VDS sodba Pdp 1423/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-09-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ugovor zastaranja se upošteva le na ugovor strank in pomeni navajanje dejstva, ki predstavlja razlog za zavrnitev zahtevka. Zato ga je potrebno navesti na prvem naroku za glavno obravnavo (1. odstavek 286. člena ZPP), oz. izjemoma kasneje, če so podani pogoji iz 2. odstavka 286. člena ZPP.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki, da tožniku regres za letni dopust za leta 2000, 2001, 2002 in 2003 obračuna v bruto zneskih ter ga zmanjšanega za odvedene davke izplača tožniku v ustreznih neto zneskih z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od vsakega 1. avgusta tekočega leta do plačila. Regres za letni dopust mora obračunati v naslednjih bruto zneskih: za leto 2000 v višini 107.712,00 SIT, za leto 2001 v višini 117.298,00 SIT, za leto 2002 v višini 125.805,00 SIT in za leto 2003 v višini 132.170,00 SIT. Kar je tožnik zahteval več, je sodišče prve stopnje zavrnilo in toženi stranki naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v znesku

194.500,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14.7.2004 do plačila. Odločilo je, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka.

Zoper ugodilni del sodbe se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002,

2/2004). Sodišču prve stopnje očita absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj navaja, da izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih.

Zlasti pa meni, da je dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, ker je bilo ob nastopu dela s tožnikom dogovorjeno, da bo prejemal plačo v višini, ki bo odvisna od prihodkov tožene stranke in

delovnega učinka. Zato je bila tožniku tudi izplačevana višja plača, kot je bila določena v pogodbi o zaposlitvi. Vendar pa je plačilo obsegalo poleg plače tudi vse dodatke, stroške in regres za letni dopust. Da je to res, bi se sodišče prve stopnje lahko prepričalo z ugotovljeno razliko med dejanskim izplačilom in plačo po pogodbi o zaposlitvi in z zaslišanjem predlaganih prič.

Ker tega ni upoštevalo in dokazov ni izvedlo, je po mnenju pritožbe napačno uporabilo materialno pravo. Opozarja tudi, da je zahtevek v obrestnem delu zastaral. Zato predlaga, da pritožbeno

sodišče sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnik v odgovoru na pritožbo navaja, da tožena stranka prihaja v navedbah v nasprotje sama s sabo. Po eni strani trdi, da je bila plača odvisna od prihodkov in delovnega učinka, po drugi strani

pa, da je bila višja od dogovorjene v pogodbi o zaposlitvi zato, ker je obsegala še vse dodatke, stroške in tudi regres za letni dopust. Poudarja, da je regres za letni dopust kategorija

plačila, ločena od plače. Dogovora, da bo v mesečnih izplačilih zajeto vse, kar trdi tožena stranka, tožnik ni nikoli sklenil. Priče, ki jih je predlagala tožena stranka, več od zaslišanega Bore Zlatkova ne bi mogle izpovedati, zlasti pa ne, kaj je bilo dogovorjeno med tožnikom in delodajalcem. Predlaga zavrnitev pritožbe in priglaša stroške odgovora na nanjo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena ZPP in

Zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ni podana. Izpodbijana sodba ima razloge o vseh za odločitev relevantnih dejstvih in ti razlogi med sabo niso v nasprotju. Svojo odločitev je sodišče prve stopnje oprlo na ugotovitev, da tožena stranka tožniku regresa ni izplačala in je tudi pojasnilo, zakaj ne sprejema pojasnila tožene stranke o tem, da je v izplačanih zneskih poleg plače, dodatkov in stroškov zajet tudi regres za letni dopust.

Tudi dejansko stanje je sodišče prve stopnje popolno in pravilno ugotovilo. Res so sicer zneski osnovne plače, ki naj bi delavcu pripadali po pogodbi o zaposlitvi nižji od dejansko izplačanih,

vendar pa je osnovna plača plačilo za delo za poln delovni čas, vnaprej določene delovne rezultate in normalne delovne razmere. Tožena stranka pa sama (celo v pritožbi) priznava, da je bila dejanska plača odvisna od prihodkov tožene stranke in delovnih učinkov - torej je bila lahko že zaradi tega višja od dogovorjene. Sodišče prve stopnje je tudi ugotovilo, da je tožnik v povprečju opravil veliko število delovnih ur, znatno višje od normalnega mesečnega fonda ur za poln delovni čas (ta se giblje v povprečju 176 ur na mesec, tožnik pa je opravil tudi po 300 ur mesečno), kar opravičuje višje izplačilo plače od pogodbeno dogovorjene. Zlasti pa je treba pritrditi dokazni oceni sodišča

prve stopnje, da obračun regresa za letni dopust v urni postavki ni izkazan. Plača in regres za letni dopust sta različni kategoriji prejemkov iz delovnega razmerja; med drugim se od regresa prispevki ne plačajo. Zaslišana priča B. Z., ki je vodil z delavci dogovore v zvezi s plačili in obračunaval plače niti tega ni vedel pojasniti, kakšen delež naj bi v urni postavki predstavljal regres (torej se tudi niso ločeno odvajali davki in prispevki), kolikšen je regres za posamezno leto in ali je enak za vse delavce. Zaslišanje prič, ki jih navaja pritožba, je bilo predlagano šele na zadnjem naroku za glavno obravnavo, pri čemer tožena stranka ni izkazala, da tega dokaza ni mogla predlagati do vključno prvega naroka za glavno obravnavo. V odgovoru na tožbo  je "zaslišanje drugih delavcev" predlagala "po potrebi" - pa še to ne o tem, kakšen je bil konkreten dogovor med tožnikom in toženo stranko. Zato sodišče prve stopnje predlaganih dokazov utemeljeno ni izvedlo. Ugovor

zastaranja obrestnega dela zahtevka tožena stranka podaja šele v pritožbi. Zastaranje terjatve je mogoče upoštevati le na ugovor strank, ki pa ga lahko podajo najkasneje do zaključka glavne

obravnave, ne pa tudi v pritožbenem postopku. Ugovor zastaranja je namreč navajanje dejstva, ki utemeljuje predlog tožene stranke za zavrnitev zahtevka. Po 1. odstavku 286. člena ZPP pa morajo stranke vsa dejstva, ki so potrebna za utemeljitev njenih predlogov, navesti na prvem naroku za glavno obravnavo oz. izjemoma na kasnejših narokih za glavno obravnavo pod pogoji iz 2. odstavka 286. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Regres za letni dopust je pravica, ki jo mora delodajalec zagotoviti delavcu na podlagi 1. točke 51. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPGD, Ur. l. RS št. 40/97), 1. točke 53. člena Kolektivne pogodbe med delavci in zasebnimi delodajalci (KP dejavnosti, Ur. l. RS št. 26/91) in za leto 2003 tudi na podlagi 131. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/02, Ur. l. RS št. 42/2002). Sodišče prve stopnje je regres za posamezno vtoževano leto prisodilo v višini, ki je za leto 2000 določena v Aneksu k tarifni prilogi k SKPGD (Ur. l. RS št. 54/2002), za leto 2001 v Aneksu k Dogovoru o

politiki plač za obdobje 1999 do 2001 (Ur. l. RS št. 33/2001), za leto 2002 v Aneksu št. 2 k SKPGD (Ur. l. RS št. 45/2002) in za leto 2003 v Socialnem sporazumu za obdobje 2003 do 2005 (Ur. l. RS št. 40/2003). Po 1. točki 53. člena KP dejavnosti se regres izplača najkasneje do konca julija tekočega leta, zato je sodišče prve stopnje tudi tek zakonskih zamudnih obresti pravilno določilo.

Glede na navedeno pritožbeno sodšče ugotavlja, da pritožbeni razlogi niso podani in tudi ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti. Zato je pritožbo tožene stranke zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato na podlagi 154. člena ZPP krije sama svoje pritožbene stroške. Tožnica na podlagi 155. člena ZPP krije sama svoje stroške odgovora na pritožbo, ker

slednji k razjasnitvi zadeve ni pripomogel, kar pomeni, da za pritožbeni postopek ni bil potreben.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.