VDS sklep Pdp 399/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-03-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

V ZDR ni predvideno sodno varstvo zoper pisno opozorilo delavcu

na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi pogodbe o

zaposlitvi ob ponovni kršitvi delovne obveznosti. Zato je sodišče

tožbo, s katero je delavec zahteval razveljavitev tega opozorila,

pravilno zavrglo. Opozorilo je le predpostavka za eventualno

kasnejšo odpoved in bi šele v sporu zaradi nezakonitosti odpovedi

tožnik lahko uveljavljal neutemeljenost takega opozorila.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Delovno sodišče v Kopru je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožbo

tožeče stranke z dne 2.7.2004, ki se glasi na razveljavitev

opozorila v.d. predsednika uprave ter člana uprave tožene stranke

št. 2158/04 z dne 1.7.2004 in da vsaka stranka trpi svoje stroške

Zoper ta sklep se pritožuje tožeča stranka zaradi napačne uporabe

materialnega prava s predlogom, da pritožbeno sodišče ugodi njeni

pritožbi in izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču

V pritožbi navaja, da je res, da ZDR zoper opozorilo pred

odpovedjo pogodbe o zaposlitvi izrecno ne predvideva sodnega

varstva, ni pa res, da delodajalec z izrekom opomina ne krši

delavčevih pravic, zato je stališče VDSS v zadevi Pdp 2/2004

napačno. Namreč ZDR ne določa, koliko časa lahko poteče med

izrekom opomina in izdajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi oz.

drugače povedano: ne določa, koliko časa po izteku opomina

delavcu je na podlagi opomina očitane kršitve in nove kršitve še

mogoče izdati odpoved pogodbe o zaposlitvi. Najbrž danes

izrečenega opomina čez dve leti ni mogoče šteti kot ene izmed

kršitev, ki bi utemeljevale odpoved, ni pa mogoče določiti

nesporne časovne meje. Pri tem je tožeča stranka prepričana, da

ni storila nobene kršitve, izrek opomina pa razume kot nepravično

in neutemeljeno kazen, kar jo obremenjuje pri njenem delu ter

negativno vpliva na njeno počutje na delovnem mestu in samo delo.

Delodajalec lahko institut opomina, zoper katerega ni možno sodno

varstvo, zlorablja za ustvarjanje psihičnega pritiska na delavca,

kar pomeni prepovedan poseg v delavčevo osebnost. Neutemeljen

opomin lahko pomeni tudi žalitev in grožnjo. Sodno varstvo bi

pritožnik torej moral imeti že zato, da bi se z vsebinskim

obravnavanjem zadeve ugotovilo, ali delodajalec morda ni zlorabil

instituta opomina in ali mu res ni bila kršena nobena pravica iz

Že sam opomin pomeni sankcijo, zoper sankcijo pa mora delavec

imeti možnost ugovora. Opomin ima v bistvu enako težo kot včasih

disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja s pogojno

odložitvijo, s to bistveno razliko, da je bil v slednjem primeru

določen rok, v katerem ni smel storiti delavec nobene kršitve. Iz

novega ZDR takega roka nikakor ni mogoče izluščiti. Ne moremo

torej zanemariti niti dejstva, da sodno varstvo zoper izrečeni

opomin koristi tudi delodajalcu, saj je njegov interes, da ve, da

Tožena stranka se v svojem odgovoru na pritožbo strinja z

izpodbijanim sklepom sodišča prve stopnje, se protivi vsem

navedbam tožeče stranke, in predlaga zavrnitev njene pritožbe.

Pritožbeno sodišče je ob preizkusu izpodbijanega sklepa v mejah

razlogov, iz katerih se sme sklep izpodbijati, ugotovilo, da

pritožbeni razlogi ne obstojijo. Sodišče prve stopnje je popolno

ugotovilo dejansko stanje, ugotovilo vsa odločilna dejstva in

nanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Ob preizkusu tega

sklepa pritožbeno sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb

postopka po 2. odst. 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP/99

- 2/2004, na katere mora paziti po uradni dolžnosti. Pritožbeno

sodišče soglaša z vsemi dejanskimi in pravnimi stališči sodišča

prve stopnje glede zavrženja tožbe tožeče stranke in se v izogib

ponavljanju tudi na njih v celoti sklicuje.

V zvezi s pritožbenimi navedbami tožeče stranke pa pritožbeno

sodišče ne sprejema pritožbenih navedb v zvezi z odločitvijo

sodišča prve stopnje o zavrženju tožbe za razveljavitev opozorila

delavca na izpolnjevanje obveznosti in možnost odpovedi v primeru

ponovne kršitve (1. odst. 83. člena ZDR). V ZDR ni predvideno

sodno varstvo zoper pisno opozorilo delavca na izpolnjene

obveznosti in možnost odpovedi v primeru ponovne kršitve. Pisno

opozorilo že po gramatikalni razlagi ne pomeni dejanja, s katerim

bi delodajalec kršil katero od pravic delavca iz delovnega

razmerja ali posegel v neko od njegovih pravic. Opozorilo namreč

nima neposrednih pravnih posledic in predstavlja le predpostavko

za kasnejšo redno odpoved. Šele v sporu o nezakonitosti redne

odpovedi pogodbe o zaposlitvi bi delavec lahko uveljavljal

neutemeljenost takšnega opozorila. Glede na to za konkretno

odločitev ne bi bilo pomembno, če bi delavec najprej zahteval

odpravo kršitve pri delodajalcu v smislu 1. odst. 204. člena in v

nadaljevanju postopal po 2. odst. 204. člena ZDR.

Pri tem pa pripominja, da se v takšnem primeru glede

razveljavitve pisnega opozorila ne plača sodna taksa po 12. členu

3. odst. Zakona o sodnih taksah (Ur.l. RS št. 1/90 - prečiščeno

besedilo Ur.l. RS št. 48/90, 14/91, 38/96, 20/98, 70/2000,

93/2001, 77/2002 in 99/2002), kajti iz odstavka tega člena jasno

izhaja, da sodne takse ne plača delavec v individualnem delovnem

sporu ob sklenitvi, obstoju in prenehanju delovnega razmerja.

Namreč pisno opozorilo predstavlja predpostavko za kasnejšo redno

odpoved pogodbe o zaposlitvi in zaradi tega ga je treba

upoštevati v širšem smislu kot opozorilo in kot spor glede

prenehanja delovnega razmerja (1. odst. 83. člena ZDR, ki se

nahaja v 4. poglavju - odpoved pogodbe o zaposlitvi).

Glede na navedeno zaključuje pritožbeno sodišče, da so pritožbene

navedbe tožeče stranke zaradi zmotne uporabe materialnega prava

neutemeljene in ugotavlja, da je izpodbijani sklep sodišča prve

stopnje materialnopravno pravilen in zakonit.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo tožeče

stranke in potrdilo sklep sodišča prve stopnje, obenem pa

sklenilo, da stranki krijeta vsaka svoje pritožbene stroške in

sicer tožeča stranka zato, ker ni uspela s pritožbo (1. odst.

154. člena v zvezi s 1. odst. 165. člena ZPP), tožena stranka pa

krije svoje stroške odgovora na pritožbo zato, ker le-ta ni bil

potreben (1. odst. 155. člena v zvezi s 1. odst. 165. člena ZPP),

ZPP člen 274,  274.  ZDR člen 204,  204/1,  204,  204/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.