VDS sodba Pdp 1177/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-11-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

priznanje zavarovalne dobe, ki se šteje s povečanjem - pilot

Za priznanje zavarovalne dobe, ki se šteje s povečanjem, ni odločilno, ali je delavec razporejen za polni delovni čas na delovno mesto "pilot", temveč je pogoj, da opravlja delo poklicnega pilota (upravlja z letalom na način, da vzleta in pristaja) ter da ima najmanj 200 letov v letu.

Kot eno leto se ne šteje koledarsko leto temveč ta pojem pomeni kontinuiranih 12 mesecev.

Pritožbi tožnika se delno ugodi, sodba sodišča prve stopnje se delno spremeni tako, da je tožena stranka dolžna priznati tožniku zavarovalno dobo s povečanjem 12 za 18 mesecev za celotno obdobje od 4.8.2001 do 4.8.2002 in v odločitvah o stroških postopka tako, da se le-ti zvišajo na znesek 72.111,20 SIT, v ostalem se pritožba tožnika in celoti pritožba tožene stranke zavrneta in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka dolžna priznati tožniku zavarovalno dobo s povečanjem (12/18) za čas od 1.1.1998 do 21.7.1998 in za čas od 18.9.2001 do 31.12.2001 ter zagotoviti vpis takšne stopnje povečanja v evidenco in evidenco ZPIZ, v 8-ih dneh pod izvršbo. Kar je tožnik zahteval več (priznanje zavarovalne dobe s povečanjem za čas od 27.4.2000 do 31.12.2000, od 4.8.2001 do 17.9.2001 in od 1.1.2002 do 4.8.2002) je zavrnilo. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku povrniti stroške postopka v znesku 65.307,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva izdaje sodbe do plačila, v 8-ih dneh pod izvršbo.

Zoper zgoraj navedeno sodbo sta se v odprtem pritožbenem roku pritožili tožeča in tožena stranka.

Tožeča stranka se je pritožila zoper zavrnilni del sodbe, smiselno iz razloga zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi tako, da izpodbijano sodbo spremeni in zahtevku v celoti ugodi. Navaja, da v letu 2000 od 27.4. do konca leta ni izvedel potrebnega števila letov, vendar pa je v obdobju od 1.6.2000 do 31.12.2000 izvedel 121 poletov v službene namene, za kar bi mu vsaj za ta čas pripadala zavarovalna doba s povečanjem 12/18. Razlogovanje sodišča, da mora pogoje izpolniti v celotnem koledarskem letu in ne v obdobju enega leta, ni pravilno, saj so tako oškodovani tisti, ki ne morejo kontinuirano leteti v toku celega leta. Zaradi takega tolmačenja je sodišče zavrnilo tudi tožbeni zahtevek za priznanje delovne dobe s povečanjem 12/18 za čas od 4.8.2001 do 4.8.2002, čeprav je tožnik v omenjenem obdobju naletel 201 polet, kar zadovoljuje zakonski minimum. Pojasnjuje, da se je 3.8.2001 vrnil iz

službene naloge, ki jih je opravljal v glavnem poveljstvu sil KFOR na Kosovu in se naslednji dan javil v Slovenski vojski ter napotil na letni dopust. Po opravljenem zdravniškem pregledu je nato začel leteti 18.9.2001. Če bi sledili tolmačenju sodišča, piloti ne bi imeli pravice do letnega dopusta oziroma ne do delovne dobe s povečanjem v času le-tega, kar pa bi bil popoln nesmisel.

Tožena stranka vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne kot neutemeljen oziroma podredno, da razveljavi sodbo sodišča prve stopnje in jo vrne v novo sojenje in tožeči stranki naloži plačilo pravdnih stroškov. Ne strinja se z dokazno oceno sodišča in razlago materialnega prava, za katero meni, da je napačna. Pravna podlaga za priznanje zavarovalne dobe s povečanjem je podana v Zakonu o delovnih mestih - ZDM, na katerih se zavarovalnih doba šteje s povečanjem in Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju - ZPIZ. Glede na namen inštituta zavarovalne dobe s povečanjem je bistvenega pomena čas, ko zavarovanec dela na delovnem mestu, kjer se zavarovalna doba šteje s povečanjem. ZDM res določa, da je stopnja povečanja zavarovalne dobe za delavce, ki opravljajo delo poklicnih pilotov, pod pogojem, da imajo najmanj 200 poletov letno 12/18, vendar ne določa pogojev, pod katerimi se ta doba šteje s povečanjem. To ni specialni predpis v razmerju do Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, temveč je specialni predpis Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, kjer so v 209. členu našteti pogoji za priznanje zavarovalne dobe s povečanjem. Po določbi navedenega člena pa se zavarovalna doba s povečanjem šteje pod pogojem in le takrat, ko se delo na takih delovnih mestih opravlja poln delovni čas. Tožnik ni bil na delovni dolžnosti pilota za poln delovni čas, temveč na dolžnosti pomočnik poveljnika za operativno-učne zadeve, kjer je bila to le ena od nalog, ki jih je moral opravljati. Ker to ni bila dolžnost, ki bi jo tožnik stalno opravljal, kljub več kot 200 poletov letno, ni upravičen do benificirane delovne dobe. Sodišče nima dokazne ocene o vsebini delovnih dolžnosti pilot in pomočnik poveljnika za operativno-učne zadeve, kar je vzrokovalo napačni razlagi materialnega prava.

Sodišče je napačno dokazno ocenilo izpoved priče M., ki ni izpovedal, da bi tožnik opravljal delo poklicnih pilotov, kot povzema sodišče, temveč da je tožnik izvajal program letalskega usposabljanja. Sodišče je tudi priznalo tožniku potne stroške za 9-kratni prihod na sodišče, čeprav je sodišče v predmetni zadevi opravilo samo 7 narokov, poleg tega pa je priznalo potne stroške v višini kilometrine in ne po ceni vozovnice za javni prevoz. V tem delu je odločitev o stroških napačna in v nasprotju z določbo 19. člena v povezavi z določbo 5. in 9. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov v pravdnem postopku.

Tožnik je podal obširen odgovor na pritožbo tožene stranke, v katerem prereka vse pritožbene navedbe in pojasnjuje svoj status ter opravljanje dela v celotnem spornem obdobju. V zvezi s pritožbo o odmeri stroškov postopka navaja, da se je zaradi razpisanega naroka 24.4.2001 in 29.6.2001 moral vrniti iz Prištine, na narok dne 24.2.2001 pa je prišel, ker je bil prepozno obveščen, da je preložen. Kilometrino za prevoz je prijavil iz razloga, ker od prebivališča nima javnega prevoznega sredstva.

Pritožba tožnika je delno utemeljena, pritožba tožene stranke je neutemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbeni razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/2004). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, da pa na ugotovljeno dejansko stanje ni v celoti pravilno uporabilo materialnega prava.

Neutemeljene so pritožbene navedbe tožene stranke, da Zakon o delovnih mestih, na katerih se šteje zavarovalna doba s povečanjem (ZDM - Ur. l. SFRJ, št. 17/68 - 79/71, ki se uporablja v Republiki Sloveniji kot republiški predpis) ni specialni predpis v odnosu do Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ - Ur. l. RS, št. 12/92 - 54/98), temveč, da je določba 209. člena ZPIZ specialni predpis. Kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje, kar je tudi potrdilo Višje delovno in socialno sodišče v sodbi in sklepu, opr. št. Pdp 690/2002, je za dela pilotov, ne glede na to, na kako poimenovanem delovnem mestu delajo in koliko delovnega časa opravljajo dela in naloge pilota, potrebno upoštevati določbe ZDM in ne določbe 209. člena ZPIZ, ki so splošne določbe v primerjavi z določbami ZDM. V nasprotnem primeru, bi namreč prišli do situacije,

da bi bil nekdo razporejen na delovno mesto pilota za poln delovni čas in bi mu bilo potrebno priznati zavarovalno dobo s povečanjem že na podlagi določbe 209. člena ZPIZ, ne glede na to, ali bi sploh opravil kakšen let.

Po določbi 3. člena XXVIII. poglavja, točka 4/1 ZDM se kot delovna mesta, na katerih je delo posebno težko in za zdravje škodljivo, štejejo delovna mesta delavcev v letalstvu, ki opravljajo delo poklicnih pilotov, če imajo najmanj 200 leto v letu, tako da se na teh delih vsakih 12 mesecev šteje za 18 mesecev zavarovanja. Za polet se šteje vsak vzlet. Po citirani zakonski določbi torej ni potrebno, da je delavec razporejen polni delovni čas na delovno mesto pilot, kot se zmotno zavzema tožena stranka, temveč je pogoj, da opravlja delo poklicnega pilota, kar pomeni, da pri delu upravlja z letalom na način, da vzleta in pristaja. Kot let se šteje vsak vzlet. Norma je jasna in je treba tako le ugotoviti, koliko vzletov je opravil delavec v letu, od česar je odvisno ali se mu prizna zavarovalna doba s povečanjem na podlagi določb ZDM. Zmotno je stališče tožene stranke, da določb ZDM v primeru tožnika ni mogoče uporabiti iz razloga, ker tožnik ni bil razporejen na dolžnost pilota za poln delovni čas. Tak pogoj ne izhaja niti iz 209. člena ZPIZ, kajti navedena določba je splošna določba, ki določa pogoje, pod katerimi je mogoče določiti delovna mesta, na katerih se šteje zavarovalna doba s povečanjem. Po določbi 211. člena ZPIZ pa se

delovna mesta, na katerih se zavarovalna doba šteje s povečanjem, postopek za njihovo določitev, stopnja povečanja zavarovalne dobe na teh delih ter način in postopek revizije, določi s posebnim zakonom o štetju zavarovalne dobe s povečanjem. Tak zakon pa je tudi ZDM, ki je določil za delovna mesta delavcev letalstvu, ki opravljajo delo poklicnih pilotov pogoje, pod katerimi se delo na

teh delovnih mestih šteje kot posebno težko in zdravju škodljivo, s tem da je določil, da morajo delavci, da se jim prizna benificirana delovna doba 12 mesecev za 18, opraviti najmanj 200 letov letno. Zato so pritožbene navedbe o napačni uporabi materialnega prava neutemeljene.

Neutemeljene so pritožbene navedbe tožene stranke v zvezi z dokazno oceno izpovedi priče M., saj jo je sodišče pravilno povzelo in iz nje potegnilo ustrezne dokazne zaključke. Pri tem pritožbeno sodišče še pojasnjuje, da je za odločitev v tem individualnem delovnem sporu pravno pomembna listinska dokumentacija, iz katere izhaja, da je tožnik v obdobjih, v katerih mu je bila priznana delavna doba s povečanjem 12/18, opravil zahtevano število poletov. Število poletov je namreč sodišče ugotovilo na podlagi listinske dokumentacije in ne iz izpovedi priče.

Pravilno pa opozarja tožnik, da zakon nikjer ne določa, da se kot leto šteje koledarsko leto. Splošni pojem leta pomeni kontinuiranih 12 mesecev in ne koledarsko leto. Zaradi zmotnega razumevanja pojma, kaj pomeni 200 letov letno, ko je sodišče štelo, da pomeni pojem letno obdobje koledarskega leta, je neutemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek za priznanje zavarovalne dobe s povečanjem 12 mesecev za 18 mesecev za obdobje od 4.8.2001 do 17.9.2001 in od 1.1.2002 do 4.8.2002. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje namreč izhaja, da se je

tožnik vrnil na delo in dolžnost k toženi stranki v Slovenijo dne 4.8.2001. Od tega datuma dalje je bil razporejen na dolžnost, na kateri je opravljal tudi delo pilota in to do 4.8.2002. Gre za obdobje enega leta, ki ga je potrebno obravnavati kumulativno, vseh 12 mesecev, ker v tem obdobju ni prišlo do nobene spremembe v statusu tožnika in je ves čas delal na isti dolžnosti. V celotnem obdobju enega leta je tožnik opravil 201 polet, zato bi mu sodišče prve stopnje moralo priznati zavarovalno dobo s povečanjem 12/18 za celotno obdobje in ni ravnalo pravilno, ko je obdobje enega leta razdelilo na posamezna obdobja in tožniku priznalo zavarovalno dobo s povečanjem le za tista obdobja, v katerih je imel sorazmerno gostoto poletov. Zakon namreč ne postavlja pogoje gostote letov, temveč je kot zahteva postavljeno le več kot 200 poletov letno. Sodišče je bilo dolžno upoštevati posamezna obdobja krajša od enega leta le za tisti čas, ko tožnik dejansko ni opravljal dela pilota, to je v času, ko mu je bila izrečena prepoved poletov in v času, ko je opravljal službeno nalogo v generalnem poveljstvu sil KFOR na Kosovu.

Glede na zgoraj navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožnika v delu, ki se nanaša na nepriznani del obdobja v času od 4.8.2001 do 4.8.2002 ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v tem delu spremenilo, tako da je tožbenemu zahtevku za navedeno obdobje v celoti ugodilo, za kar je imelo podlago v določbi 4. točke 358. člena ZPP.

V ostalem je pritožba tožnika neutemeljena iz razloga, kot je bilo že povedano zgoraj, da se lahko upoštevajo obdobja krajša od enega leta le v primeru, ko delavec ne dela na delih, na katerih leti, ni pa mogoče krajšati obdobij le zato, da se dobi primerno gostoto letov za priznanje zavarovalne dobe s povečanjem. Zato je v tem delu pritožbeno sodišče pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno in v tem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je glede na spremembo odločitve o glavni stvari spremenilo tudi odločitev o stroških postopka, pri čemer je ugotovilo, da se je uspeh tožnika spremenil in je po spremenjeni sodbi tožnik uspel približno z 69 % zahtevka. Pri ponovni odmeri stroškov postopka je pritožbeno sodišče upoštevalo pritožbene navedbe tožene stranke glede števila opravljenih obravnav, tako da je

upoštevalo 7 prihodov na glavno obravnavo in ne 9, kot je to zmotno storilo sodišče prve stopnje. Neupoštevne pa so pritožbene navedbe tožene stranke v zvezi z napačnim priznanjem kilometrine tožniku za prihod na sodišče. Tožnik je namreč upravičen do plačila kilometrine tudi na podlagi določb Pravilnika o povrnitvi stroškov v pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 15/2003), ki je sicer veljal le za odločitev o stroških postopka za pristop na zadnje tri obravnave. Po določbi 2. odstavka 9. člena v zvezi z 19. členom se lahko stranki priznajo tudi stroški za prevožene kilometre, če javno prevozno sredstvo ne vozi ob primernem času ali če je to potrebno iz kakšnega drugega opravičenega vzroka. Tožnikovo prebivališče se nahaja izven območja javnega prometa, zato je sodišče prve stopnje utemeljeno tožniku priznalo stroške kilometrine. Upoštevaje pristop na 7 obravnav so tako potrebni stroški tožnika pred sodiščem prve stopnje 131.546,40 SIT, 69 % teh stroškov znaša 90.767,00 SIT. Potrebni stroški tožene stranke so znašali 60.180,00 SIT, 31 % teh stroškov znaša 18.655,80 SIT. Po medsebojnem pobotanju je tako tožena stranka dolžna tožniku povrniti 72.111,20 SIT stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je sklenilo, da tožena stranka nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka iz razloga, ker s pritožbo ni uspela.

Zakon o delovnih mestih, na katerih se šteje                 zavarovalna doba s povečanjem člen 3. ZPIZ člen 209.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.