VDS sodba Pdp 1262/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-11-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved - rok - kaznivo dejanje - zagovor

Pri določitvi subjektivnega 15-dnevnega roka iz 2. odstavka 110.

člena ZDR gre samo za en rok, ki nalaga delavcu oz. delodajalcu

do kdaj najkasneje od seznanitve z razlogi lahko poda izredno

odpoved PZ, s tem, da v primeru, če gre za krivdni razlog, ki ima

vse znake KD, lahko poda izredno odpoved PZ v 15-ih dneh od kar

je izvedel za kršitev in storilca ves čas, ko je možen kazenski

pregon. Ta rok začne teči z dnem, ko naj bi delavec podal

zagovor, tudi če kljub pravilnemu vabilu na zagovor ne pride.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za

razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (I/1. točka

izreka), ter da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na

delo in mu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja

vpisati delovno dobo v knjižico in ga za isti čas prijaviti v

zdravstveno, pokojninsko in invalidsko zavarovanje (I/2. točka

izreka). Posledično navedenemu je zavrnilo zahtevek za plačilo

plač, ki bi jih tožnik prejel, če bi delal z obračunom v bruto

znesku s plačilom obveznih prispevkov in davkov in izplačilom

neto zneskov z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti

posamičnih mesečnih neto zneskov v plačilo do plačila (I/3. točka

izreka). Odločilo je, da pravdni stranki sami krijeta svoje

Tožnik je vložil pravočasno pritožbo zaradi zmotno in nepopolno

ugotovljenega dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega

prava po določilih 338. člena ZPP in predlagal, da pritožbeno

sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter

tožbenemu zahtevku ugodi oziroma podrejeno, da sodbo razveljavi

in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Menil

je, da je sodišče napačno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

Sodišče prve stopnje je napačno štelo, kdaj je pričel teči

zastaralni rok za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena

stranka je tožnika kar dvakrat pred obdolžitvijo zaslišala in mu

grozila z zaporom, mu obljubljala rešitev le s tem, da ji povrne

vsa sredstva, ki jih je tožena stranka izgubila zaradi spornih

bonov in od njega izsilila priznanje in izjavo o vračilu denarja.

Zoper tožnika ni bil voden disciplinski postopek po pravilniku

tožene stranke in delavcu niso bili prezentirani obremenilni

dokazi. Tožnik je menil, da gre v konkretnem primeru za

konstrukt, saj si je po njegovem mišljenju denar od ponarejenih

bonov prisvajala predvsem ena delavka, ki je v tem času na veliko

prijateljevala z enim od delavcev Vegrada. Pri izredni odpovedi

pogodbe o zaposlitvi bi bilo potrebno analogno uporabiti pravila,

ki veljajo za disciplinski postopek. Odvetnik je opravičil

odsotnost tožnika, tožena stranka pa tožnika ni obvestila, da ne

bo preložila zagovora, čeprav bi to lahko storila s telegramom

ali s faksom. Z navedenim je bila kršena ustavna pravica do

obrambe in priprave na obrambo iz 29. člena Ustave RS. V postopku

je bilo tudi vseskozi sporno, ali je bil tožnik pravilno

razporejen na delovno mesto in kakšne so bile njegove delovne

naloge in kakšna pooblastila. Tožnik nikoli ni prejel

kakršnegakoli navodila o ravnanju z boni, o opisu in zaščiti

izstavljenih bonov, kakor tudi ne o številu (vrednosti) bonov.

Kot razlog izredne odpovedi, je bil naveden tudi velik inventurni

primanjkljaj poslovalnice, številka 18.665.180,00 SIT, se je v

postopku pred sodiščem krepko znižala. Inventurni manjko se je

vedno pojavljal glede na organiziranost dela, ki ne dopušča

zadostnega varovanja in kontrole, saj imajo vstop v prostore tudi

nepooblaščene tretje osebe. Sodišče bi moralo pritegniti v

postopek tudi ustreznega strokovnjaka, ki bi proučil pravilnost

izvedbe inventure in možnosti napak pri izvedbi.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve

stopnje v okviru uveljavljanih pritožbenih razlogov in pri tem

pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutne

bistvene kršitve pravil postopka, kot to določa 350. člen Zakona

o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99 - 2/2004 - ZPP).

Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da je sodišče prve

stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje in nanj pravilno

uporabilo materialno pravo, ter da v postopku ni zagrešilo

absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi

Zakon o delovnih razmerjih (Ur.l. RS št. 42/2002 - ZDR) v 110.

členu določa, da delavec ali delodajalec lahko izredno odpovesta

pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni s tem

zakonom, in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh

pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do

izteka odpovednega roka oz. do poteka časa, za katerega je bila

sklenjena pogodba o zaposlitvi. 2. odst. 110. člena ZDR pa

določa, da mora pogodbena stranka izredno odpoved pogodbe o

zaposlitvi podati najkasneje v 15 dneh od seznanitve z razlogi,

ki utemeljujejo izredno odpoved in najkasneje v 6 mesecih od

nastanka razloga. V primeru krivdnega razloga na strani delavca

ali delodajalca, ki ima vse znake kaznivega dejanja, pogodbena

stranka lahko odpove pogodbo o zaposlitvi v 15 dneh, odkar se je

izvedelo za kršitev pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega

razmerja in storilca, ves čas, ko je možen kazenski pregon.

Kot izhaja iz izvedenega dokaznega postopka, je tožena stranka

tožniku izdala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi dne

16.10.2003 in sicer iz razloga po 1. alinei 1. odst. 111. člena

ZDR (če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega

razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja in po 2.

alinei 1. odst. 111. člena ZDR (če delavec naklepoma ali iz hude

malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz

delovnega razmerja). Tožnik je bil po pogodbi o zaposlitvi z dne

4.10.1998 zaposlen na delovnem mestu "poslovodja diskonta" in je

podal izjavo, po kateri je materialno in disciplinsko odgovoren

za poslovanje. Iz pogodbe o zaposlitvi z dne 2.4.2001 pa izhaja,

da gre za delovno mesto "vodja poslovalnice 1" iz katere izhaja,

da mora delavec na delovnem mestu vestno ravnati z vsemi

zaupanimi sredstvi in zanje materialno odgovarja. Tožnik je po

poklicu prodajalec in ima tudi pridobljeno izobrazbo ekonomski

tehnik pridobljeno dne 20.6.2003. Vodja poslovalnice je dolžan

opravljati delo v skladu z navodili direktorja oz. drugega

pooblaščenega delavca in ravnati vestno z vsemi zaupanimi

sredstvi in materialno odgovarja (3. točka pogodbe o zaposlitvi),

dolžan pa je voditi potrebne evidence določene s Pravilnikom o

vodenju evidenc v trgovini (Ur.l. RS št. 51/99). Tako ne more

biti upošteven pritožbeni ugovor, da tožnik ni bil strokovno

usposobljen za vodenje diskonta in da ni nikoli prejel navodil za

poslovanje z blagovnimi boni, pri tem pa je celo šlo za

ponarejene blagovne bone, ki niso imeli finančnega pokritja.

Pritožbeno sodišče se strinja z dokazno oceno sodišča prve

stopnje, ki je ugotovilo, da iz tožnikove odkritosrčne izpovedi o

načinu poslovanja diskonta izhaja lahko le zaključek o neskrbnem

poslovanju oz. poslovanju po domače, za kar pa je odgovoren

tožnik kot vodja poslovalnice. Tožnik je bil pri svojem delu

najmanj hudo malomaren, saj je dopustil, da so oktobra, novembra

in decembra večje količine blaga ostajale za mrežo, ki je bila

zaklenjena le ponoči, s tem pa se je dejansko lahko dopustilo

možnost nekontroliranega odnašanja pijače, ki je bila v lasti

tožene stranke, saj očitno ni bila vzpostavljena nobena pregledna

evidenca vnosov pijač in hlajenje. Poudariti je, da je inventurna

komisija ugotovila manjko v višini 18.665.180,00 SIT, in to v

sestavi članov, ki so bili že večkrat člani inventurnih komisij

in so prepričljivo pojasnili potek inventurnega popisa in način

dela komisije, tako ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da bi

bilo potrebno v sodnem postopku posebej ugotavljati ustreznost

inventurnega popisa. Pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da je

sodišče prve stopnje vodilo obširni dokazni postopek in svoje

dokazne ocene ni sprejelo upoštevaje le tožnikovo priznanje in

nakazilo 8.929.610,00 SIT, pri tem pa se tudi strinja z navedbo

sodišča prve stopnje, da je neresna tožnikova izjava, da je

nakazal znesek 8.929.610,00 SIT in vzel hipoteko na svoje

nepremičnine iz razloga, ker se je bal, da bi zgubil zaposlitev,

pri čemer je bila njegova mesečna plača cca 85.000,00 SIT in je

tudi najeti kredit presegal njegov petletni znesek prejetih plač.

Glede pritožbenega ugovora v zvezi s ponarejenimi boni Vegrada,

se pritožbeno sodišče v celoti strinja z dokazno oceno sodišča

prve stopnje, ki je verjelo izpovedbam smiselno identičnih in

prepričljivih izjav K. M., J. M., D. S. in B. G. - sodelavk

tožnika, o tem, da je ravno tožnik naročil menjavo gotovine za

ponarejene bone in je tožnik prinašal Vegradove ponarejene bone v

menjavo. Z navedenim ravnanjem si je tožnik na ta način prilastil

denar, ki mu je bil zaupan v zvezi z njegovim delom v skupni

višini najmanj 11.260.000,00 SIT, s tem pa storil dejanje, ki ima

vse znake kaznivega dejanja poneverbe po 245. členu Kazenskega

zakonika RS (Ur.l. RS št. 70/94 - 110/2002 - KZ RS) - protipravna

prilastitev denarja in po 204. členu KZ RS - vpis ali potrditev

lažnih podatkov v poslovni knjigi, spisu ali drugi poslovni

listini, ki jih mora voditi po zakonu ali na podlagi drugih

predpisov. Iz predhodno navedenega sledi, da je tožnik kršil

pogodbene obveznosti po 1. in 2. alinei 1. odst. 111. člena ZDR

in mu je tožena stranka utemeljeno izredno odpovedala pogodbo o

V zvezi s podanim pritožbenim ugovorom o tem, da je tožena

stranka zamudila prekluzivni rok za podajo izredne odpovedi

pogodbe o zaposlitvi, pritožbeno sodišče pojasnjuje, da 2. odst.

110. člena ZDR določa, da mora pogodbena stranka izredno odpoved

pogodbe o zaposlitvi podati najkasneje v 15 dneh od seznanitve z

razlogi (subjektivni rok), ki utemeljujejo izredno odpoved in

najkasneje v 6 mesecih od nastanka razloga (objektivni rok). V

primeru krivdnega razloga na strani delavca ali delodajalca, ki

ima vse znake kaznivega dejanja, pogodbena stranka lahko odpove

pogodbo o zaposlitvi v 15 dneh, od kar se je izvedelo za kršitev

pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja in storilca,

ves čas, ko je možen kazenski pregon. V tej zvezi je potrebno

poudariti, da zakonska ureditev roka, v katerem mora delodajalec

reagirati in podati odpoved pogodbe, varuje delavca pred

položajem, ko bi lahko delodajalec v nedogled vlekel odprto

možnost in delavcu kadarkoli odpovedal pogodbo o zaposlitvi. Pri

subjektivnem roku 15 dni iz določbe 2. odst. 110. člena ZDR gre

samo za en rok, ki nalaga stranki, kdaj najkasneje od seznanitve

z razlogi mora izredno odpovedati pogodbo, za razliko, da lahko

pri razlogu, ki ima vse znake kaznivega dejanja, izredno odpove

pogodbo odkar je izvedela za kršitev in storilca ves čas, ko je

možen kazenski pregon. Trenutek seznanitve z razlogi, v primerih

ko mora delodajalec delavcu omogočiti zagovor, se šteje dan

izvedbe zagovora, saj se šele na zagovoru delavec seznani z vsemi

očitki delodajalca, prav tako pa se delodajalec seznani z vsemi

okoliščinami na strani delavca. Tako je za začetek teka roka

šteti dan zagovora tudi v primeru, ko sicer pravilno vabljeni

delavec na zagovor ne pride. Tako ni mogoče predhodnih

neformalnih razgovorov direktorja in tožnika v zvezi z

razčiščevanjem poslovanja oz. napak v začetku septembra 2003

šteti za pričetek teka subjektivnega roka, saj je tožena stranka

takrat šele raziskovala in preverjala nejasno finančno in

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da pritožbeni ugovor, da tožnik ni

imel možnosti zagovora, ni utemeljen, saj je tožnik dne 7.10.2003

prejel obvestilo o možnosti podaje zagovora z opisom očitanih

kršitev, zagovor pa je bil določen na dan 15.10.2003, tako da je

imel tožnik dovolj časa, da bi si lahko našel pravno pomoč in

pripravil zagovor. Dejstvo, da je zagovornik tožnika predlagal

preložitev zagovora iz več razlogov, zaradi prezasedenosti in

zaradi tega, ker tožena stranka tožniku ni posredovala po njegovi

oceni vse obremenilne dokumentacije, ne more pomeniti, da tožniku

ni bil omogočen zagovor. Tožnikov pravni pooblaščenec pa bi si

lahko tudi priskrbel substituta, ki bi lahko v primeru njegove

prezasedenosti ustrezno zastopal pravne interese tožnika. Tožena

stranka tudi ni bila dolžna, da bi tožnika in njegovega pravnega

pooblaščenca - odvetnika posebej s telegramom ali faksom

obvestila o tem, da zagovora ni preložila.

Pritožbeno sodišče tudi pojasnjuje, da postopka izredne odpovedi

delodajalca po določilih 111. člena ZDR ni mogoče enačiti z

disciplinskim postopkom, kot to zmotno meni tožnik, ki navaja, da

bi morala tožena stranka izvajati postopek po pravilniku tožene

stranke o disciplinski odgovornosti. Poudariti je, da je novi ZDR

vzpostavil pogodbeni princip urejanja delovnih razmerij. ZDR pa

je tudi disciplinsko odgovornost uredil v členih od 174. do 181.

in določil sankcije, ki pa so lahko le opomin ali druge

disciplinske sankcije, kot so npr. denarna kazen ali odvzem

bonitet, če so določene v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti,

določeno pa je tudi, da disciplinska sankcija ne sme trajno

spremeniti delovnopravnega položaja delavca. Tako ni mogoče

enačiti postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in

disciplinskega postopka ali celo postopke primerjati s prejšnjo

Pritožbeni ugovor kršitve 29. člena Ustave RS (Ur.l. RS št. 33/91

s sprem.) ni podan, saj le-ta ureja pravna jamstva v kazenskem

postopku, postopek pred delovnim in socialnim sodiščem v

individualnem delovnem sporu in tudi ne postopek izredne odpovedi

delodajalca iz krivdnih razlogov nista kazenska postopka. Sodišče

v delovnih sporih sodi po določilih Zakona o delovnih in

socialnih sodiščih in določilih ZPP in ne po določilih Zakona o

kazenskem postopku. V postopku izredne odpovedi delodajalca iz 1.

točke 1. odst. 111. člena ZDR delodajalec lahko delavcu izredno

odpove pogodbo o zaposlitvi iz krivdnega razloga, če delavec krši

pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima

kršitev vse znake kaznivega dejanja, vendar ne gre za kazenski

postopek. Sodišče prve stopnje je tako v individualnem delovnem

sporu pravilno ugotovilo, da ima dejanje tožnika, ki je ob koncu

dnevnega poslovanja opravil zamenjavo gotovine s ponarejenimi

blagovnimi boni in si na ta način prisvojil gotovino v skupni

višini najmanj 11.260,00 SIT vse znake kaznivega dejanja

poneverbe po 245. člena KZ - protipravna prilastitev denarja, ki

mu je zaupan v zvezi z njegovim delom pri opravljanju gospodarske

dejavnosti in kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja

poslovnih listin po 240. členu KZ RS - vpis ali potrditev lažnih

podatkov v poslovni knjigi, spisu ali drugi poslovni listini, ki

jih mora voditi po zakonu ali na podlagi drugih predpisov.

Sodišče prve stopnje je tudi pravilno odločilo o stroških

postopka in sicer tako, da je odločilo, da vsaka stranka krije

svoje stroške postopka. Tožnik je bil dolžan kriti svoje stroške

postopka iz razloga, ker v postopku ni uspel, tožena stranka pa

iz razloga, ker na podlagi 2. odst. 22. člena Zakona o delovnih

in socialnih sodiščih (Ur.l. RS št. 19/94 - ZDSS) delodajalec v

postopkih zaradi prenehanja delovnega razmerja sam krije svoje

stroške postopka, ne glede na izid postopka.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot

neutemeljeno zavrnilo, za kar je imelo pravno podlago v 353.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.