VDS sklep Pdp 925/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-06-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

1. Pri presoji zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je

sodišče vezano na dejanski opis kršitve in ne na pravno

kvalifikacijo. Zato je v okviru dejanskega opisa dopustna

prekvalifikacija iz kršitve po 1. alineji 1. odst. 11. čl. ZDR v

kršitev po 2. alineji 1. odst. 111. čl. ZDR.

2. Za določitev, da je nadaljevanje delovnega razmerja še mogoče, ne

zadostuje zgolj ugotovitev, da tožnik vztraja pri tožbenem zahtevku

in da tožena stranka ni v postpku izbrisa. Sodišče bi se moralo

opredeliti tudi do navedb tožene stranke, da zaradi narušenega odnosa

nadaljuje delovno razmerje ni mogoče, saj govori o in odnosih obeh

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem

delu razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo izredno

odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 24.3.2003; ugotovilo, da tožniku

traja delovno razmerje pri toženi stranki tudi po datumu 26.3.2003 z

vsemi pravicami in obveznostmi, zaradi česar ga je tožena stranka

dolžna pozvati nazaj na delo, mu obračunati in izplačati plačo, ki bi

jo prejel skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva

zapadlosti posameznega obroka do plačila in z odvodom vseh davkov in

prispevkov. Kar je tožnik v zvezi z reintegracijo zahteval več, je

sodišče zavrnilo. Glede stroškov je odločilo, da je tožena stranka

dolžna tožniku povrniti stroške postopka v znesku 289.140,00 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 24.3.2004 dalje do plačila.

Ugotovilo je, da tožena stranka v sporu ni dokazala, da je tožniku

zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

Tožena stranka se je pritožila zoper sodbo iz vseh pritožbenih

razlogov po določbi 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku

(ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/04), ki se v skladu z določbo 1.

odst. 14. čl. Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1,

Ur. l. RS št. 2/04) uporablja tudi v postopku v delovnih in

socialnih sporih. Navaja, da je tožniku odpovedala delovno

razmerje na podlagi določbe 110. čl. v zvezi s 111. čl. ZDR, ker

je ocenila, da je storil vse znake kaznivega dejanja

izsiljevanja. Vendar navedeno ne pomeni, da mora delodajalec

dokazati delavcu storitev kaznivega dejanja z vsemi elementi, kot

je to zmotno ugotovilo sodišče prve stopnje. Pri presoji

zakonitosti izredne odpovedi sodišče ni vezano na kvalifikacijo

delodajalca ali se pogodba izredno odpoveduje iz razlogov po 1.

ali 2. alinei 1. odst. 111. čl. ZDR, temveč se mora utemeljenost

odpovedi presoditi v okviru vseh razlogov iz navedene zakonske

določbe. Ti pa so v tožnikovem primeru obstajali. Sodišče je dalo

premajhen pomen izpovedbi priče, direktorju in nenazadnje tudi

tožniku, pri čemer se ni dosledno spuščalo v presojo, če je

izredna odpoved utemeljena. Poleg tega navaja, da je tožnik

ravnal v nasprotju z lojalnostjo do delodajalca, zaradi česar je

med strankama omajan odnos in vprašljivo nadaljevanje delovnega

razmerja. Sodišče v skladu z navedenimi dejstvi tudi ni pravilno

uporabilo določbe 2. odst. 118. čl. ZDR. Zato predlaga, da

pritožbeno sodišče spremeni sodbo tako, da tožnikove zahtevke v

celoti zavrne oz. podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne

Tožnik v odgovoru na pritožbo navaja, da je sodišče pravilno

razsodilo. Tožena stranka v razlogih izredne odpovedi pogodbe ni

navedla izvršilno dejanje očitanega kaznivega dejanja. Tožena

stranka ni dokazala, da bi v zvezi s kaznivim dejanjem

izsiljevanja dejansko uporabil silo ali resno grožnjo, kar bi

škodovalo dejavnosti tožene stranke. Pri opravljanju del in nalog

vzdrževalca ni imel nikakršnega vpliva na izbiro kooperantov.

Poleg tega mu ni bilo dokazano, da bi dejansko dobil izplačano

kakršnokoli provizijo. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče

zavrne pritožbo in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah pritožbenega

izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve

določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (2.

odst. 350. čl. ZPP). Po takšnem preizkusu se z materialno pravno

presojo v izpodbijani sodbi ne strinja, kar utemeljuje z

naslednjimi dejanskimi in pravnimi razlogi.

Iz pisne izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 24.3.2003 je

razvidno, da je tožena stranka sprejela takšno odločitev zaradi

kršitve pogodbe o zaposlitvi, ki ima znake kaznivega dejanja

izsiljevanja. Tožniku je očitala, da je v obdobju zadnjih dveh

let zahteval od pogodbenega izvajalca Vikomont d.o.o. 10 %

provizijo od izstavljenih računov. Tožnik je bil vodja

vzdrževanja in v okviru delovnih zadolžitev pristojen tudi za

odločitve o potrjevanju faktur za opravljeno vzdrževanje. Pogodb

z izvajalci sicer ni podpisoval, vendar pa je imel določena

pooblastila in pristojnosti pri investicijskih in vzdrževalnih

delih pri toženi stranki, saj je imel možnost predlagati in

priporočiti določene izvajalce. Poleg tega je z zunanjimi

pogodbenimi partnerji neposredno sodeloval, ker je koordiniral

delo med različnimi izvajalci. Tožena stranka je v razlogih

izredne odpovedi ugotovila, da so imeli zaradi tožnikove

očitanega ravnanja težave pri delu in so razmišljali celo o

prekinitvi večletnega sodelovanja z navedenim izvajalcem.

Sodišče prve stopnje je preizkušalo zakonitost postopka izpodbijane

izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in po izvedenih dokazih

ugotovilo, da je bila sicer podana v roku iz določbe 2. odst. 110.

čl. ZDR. Vendar v nadaljevanju v zvezi z razlogi za izredno odpoved

zaradi storitve očitanega kaznivega dejanja izsiljevanja po določbi

218. čl. KZ RS ni ugotovilo obstoja znakov navedenega kaznivega

dejanja, ki so v tem, da bi s silo ali resno grožnjo prisilil

direktorja izvajalca, da mu v svojo škodo izplača 10 % od vrednosti

izstavljenih računov. Tudi dejanski stan očitanega ravnanja ni

časovno in krajevno opredeljen, zaradi česar se kršitev ne da

preizkusiti, ob tem da mu tožena stranka, na kateri je bilo dokazano

Po ugotovitvi pritožbenega sodišča je odločitev v izpodbijani sodbi

materialnopravno zmotna. Po določbi 3. odst. 81. čl. ZDR je možno

izredno odpovedati pogodbo o zaposlitvi samo v primerih oz. iz

razlogov, ki jih določa zakon. V skladu z določbo 1. odst. 110. čl.

ZDR lahko delodajalec in delavec izredno odpovesta pogodbo o

zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni v tem zakonu, in če ob

upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni

mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oz.

do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. V

določbi 1. odst. 111.čl. ZDR so za primer izredne odpovedi

delodajalca opredeljeni razlogi, ki jih mora delodajalec dokazati

delavcu ter obrazložiti v pisni obliki (86. čl. ZDR). Za ugotovitev

kršitev pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja po 1.

alinei 1. odst. 111. čl. ZDR zadošča ocena delodajalca, da imajo

kršitve znake kaznivega dejanja. V tej zvezi imajo lahko kršitvena

ravnanja, s katerimi delavec krši pogodbene obveznosti, določene

znake kaznivega dejanja. Vendar pa navedeno še ne more pomeniti, da

mora delodajalec tudi v celoti ugotoviti delavčevo kazensko

odgovornost za kaznivo dejanje. Poleg tega sodišče pri presoji

utemeljenosti razlogov izredne odpovedi ni vezano na konkretno

kvalifikacijo delodajalca iz določbe 1. odst. 111. čl. ZDR, saj

se lahko presoja izredna odpoved tudi širše v okviru ostalih

razlogov iz navedene zakonske določbe in glede na dejanski opis

kršitve. V primeru, da se delavcu ne dokaže kršitev pogodbenih

obveznosti z vsemi znaki kaznivega dejanja (1. alinea 1. odst.

111. čl. ZDR), jo lahko sodišče v okviru ugotovljenega dejanskega

stanja prekvalificira v kršitev po 2. alinei 1. odst. 111. čl.

V konkretnem primeru je tožena stranka v izpodbijani pisni odpovedi

ugotovila, da je imelo očitano tožnikovo ravnanje znake kaznivega

dejanja izsiljevanja (1. alinea 1. odst. 111.čl. ZDR). Vendar je tudi

ugotovila, da je tožnik s tem povzročil možnost prekinitve

sodelovanja z izvajalcem. Navedeno pa ne pomeni samo kršitve

lojalnosti do delodajalca, temveč tudi ravnanje v nasprotju z

vestnosti delovnih zadolžitev iz pogodbe o zaposlitvi, kar

predstavlja tudi odpovedni razlog iz 2. alinee 1. odst. 111. čl. ZDR.

Takšna dejstva sta v svojih izpovedbah potrdila tako direktor tožene

stranke kot izvajalec, ki je o tožnikovem kršitvenem ravnanju podal

tudi pisno izjavo. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča bi moralo

sodišče prve stopnje presojati utemeljenost izredne odpovedi pogodbe

o zaposlitvi tožnika tudi iz ostalih vsebinskih razlogov iz pisne

odpovedi, saj ni bilo vezano samo na presojo razloga, ki se nanaša na

kršitev delovne obveznosti z znaki kaznivega dejanja. Sodišče prve

stopnje tako izkazanim dejstvom ni dalo nobenega pomena, zaradi česar

je pri ugotovitvi, da v tožnikovem primeru niso obstajali razlogi za

izredno odpoved pogodbe, zmotno uporabilo materialno pravo.

Nadalje je potrebno povdariti, da se sodišče prve stopnje v

izpodbijani sodbi ni opredelilo do izpovedbe direktorja tožene

stranke (list. št. 44), da za firmo ne bi bilo sprejemljivo in

tudi vzdušje med delavci ne bi bilo dobro, če bi se tožnik vrnil

na delo. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča gre lahko pri

navedenem dejstvu za okoliščino, opredeljeno v določbi 1. odst.

110. čl. ZDR, ki onemogoča nadaljevanje tožnikovega delovnega

razmerja pri toženi stranki, torej za obstoj, poleg zakonskih

razlogov iz določbe 1. odst. 111. čl. ZDR, tudi navedenega

kumulativnega pogoja, na podlagi katerih je imela tožena stranka

vso podlago za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnika.

Pritožbeno sodišče se ne strinja z uporabo določbe 2. odst. 118.

čl. ZDR in pavšalno obrazložitvijo v sodbi, da je nadaljevanje

tožnikovega delovnega razmerja pri toženi stranki še možno iz

razloga, ker tožnik vztraja pri tožbenem zahtevku oz. da pri

toženi stranki ne gre za pravno osebo, ki bi bila v postopku

izbrisa ali kaj podobnega. V skladu z navedeno zakonsko določbo

lahko sodišče ugotovi trajanje delovnega razmerja delavca z vsemi

pravicami najdalj do odločitve sodišča prve stopnje, če presodi

in upošteva vse okoliščine ter interes obeh pogodbenih strank ob

ugotovitvi, da nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več

mogoče. V tej zvezi bi se sodišče prve stopnje moralo opredeliti

tudi do navedb tožene stranke o porušenem odnosu in omajanem

zaupanju med strankama ter do izpovedbe direktorja o

nesprejemljivosti tožnikove vrnitve nazaj na delo. Zato so

ugotovitve v izpodbijani sodbi o tožnikovem vztrajanju pri

tožbenem zahtevku in o toženi stranki, ki ni bila v postopku

izbrisa, povsem enostranske in za pravno presojo nepomembne.

Predvsem pa ne predstavljajo tiste vsebinske teže, odločilne za

izkazanost okoliščin in interesa obeh strank za morebitno

nadaljevanje tožnikovega delovnega razmerja.

Zato je pritožbeno sodišče razveljavilo izpodbijano sodbo in

zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. čl. ZPP).

Sodišče bo moralo v ponovljenem postopku pri presoji o

utemeljenosti razlogov izredne odpovedi pogodbe izhajati iz

ugotovitev tega sklepa. Ko bo dopolnilo postopek v nakazani

smeri, bo lahko o tožnikovih zahtevkih ponovno razsodilo, kot

tudi o pritožbenih stroških, katerih odločitev je pridržana za

ZDR člen 11/1,  111,  111/1-1,  111/1-2,  118,  118/2,  11/1,  111,  111/1-1,  111/1-2,  118,  118/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.