VDSS sklep Pdp 458/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-03-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - začasna odredba - pogoji za izdajo začasne odredbe - verjetnost terjatve - tožba - procesne predpostavke

Terjatev ni verjetno izkazana, ker iz navedb v tožbi in priloženih dokazov ne izhaja, da je tožnica zoper izpodbijani sklep o prenehanju delovnega razmerja ugovarjala pri delodajalcu in ni jasno, ali so podane procesne predpostavke za vložitev tožbe.

Zadržanje veljavnosti in izvrševanja sklepa o prenehanju delovnega razmerja bi bilo možno le v primeru, če sklep še ne bi učinkoval oz. ga tožena stranka ne bi realizirala, sicer zadržanje ne pride v poštev, ampak bi bilo mogoče predlagati le vzpostavitev prejšnjega stanja (torej reintegracijo), ali plačevanje nadomestila plače za čas spora o prenehanju delovnega razmerja. V obeh primerih bi bilo potrebno oblikovati predlog za začasno odredbo v skladu z 44. čl. ZIZ, torej v njem navesti tudi sredstvo in predmet izvršbe.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog tožnice za izdajo začasne odredbe, s katero se zadrži veljavnost in vsakršno izvrševanje sklepa tožene stranke št. 22/2002 z dne 10.12.2002 in sklepa tožene stranke o razvrstitvi tožnice med trajno presežne delavce z dne 28.5.2002 in sicer do dokončnosti in pravnomočnosti tega delovnega spora.

Zoper sklep se pritožuje tožnica, ki uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS št. 26/99 in 96/2002) in pritožbenemu sodišču predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek. V pritožbi navaja, da se izpodbijanega sklepa ne da preizkusiti, sodišče pa se v njem ni opredelilo do vseh navedb tožnice niti predlaganih dokazov, s katerimi je tožnica najmanj s stopnjo verjetnosti izkazala vse pogoje za izdajo začasne odredbe. Samovoljno ravnanje tožene stranke se kaže v tem, da je izdala povsem nepravilno in nezakonito odločbo z dne 10.12.2002 in sicer na podlagi neobstoječega sklepa o razvrstitvi tožnice med trajno presežne delavce z dne 28.5.2002, saj je tožena stranka ta sklep sama predhodno preklicala dne 2.9.2002. Samovoljnost tožene stranke je potrjena tudi s tem, da ni podala ugovora na predlog za izdajo začasne odredbe, kljub temu, da je bila k temu povabljena. V obrazložitvi sklepa z dne 10.12.2002 ni pravnega pouka o možnosti tožnice do pritožbe, poleg tega pa tožena stranka še vedno ni odgovorila na pritožbe tožnice zoper sklep z dne 10.12.2002. To torej pomeni, da ta sklep še ni dokončen in pravnomočen. Kljub temu ji je tožena stranka že preprečila prihod na delo in ji ustavila izplačevanje plače. Tožnici zaradi posledic sklepa z dne 10.12.2002 že nastaja nenadomestljiva oz. nepopravljiva škoda, saj je ustavljeno izplačevanje njene mesečne plače, to pa je tudi edini prihodek tožnice. Tako je ogroženo njeno preživljanje in preživljanje njene družine oz. mladoletnih otrok. Tožnica mora preživljati dva šoloobvezna in mladoletna otroka. Glede na to potrebuje takojšnje in učinkovito sodno varstvo, ki ga je mogoče zagotoviti le na tak način, da se zadrži izvajanje odločbe, vse do pravnomočno končanega sodnega postopka.

Pritožbeno sodišče ne ugotavlja utemeljenosti pritožbenih navedb o bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP. V izpodbijanem sklepu so navedeni relevantni razlogi, celo razlogi, s katerimi se sodišče prve stopnje glede na predlog za izdajo začasne odredbe sploh ni bilo dolžno posebej ukvarjati (kot bo razvidno v nadaljevanju). Pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ni podan. V primeru začasne odredbe, ki jo predlaga tožnik s tožbo in glede na to, da mora sodišče o predlogu odločiti najkasneje v 3 dneh (2. odst. 19. čl. Zakona o delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS, Ur.l. RS št. 19/94) sodišče pri odločanju o začasni odredbi lahko upošteva le navedbe in predlagane dokaze predlagatelja začasne odredbe.

Pritožbeno sodišče pa se sicer ne strinja z večino materialno pravnih zaključkov sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu. Kljub temu to ni razlog za ugoditev pritožbi in za spremembo izpodbijanega sklepa, saj so podani drugi razlogi, zaradi katerih predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

Kot izhaja iz predloga za izdajo začasne odredbe je tožnica le-to predlagala zaradi odvrnitve nenadomestljive škode (oz. pravilno preprečitve nastanka težko nadomestljive škode), navedla pa je tudi, da toženi stranki s predlagano začasno odredbo ne more nastati nobena škoda. Začasne odredbe ni predlagala iz drugih razlogov, torej zaradi nevarnosti, da bo uveljavitev njene terjatve onemogočena ali precej otežena, da se prepreči uporaba sile, itd., v predlogu pa se tudi ni sklicevala na samovoljno ravnanje tožene stranke, ki bi ga bilo potrebno preprečiti in ki je sicer lahko razlog za izdajo začasne odredbe po uradni dolžnosti v skladu s 1. odst. 19. čl. ZDSS.

Glede na predlog in navedene razloge za izdajo začasne odredbe po predlogu bi se torej sodišče prve stopnje moralo osredotočiti le na vprašanje, ali gre za začasno odredbo, s katero bi bilo potrebno preprečiti nastanek težko nadomestljive škode tožnici in na vprašanje, ali gre za takšno začasno odredbo, s katero nasprotna stranka ne bo pretrpela prav nobene škode (2. alinea 2. odst. 272. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ, Ur.l. RS št. 51/98, 75/2002 in 3. odst. 270. čl. ZIZ v povezavi z 3. odst. 272. čl. ZIZ). Sodišče se torej ni bilo dolžno posebej ukvarjati in obrazlagati obstoja samovolje tožene stranke, saj se na kaj takšnega tožnica v predlogu za izdajo začasne odredbe niti ne sklicuje, potrebno pa je opozoriti, da je to razlog za izdajo začasne odredbe po uradni dolžnosti (1. odst. 19. čl. ZDSS), ne pa razlog za izdajo začasne odredbe na predlog stranke (v tem primeru je potrebno izhajati iz pogojev, kot jih določa ZIZ). Glede na to so tudi pritožbene navedbe tožnice v zvezi s samovoljo tožene stranke nepomembne, saj sodišče prve stopnje o odsotnosti samovoljnega ravnanja tožene stranke razloguje samo, brez predloga tožnice. Če pa sodišče že samo meni, da ni podano samovoljno ravnanje nasprotne stranke, tega niti ni dolžno posebej utemeljevati. To bo sodišče prve stopnje storilo le v primeru, če bo po vložitvi tožbe ali kadarkoli med postopkom samo ugotovilo, da bi bilo potrebno izdati začasno odredbo po uradni dolžnosti, ker bi bilo potrebno preprečiti samovoljno ravnanje tožene stranke.

Sodišče prve stopnje zaključuje tudi, da je tožničina terjatev verjetno izkazana, kar je predpogoj za izdajo začasne odredbe v skladu s 1. odst. 272. čl. ZIZ. Pritožbeno sodišče se tudi s tem zaključkom sodišča prve stopnje ne strinja. Tožnica namreč izpodbija sklepa tožene stranke z dne 11.12.2002 in 28.5.2002, vendar v tožbi ne navaja, ali je zoper ta dva sklepa pri delodajalcu sploh ugovarjala, kar je pomembno v zvezi z vprašanjem, ali so sploh podani pogoji za sodno varstvo. 2. odst. 83. čl. Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur.l. SFRJ št. 60/89, 42/90) namreč določa, da delavec ne more zahtevati varstva pravic pri pristojnem sodišču, če se za to varstvo ni prej obrnil na pristojni organ v organizaciji, razen ko gre za pravico do denarne terjatve. Na obstoj procesnih predpostavk sodišče pazi po uradni dolžnosti, kar pa je sodišče prve stopnje očitno zanemarilo. Iz navedb v tožbi in priloženih dokazov ne izhaja, da je tožnica zoper izpodbijana sklepa sploh ugovarjala pri delodajalcu, torej na podlagi tega ni mogoče sklepati niti o verjetnosti obstoja terjatve. Šele v pritožbi tožnica navaja, da se je pritožila zoper sklep z dne 10.12.2002 in da do odločanja pri toženi stranki še ni prišlo, vendar tudi teh navedb ni potrdila s predlaganimi dokazi oz. dokazov o pravočasnih ugovorih pri toženi stranki zoper izpodbijana sklepa še ni predložila.

Tožnica je morala ugovarjati zoper izpodbijana sklepa (predvsem pa zoper sklep z 11.12.2002) najprej pri delodajalcu, ne glede na to, če sklep z dne 10.12.2002 nima pravnega pouka. Sklep brez pravnega pouka sicer ne more iti v škodo delavcu, kar pa ne pomeni, da lahko delavec neposredno uveljavlja sodno varstvo, temveč se mora obrniti najprej na delodajalca, šele za tem pa na sodišče (80. in 83. čl. ZTPDR). Ker torej iz tožbenih navedb in priloženih dokazov ni mogoče sklepati niti o procesnih predpostavkah za vložitev tožbe, ni bilo mogoče govoriti niti o verjetno izkazani terjatvi. Glede na to pa sodišče prve stopnje tudi ni bilo dolžno razlogovati o ostalih pogojih za izdajo začasne odredbe - t.j. težko nadomestljivi škodi oz. temu, da toženi stranki ne more nastati nobena škoda.

Ne glede na navedeno pa pritožbeno sodišče ugotavlja tudi to, da dejstvo, da toženi stranki ne more nastati nobena škoda, tožnica zatrjuje le z golo navedbo o tem, kar pa ne zadošča, saj bi morala tudi takšno navedbo utemeljiti. Konkretni predlog za izdajo začasne odredbe te utemeljitve nima. Prav tako je predlog pomanjkljiv tudi v zvezi s tem, da naj bi tožnici in njeni družini zaradi prenehanja delovnega razmerja nastajala težko nadomestljiva škoda. Tožnica se v predlogu, pa tudi v pritožbi s tem v zvezi sklicuje na to, da je ogroženo njeno preživljanje, saj ne prejema več plače, preživljati pa mora dva nepreskrbljena, šoloobvezna in mladoletna otroka. Le takšne navedbe ne zadostujejo, saj tožnica ne konkretizira svojih družinskih razmer in premoženjskega stanja. Tako npr. niti ne pove, koliko točno sta njena otroka stara, ali živi sama z otrokoma in zanju prejema preživnino (v kakšnem znesku), ali živi z možem in koliko prejemkov ima le-ta, ali prejema nadomestilo na Zavodu za zaposlovanje in kakšno je njeno premoženjsko stanje. Brez konkretnejših navedb o premoženjskem stanju tožnice in njene družine sodišče pač ne more sklepati o težko nadomestljivi škodi, ki naj bi ji nastajala zaradi prenehanja delovnega razmerja.

Pritožbeno sodišče pa opozarja še na vsebino začasne odredbe, ki jo predlaga tožnica in ki je popolnoma neustrezna in nepopolna. 268. čl. ZIZ določa, da ima v primeru, kadar je sklep o začasni odredbi izdan v pravdnem ali kakšnem drugem postopku, takšen sklep učinek sklepa o izvršbi. To v povezavi z 44. čl. ZIZ pomeni, da morajo biti v takšnem sklepu (oz. že v predlogu za izdajo začasne odredbe) navedeni med drugim tudi sredstvo in predmet izvršbe ter drugi podatki, ki so potrebni, da se izvršba lahko opravi. V konkretni zadevi predlagana začasna odredba potrebnih sestavin nima, obenem pa je tudi neustrezna. Z njo tožnica predlaga zadržanje veljavnosti sklepov tožene stranke z dne 11.12.2002 in 28.5.2002, kar pa ni mogoče. Zadržanje veljavnosti in izvrševanje sklepov bi bilo možno le v primeru, če sklepa še ne bi učinkovala oz. jih tožena stranka ne bi realizirala, sicer pa zadržanje sploh ne pride v poštev. Če so že nastopile posledice sklepov o prenehanju delovnega razmerja oz. je nasprotna stranka realizirala sklepe o prenehanju, ni več mogoče govoriti o zadržanju teh sklepov oz. posledic v izpodbijanih sklepih, temveč bi bilo mogoče predlagati le vzpostavitev prejšnjega stanja (torej reintegracijo), ali plačevanje nadomestila plače za čas spora o prenehanju delovnega razmerja. V obeh primerih bi bilo potrebno oblikovati predlog za začasno odredbo v skladu z 44. čl. ZIZ, torej v njem navesti tudi sredstvo in predmet izvršbe.

Zadržanja veljavnosti in izvrševanja sklepov delodajalca kot začasne odredbe do uveljavitve novega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur.l. RS št. 42/2002) praktično nismo poznali, sicer pa kot navedeno, zadržanje lahko pride v poštev le, če delodajalec ni realiziral preje izdanih sklepov o prenehanju delovnega razmerja. Po novem ZDR je v 85. čl. izrecno predvideno zadržanje učinkovanja prenehanje pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi. V takšnem primeru delavec v sodnem postopku skupaj z uveljavljanjem nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi predlaga izdajo začasne odredbe, s katero se podaljša zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi do odločitve sodišča. Če je torej v primerih iz 85. čl. ZDR nastopilo zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi zaradi odpovedi, bo delavec s tožbo sodišču lahko predlagal tudi izdajo začasne odredbe, s katero se podaljša zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Če pa se mu je status delavca (eventualno tudi kljub zadržanju učinkovanja prenehanja pogodbe) že spremenil s tem, da je delodajalec delavcu n.pr. zaključil delovno knjižico ali mu preprečil nadaljnje delo, ne bo prišlo v poštev več zadržanje učinkovanja prenehanja pogodbe o zaposlitvi, temveč začasna odredba v skladu z ZIZ (tudi z vsemi potrebnimi sestavinami po ZIZ).

Glede na navedeno torej v konkretni zadevi ni bilo razlogov za izdajo začasne odredbe že glede na to, da je bila predlagana začasna odredba neustrezna in glede na to, da tožbene navedbe in priložena dokumentacija ne dajo opore niti za sklepanje o verjetnosti obstoja terjatve. Že iz teh dveh razlogov je odločitev o zavrnitvi takšnega predloga utemeljena. Zato je pritožbeno sodišče v skladu z določbo 2. tč. 365. čl. ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

ZDDS člen 19, 19/1. ZTPDR člen 80, 80/1, 80/2, 83, 83/1. ZIZ člen 272, 272/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.