VDS sodba in sklep Pdp 1581/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2006-04-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

V sporu zaradi plačila razlike v plači in odpravnine je pasivno

legitimiran le delavčev delodajalec - pravna oseba (prvotožena

stranka), ne pa tudi direktor pravnega prednika tožnikovega

delodajalca (drugotožena stranka), ki je s tožnikom podpisal PZ.

Ker gre za trejatev iz delovnega razmerja in tožnik tudi ni upnik

drugotožene stranke, ne pride v poštev določba 6. člena ZGD glede

Pritožbi drugotožene stranke se v celoti, pritožbi tožnika pa

delno ugodi tako, da se izpodbijana sodba in sklep na novo

"1. Prvotožena stranka je dolžna tožniku plačati na račun

neizplačanih plač za čas od meseca januarja 2001 do aprila 2001 v

tolarski protivrednosti 3000 DEM neto mesečno z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od 18. dne v mesecu za plačo iz preteklega

meseca do plačila ter od obračunanih bruto zneskov plač odvesti

pristojnim organom vse pripadajoče davke in prispevke; na račun

odpravnine plačati tožniku znesek 1.963.620,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od dne 13.2.2001 dalje do plačila, vse v 8

2. Višji zahtevek tožnika zoper prvotoženo stranko iz naslova

odpravnine ter v celoti zahtevki tožnika zoper drugotoženo

stranko iz nadomestila plače in odpravnine, se zavrnejo.

3. Odločitev o zavrnitvi ugovora drugotožene stranke, ki se

nanaša na njeno stvarno pristojnost in pasivno legitimacijo, se

4. Prvotožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške postopka

v znesku 284.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva

izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila, v roku 8 dni, da ne

5. Tožnik je dolžan drugotoženi stranki povrniti stroške postopka

v znesku 727.486,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva

izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila, v roku 8 dni, da ne

Prvotožena stranka je dolžna tožniku povrniti pritožbene stroške

Tožnik je dolžan drugotoženi stranki povrniti pritožbene stroške

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da sta

toženi stranki dolžni tožniku nerazdelno plačati na račun

neizplačanih plač za mesece od januarja 2001 do aprila 2001 po

120.000,00 SIT neto mesečno z zakonskimi zamudnimi obrestmi od

18. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila ter od

obračunanega bruto zneska plač pristojnim organom plačati vse

pripadajoče davke in prispevke, na račun odpravnine pa plačati

tožniku znesek 1.963.620,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi

od dne 13.2.2001 dalje do plačila, vse v 15 dneh, da ne bo

izvršbe (1. tč. izreka), zavrnilo pa višji zahtevek tožnika iz

naslova plač in odpravnine (2. tč. izreka). Glede stroškov je

odločilo, da je tožnik dolžan drugotoženi stranki povrniti

stroške postopka v znesku 320.307,00 SIT z zakonskimi zamudnimi

obrestmi od izdaje sodbe dalje, v 8 dneh da ne bo izvršbe (3. tč.

izreka). Poleg tega je s sklepom zavrnilo ugovor drugotožene

stranke glede njene stvarne pristojnosti in pasivne legitimacije.

Zoper navedeno sodbo in sklep sta se pritožila tožnik in

drugotožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po določbi 1.

odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št.

26/99 - 2/04), ki se v skladu z določbo 1. odst. 14. čl. Zakona o

delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS, Ur. l. RS št. 19/94)

uporablja tudi v sporih pred delovnimi in socialnimi sodišči.

Tožnik v pritožbi navaja, da sodišče ne bi smelo upoštevati

dogovora z dne 27.4.2001 med njim in drugotoženo stranko, saj

nima nikakršne dokazne vrednosti. Napisala ga je drugotožena

stranka in je brez ustreznega žiga. Tudi ni navedeno v dogovoru,

kdo je zastopnik družbe. Sodišče bi moralo glede višine plač in

odpravnine izhajati iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi, po kateri

mu pripada neto plača v višini 3000 DEM mesečno ter odpravnina ob

razrešitvi v višini 24 mesečnih plač. Ne strinja se tudi z

odločitvijo o stroških postopka. Zato predlaga, da pritožbeno

sodišče v izpodbijanem delu spremeni sodbo tako, da zahtevkom v

celoti ugodi oz. podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne

Drugotožena stranka v pritožbi navaja, da gre pri njej za fizično

osebo in ne za delodajalca, zaradi česar ni pasivno legitimirana

stranka. Tudi ne gre za razloge spregleda pravne osebnosti oz. da

je na tej podlagi zavezana poravnati tožniku zaostale prejemke iz

delovnega razmerja. V kolikor je v spornem obdobju prevzela

določene posle prvotožene stranke, je to storila iz razloga, da

je rešila družbo pred finančnim propadom in izplačala delavcem

zaostale plače. Tožnik kot direktor ni delal vestno. Ni izpolnil

dogovorjenih obveznosti iz pisnega dogovora z dne 27.4.2001. Če

bi to storil, bi iz tega naslova prejel vsa dogovorjena plačila.

Pri prvotoženi stranki ni bil formalno nikoli razrešen funkcije.

Sam se je odjavil iz delovnega razmerja. Zato ne more biti

upravičen do odpravnine. Ker ima prvotožena stranka sedaj

drugega lastnika, bi se lahko v postopek pritegnilo tudi njega.

Zato predlaga, da pritožbeno sodišče v izpodbijanem delu spremeni

sodbo in sklep tako, da tožnikove zahtevke v celoti zavrne oz.

podrejeno, da odločitve razveljavi in zadevo vrne sodišču prve

Tožnik v odgovoru na pritožbo drugotožene stranke navaja, da

razlogi njene pritožbe niso utemeljeni. Zato predlaga zavrnitev

pritožbe in potrditev sodbe v delu, ki ga izpodbija.

Pritožba drugotožene stranke je utemeljena, pritožba tožnika pa

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo in sklep v mejah

pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na

bistvene kršitve določb postopka ter pravilno uporabo

materialnega prava (2. odst. 350. čl. ZPP). Predmet preizkusa

sodbe in sklepa so samo odločitve sodišča prve stopnje, ki se

nanašajo na drugotoženo stranko, ne pa tudi odločitve zoper

prvotoženo stranko, saj se ta stranka zoper sodbo ni pritožila.

Zato je postala zadeva v obsegu odločitve o zahtevkih zoper

prvotoženo stranko (glede plačila nadomestila plače in

odpravnine) pravnomočna. Poleg tega je pritožbeno sodišče po

preizkusu izpodbijanih odločitev ugotovilo, da sodišče prve

stopnje tako v zvezi z izdanima sodbo in sklepom kot izvedenim

postopkom na prvi stopnji ni storilo nobene bistvene postopkovne

kršitve, na katere sta opozorili pritožbi in na katere je moralo

pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Vendar pa je

pritožbeno sodišče glede presoje določenih materialnopravnih

odločitev v izpodbijanem delu sodbe ugotovilo zmotno uporabo

materialnega prava, kar utemeljuje z naslednjimi dejanskimi in

Iz izvedenih dokazov pred sodiščem prve stopnje je razvidno, da

gre v sporu za presojo dogodkov in poslovanja prvotožene stranke

v času od meseca januarja 2001 do aprila 2001, ko je tožniku

prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki, saj se je z dnem

1.5.2001 zaposlil pri drugem delodajalcu. Tožnik je bil v tem

času direktor prvotožene stranke, ki formalno ni bil nikoli

razrešen s strani organa, ki ga je imenoval. Tako mu je trajala

funkcija direktorja najkasneje do dne 17.5.2001, ko sta

družbenika R. V. in R. J. prodala prvotoženo stranko novemu

lastniku Š. M., ki je postal tudi njen direktor. Tožnik je bil po

pogodbi o zaposlitvi z dne 15.10.1997 direktor tožene stranke, na

podlagi katere je imel dogovorjeno mesečno neto plačo v višini

3000 DEM. Pogodbo o zaposlitvi je s strani prvotožene stranke oz.

njenega pravnega prednika I. podpisal R. V., ki ima v sporu

položaj drugotožene stranke. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča

drugotožena stranka ne more biti tožnikov delodajalec, saj je to

lahko samo prvotožena stranka v svojstvu pravne osebe. Zato iz

tega razloga v sporu ne more biti pasivno legitimirana stranka.

Poleg tega drugotožena stranka v nasprotju z zmotnim

materialnopravnim stališčem v izpodbijani sodbi ne more

odgovarjati oz. biti zavezana za poravnavo denarnih obveznosti do

tožnika v skladu z določbo 6. čl. Zakona o gospodarskih družbah

(ZGD, Ur. l. RS, št. 30/93 - 6/99), saj tožnik nasproti

drugotoženi stranki ni imel položaja upnika, ki bi bil poslovno

oškodovan v odnosu do družbe. Nadalje ni izkazana odgovornost

drugotožene stranke, ki se nanaša na poseganje v upravljanje, na

sprejete napačne poslovne odločitve in v tej posledici za

zmanjšanje premoženja družbe, saj tega listinski dokazi ne

potrjujejo. Nenazadnje in kar je za presojo tega vprašanja

pomembno, je dejstvo, da prvotožena stranka v spornem obdobju ni

prišla v takšno poslovno stanje, da bi se zoper njo uvedel stečaj

oz. bi drugače nasploh prenehala obstajati. Čeprav je bila

kapitalno prodana drugemu lastniku, je še vedno vpisana v sodni

register in deluje kot gospodarska družba. Zato je pritožbeno

sodišče ugodilo pritožbi drugotožene stranke in v skladu z

določbo 4. tč. 358. čl. ZPP v izpodbijanem delu sodbe spremenilo

odločitev sodišča prve stopnje tako, da je zavrnilo vse tožnikove

zahtevke v obsegu, ki se nanašajo zoper drugotoženo stranko. V

posledici takšne presoje ni bilo več podlage za zavrnitev ugovora

navedene stranke, ki se je nanašal na njeno stvarno pristojnost

in pasivno legitimacijo. Zato je pritožbeno sodišče takšno

odločitev v izpodbijanem sklepu razveljavilo.

Po ugotovitvi pritožbenega sodišča tožnik s strani prvotožene

stranke oz. organa, ki ga je imenoval na funkcijo direktorja, ni

bil nikoli razrešen v skladu z določbami pogodbe o zaposlitvi.

Funkcija direktorja mu je prenehala najkasneje z dnem 17.5.2001,

ko je bila prvotožena stranka prodana novemu lastniku, ki je

postal tudi njen direktor. V tej zvezi ne more biti sprejemljivo

stališče sodišča prve stopnje, ki je štelo za veljavno razrešitev

primopredajo poslov, opravljeno med tožnikom in drugotoženo

stranko dne 12.2.2001, saj iz izvedenih listinskih dokazov ne

izhaja nikakršna ugotovitev, da je tožniku s tem datumom

prenehala funkcija direktorja. Tudi ne more biti sprejemljiv

pisni dogovor med tožnikom in drugotoženo stranko z dne

27.4.2001, saj je ta listina brez ustreznega žiga prvotožene

stranke ter formalne navedbe zastopnika družbe. Takšen dogovor

vsebuje le zapisane medsebojne pravice in obveznosti, kaj mora

tožnik še napraviti, da bo upravičen do določenih prejemkov.

Poleg tega med strankama ni bilo ničesar dogovorjenega glede

tožnikovega nadaljnjega statusa pri prvotoženi stranki. Zato se

kot listina ne more upoštevati za verodostojno podlago, v skladu

s katero bi se lahko presojale dogovorjene pravice in obveznosti

Glede na to, da tožnik pri prvotoženi stranki formalno ni bil

nikoli razrešen s funkcije direktorja, ne more biti upravičen do

izplačila odpravnine bodisi po določbah pogodbe o zaposlitvi ali

določbah ZGD. Vendar je v nasprotju z zmotno odločitvijo v

izpodbijani sodbi, ko mu je sodišče priznalo mesečno plačo samo

v višini 120.000,00 SIT, upravičen do višje plače, to je do

plače, dogovorjene v pogodbi o zaposlitvi, saj mu ta v spornem

času ni bila nikoli zmanjšana oz. spremenjena z morebitnim

aneksom k pogodbi. Zato je pritožbeno sodišče v tem obsegu

izpodbijane sodbe ugodilo tožnikovi pritožbi in v skladu z

določbo 4. tč. 358. čl. ZPP spremenilo odločitev o prisojeni

višini nadomestila plače ter za čas od meseca januarja do aprila

2001 priznalo tožniku vsakokratno mesečno plačo v tolarski

protivrednosti 3000 DEM neto, ki jo je naložilo v plačilo

prvotoženi stranki, kot je to razvidno iz izreka te sodbe. Za

naprej pa ne, ker se je z dnem 30.4.2001 odjavil iz delovnega

razmerja pri prvotoženi stranki ter se v nadaljevanju zaposlil

Čeprav tožnik iz že ugotovljenih materialnopravnih razlogov ni

upravičen do plačila odpravnine, pritožbeno sodišče ni moglo

spremeniti takšne odločitve, ki se nanaša na obveznost plačila

prvotožene stranke in iz tega naslova zavrniti zahtevek, saj se

prvotožena stranka v sporu ni pritožila. Zato bi bila takšna

sprememba v nasprotju z interesi tožnika, ki se je poleg

drugotožene stranke v sporu edini pritožil (359. čl. ZPP).

Pritožbeno sodišče je glede na tako sprejete in obrazložene

dejanske in pravne razloge v celoti ugodilo pritožbi drugotožene

stranke ter zoper to stranko zavrnilo tožnikove zahtevke. Na

drugi strani je delno ugodilo pritožbi tožnika samo v obsegu

prisojenega višjega nadomestila plače, za kar je za plačilo

zavezana prvotožena stranka. V preostalem pa je zavrnilo njegovo

pritožbo (odločitve je v izreku zaradi preglednosti na novo

oblikovalo), kot je to razvidno iz spremenjene sodbe in sklepa

Pritožbeno sodišče je v skladu s tako spremenjeno izpodbijano

sodbo in sklepom moralo ponovno odločiti o stroških postopka na

prvi stopnji, ki sta jih priglasila tožnik in drugotožena

stranka. V tej zvezi je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo

višino tožnikovih skupnih stroškov 795.527,00 SIT, ki bi mu

pripadali, če bi v sporu z zahtevki v celoti uspel. Vendar je bil

tožnik v sporu v primerjavi z višino zahtevanih denarnih dajatev

in sedaj na novo prisojenimi zneski uspešen v višini 35,7 %, kar

pomeni, da je v takšnem odstotku upravičen do povrnitve stroškov,

ki po izračunu pritožbenega sodišča znašajo 284.000,00 SIT.

Stroške v tej višini mu je dolžna povrniti prvotožena stranka.

Ker tožnik z zahtevki zoper drugotoženo stranko ni uspel, glede

navedene stranke pa je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo

stroške v višini 727.486,00 SIT, je tožnik dolžan drugotoženi

stranki povrniti takšen znesek stroškov postopka na prvi stopnji,

Tožnik in drugotožena stranka sta v pritožbenem postopku v zvezi

z vloženima pritožbama priglasila stroške. Po ugotovitvi

pritožbenega sodišča je tožnik s pritožbo delno, drugotožena

stranka pa v celoti uspela. Pritožbeno sodišče je priznalo

tožniku za sorazmeren pritožbeni uspeh za pritožbo 375 točk, kar

ob vrednosti 110,00 SIT za točko (Ur. l. RS, št. 67/03) in 20 %

DDV znaša 49.500,00 SIT, k temu znesku mu je pritožbeno sodišče

priznalo še 1/4 vrednosti plačane takse za pritožbo v višini

30.200,00 SIT, to je skupaj 79.700,00 SIT pritožbenih stroškov,

ki jih je naložilo v plačilo prvotoženi stranki. Nadalje je

pritožbeno sodišče priznalo drugotoženi stranki za pritožbo 625

točk, kar ob vrednosti 110,00 SIT za točko in 20 % DDV znaša

82.500,00 SIT, k temu znesku ji je priznalo še 48.872,00 SIT

plačane takse za pritožbo, to je skupaj 131.372,00 SIT.

Ugotovljene pritožbene stroške drugotožene stranke je naložilo v

plačilo tožniku, kot je to razvidno iz izreka te sodbe. Odločitev

o stroških ima podlago v določbi 2. odst. 165. čl. v zvezi s 1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.