe zaslišati tudi tožnico. V tej zvezi pritožbeno sodišče poudarja, da obstoječi postopkovni predpisi ne določajo, katere dokaze je potrebno najprej izvesti, oz. katerim dokazom se mora dati prednost. Tega ni tudi v predpisih, ki določajo postopek obravnavanja in izdaje začasnih odredb, saj je pomembno, da je potrebno o takšnem predlogu odločati hitro, na podlagi predlagateljevih trditev in predloženih listinskih dokazov.

Pritožbeno sodišče je po takšnem preizkusu sklepa ugotovilo, da pritožbene navedbe niso utemeljene. Nadalje tako v zvezi s postopkom na prvi stopnji kot izdanim sklepom ni ugotovilo bistvenih postopkovnih kršitev ali to, da bi sodišče pri svoji odločitvi zmotno uporabilo materialno pravo, na kar je pritožbeno sodišče pazilo po uradni dolžnosti (2. odst. 350. čl. ZPP v zvezi s 366. čl. ZPP). Zato je zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 365. čl. ZPP).

Ker tožnica s pritožbo ni uspela, sama krije svoje pritožbene stroške (1. odst. 165. čl. ZPP v zvezi s 1. odst. 155. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.