VDSS sklep Pdp 1021/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-05-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje pogodbe o zaposlitvi - bolniški stalež - nosečnost - začasna odredba

Tožnici je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana v času bolniškega dopusta zaradi rizične nosečnosti, kar je bilo toženi stranki znano. Določba 115. člena ZDR/2002 prepoveduje delodajalcu, da odpove pogodbo o zaposlitvi delavki v času nosečnosti, zato je sodišče ravnanje tožene stranke pravilno ocenilo kot samovoljno in ugotovilo, da je izpolnjen pogoj za izdajo začasne odredbe po 19. členu ZDSS. V času nosečnosti lahko delodajalec delavki odpove pogodbo o zaposlitvi le po predhodnem soglasju inšpektorja za delo, če so podani razlogi za izredno odpoved ali zaradi uvedbe postopka za prenehanje delodajalca.

Pritožbi se delno ugodi in se izdana začasna odredba spremeni v 3. tč. tako, da se glasi:

"Začasna odredba velja do pravnomočnosti tega individualnega delovnega spora oz. najdalj do 30.11.2003."

V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izdalo začasno odredbo, s katero je toženi stranki naložilo, da je dolžna od 20.5.2003 dalje plačevati tožnici nadomestilo plače za IV. tarifni razred kolektivne pogodbe dejavnosti trgovine v višini bruto zneska 100.273,00 SIT, zmanjšanega za plačilo davkov in obveznih prispevkov za socialno varnost, do vsakega 15. dne v mesecu za tekoči mesec, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska do plačila, pod izvršbo. Pod tč. 2 je sklenilo, da ugovor ne zadrži izvršitve sklepa. Pod tč. 3 je določilo, da začasna odredba velja do pravnomočnosti tega individualnega delovnega spora. Pod tč. 4 je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 18.300,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2.6.2003 dalje, v 8-ih dneh pod izvršbo. Za primer, da tožena stranka obveznosti iz 1. tč. ne bo izpolnila, je dovolilo izvršbo z rubežem denarnih sredstev do višine izterljive terjatve in dolžniku prepovedalo vsako razpolaganje, banki pa izplačilo dobroimetja dolžnika vse dotlej, dokler ne bo izplačana upnikova terjatev. Banka mora prenesti sredstva takoj po prejemu tega sklepa, o prenosu ali morebitni napaki pa mora obvestiti sodišče v treh dneh. Če takrat, ko banka prejme sklep o izvršbi na dolžnikovem računu ni sredstev, banka obdrži ta sklep v evidenci in opravi prenos, ko sredstva prispejo na račun. Dovoljena izvršba ne posega v pravice tretjih oseb, ki so bile pridobljene pred vročitvijo tega sklepa banki. Pod II. tč. je dovolilo izvršbo z rubežem in ocenitvijo premičnih stvari vsake vrste last tožnika v njegovih poslovnih prostorih ali kjerkoli drugje ter po pravnomočnosti sklepa s prodajo teh stvari ter nakazilom kupnine za prodane stvari na upnikov tekoči račun do višine izvršljivosti terjatve. Dolžniku se prepove razpolagati z zarubljenimi stvarmi pod pretnjo kazenske odgovornosti. Z rubežem pridobi upnik zastavno pravico na zarubljenih stvareh. Upnik predlaga, da se zarubljene stvari izročijo v hrambo upniku razen gotovine, vrednostnih papirjev in dragocenosti, ki naj se izročijo v hrambo izvršitelju. Upnik zahteva, da ga izvršitelj obvesti o času in kraju rubeža.

Zoper zgoraj navedeni sklep se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, napačne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in začasno odredbo zavrne kot neutemeljeno. Tožena stranka navaja, da je tožnica nikoli ni seznanila s tem, da je noseča. Morebitni razgovori o problemu oz. dejstvu nosečnosti z eno izmed sodelavk seveda niso relevantne informacije za delodajalca. Tožnica ni izvedla postopka predvidenega v 115. členu Zakona o delovnih razmerjih, zaradi česar ji tudi ne gredo pravice določene v tem členu. Meni, da zaradi tega tudi ni izkazana verjetnost obstoja terjatve. Sodišče je napačno ocenilo dejansko stanje v smislu 3. alinee 272. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju, ker je štelo materialni položaj tožnice za okoliščino, v kateri bi ji lahko nastala nenadomestljiva škoda. Tožena stranka zatrjuje, da bi v primeru, ko bi se izkazalo, da začasna odredba ni utemeljena, pa bi morala zato tožnica denar, ki bi ga do tedaj prejela vračati, to predstavljalo za toženo stranko zagotovo izgubo, ki je ne bo mogla nadomestiti. Sodišče je tudi napačno uporabilo materialno pravo, ko je določilo, da morebitni ugovor ne zadrži izvršitve sklepa. Zato je podana tudi absolutna bistvena kršitev določb postopka po 14. tč. 2. odst. 339. člena Zakona o pravdnem postopku. Sodišče je tožnici tudi neutemeljeno prisodilo pravdne stroške, saj bi jih tožnica morala povrniti toženi stranki.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in katere uveljavlja pritožba, da je pravilno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, razen v delu, v katerem je določilo čas trajanja izdane začasne odredbe.

Protispisno je pritožbeno navajanje, da tožena stranka ni bila seznanjena s tožničino nosečnostjo. Že iz samega odgovora na tožbo izhaja nasprotno kot sedaj trdi tožena stranka v pritožbi. Dejstvo o tožničini nosečnosti je bilo pri toženi stranki znano, kot to izhaja iz odgovora na tožbo in je zato pritožbene navedbe tožene stranke o vedenju za nosečnost tožnice potrebno obravnavati kot sprenevedanje. Kot izhaja iz doslej ugotovljenega dejanskega stanja je bila tožnici pogodba o zaposlitvi odpovedana v času bolniškega dopusta zaradi rizične nosečnosti. Določba 115. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 42/2002) je jasna, saj prepoveduje delodajalcu, da odpove pogodbo o zaposlitvi delavki v času nosečnosti. Drugi odst. določba situacijo, če delodajalec ob izreku odpovedi ne ve za nosečnost delavke. Šele v primeru, da delodajalec ne ve za nosečnost delavke, je le-ta dolžna delodajalca o svoji nosečnosti posebej obvestiti s predložitvijo zdravniškega potrdila. V konkretnem primeru to ni bilo potrebno iz razloga, ker je bil delodajalec s tožničino nosečnostjo seznanjen, vsaj kot je v sedanji fazi postopka razvidno iz odgovora na tožbo in navedb tožene stranke ter predloženih zdravniških izvidov. Zato se po oceni pritožbenega sodišča tožena stranka neutemeljeno zavzema, da bi morala tožnica delodajalca še posebej obveščati o svoji nosečnosti. Tožena stranka je celo odpovedala tožnici delovno razmerje v času, ko je bila v bolniškem staležu zaradi rizične nosečnosti. Zaradi navedenega so neutemeljene pritožbene navedbe, da tožnica ni izkazala verjetnosti obstoja terjatve.

Zaradi kršitve določb 115. člena ZDR je sodišče prve stopnje ocenilo ravnanje tožene stranke kot samovoljno in ugotovilo, da je izpolnjen pogoj za izdajo začasne odredbe po 19. členu Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Ur. l. RS, št. 19/94 - 42/2002). S takim zaključkom sodišča prve stopnje se v celoti strinja tudi pritožbeno sodišče, saj zakon daje posebno zaščito staršem, še posebej nosečnici. V času nosečnosti ji lahko delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi le po predhodnem soglasju inšpektorja za delo, če so podani razlogi za izredno odpoved ali zaradi uvedbe postopka za prenehanje delodajalca. Ker v konkretnem primeru tožena stranka ni pridobila soglasja inšpektorja za delo, kar je v dosedanjem postopku nedvomno ugotovljeno in čemur ne oporeka niti pritožba, je bilo ravnanje tožene stranke samovoljno.

Sodišče prve stopnje je nato še ugotavljalo pogoje za izdajo začasne odredbe po Zakonu o izvršbi in zavarovanju (ZIZ - Ur. l. RS, št. 51/98, 75/2002) in ugotovilo, da je predlagana začasna odredba potrebna, da se prepreči težko nadomestljiva škoda. Do takega zaključka je prišlo potem, ko je ugotovilo, kakšno je premoženjsko stanje tožnice, da živi v skupnem gospodinjstvu z možem in mladoletnim otrokom ter da pričakuje še enega otroka in bi bilo brez izdane začasne odredbe lahko ogroženo njeno preživljanje in preživljanje njenega otroka. S takim zaključkom sodišča prve stopnje se strinja tudi pritožbeno sodišče. Sodišče prve stopnje se je pri tem oprlo na določbo 2. alinee 2. odst. 272. člena ZIZ in ne 3. alinee 2. odst. 272. člena ZIZ, kot zmotno navaja pritožba. Zato na te pritožbene navedbe pritožbeno sodišče ne odgovarja.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je določilo, da morebitni ugovor ne zadrži izdane začasne odredbe. Navedena odločitev je namreč v skladu z določbo 3. odst. 19. člena ZDSS, ki določa, da pritožba ne zadrži izvršitve sklepa. Zato so tudi pritožbene navedbe tožene stranke v tej smeri neutemeljene.

Ob preizkusu po uradni določnosti pa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo, ko je v 3. tč. izreka sklepa določilo, da začasna odredba velja do pravnomočnosti tega individualnega delovnega spora, pri čemer sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je imela tožnica s toženo stranko sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za določen čas do 30.11.2003, zato z začasno odredbo ne more zavarovati svoje terjatve po obdobju, ko bi ji pri toženi stranki prenehalo delovno razmerje po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi v tem delu ugodilo in sklep spremenilo tako, da je določilo, da začasna odredba velja do pravnomočnosti tega individualnega delovnega spora oz. najdalj do 30.11.2003. Za tako odločitev je imelo pritožbeno sodišče podlago v določbi 4. tč. 358. člena ZPP, v zvezi s 366. členom ZPP.

V ostalem je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZDR člen 115. ZDSS člen 19, 19/1. ZIZ člen 272, 271/2-2, 272/2-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.