VDS sklep in sodba Pdp 1562/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-03-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Zahtevek za razveljavitev sklepa o razporeditvi tožnice k drugemu

delodajalcu je bil vložen šele po enem letu od njegove izdaje in

realizacije. Zato je sodišče tožbo pravilno zavrglo, saj je bila

vložena šele po preteku razumnega roka, čeprav je za dejstvo, da je

bil novi delodajalec že v času razporeditve v postopku izbrisa,

delavka izvedela šele po enem letu. V takem primeru delavec lahko

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 3. tč.

"Tožena stranka je dolžna tožnici plačati 127.800,00 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od 15.3.2002 dalje do plačila, v roku 8-ih dni.

Višji zahtevek iz tega naslova se zavrne."

V ostalem se pritožba zavrne in se sklep sodišča prve stopnje v

izpodbijanem delu (v 1.tč. in v delu 2. tč. izreka, ki se nanaša

na zahtevek za ugotovitev ničnosti sklepa z dne 14.02.2003)

Tožena stranka je dolžna tožnici plačati stroške pritožbenega

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom in sodbo primarni

zahtevek tožnice na razveljavitev sklepa o razporeditvi k novemu

delodajalcu, reintegracijo in reparacijo ter podredna zahtevka na

ugotovitev, da je sklep o razporeditvi k novemu delodajalcu ničen

in da je tožnici delovno razmerje prenehalo kot trajnemu presežku

s pravico do odpravnine v višini 472.000,00 SIT, zavrglo, zahtevek za

izplačilo jubilejne nagrade v višini 201.305,60 SIT z zakonskimi

zamudnimi obrestmi od 15.3.2002 dalje pa zavrnilo. Zahtevek za

razveljavitev sklepa o razporeditvi je zavrglo zaradi zamujenega roka

za sodno varstvo, zahtevek za reintegracijo in reparacijo zaradi

neobstoja procesne predpostavke uveljavljanja notranjega varstva pri

delodajalcu, podredni zahtevek pa je zavrglo zaradi pomanjkanja obeh

navedenih procesnih predpostavk. Zahtevek za izplačilo jubilejne

nagrade je zavrnilo iz razloga, ker je ugotovilo, da tožnici le-ta po

določilu 51. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (Ur. l.

RS, št. 40/97 in naslednji, v nadaljevanju SKPG) ne pripada.

Zoper navedeno odločitev (razen zoper del 2. tč. izreka, v katerem je

sodišče prve stopnje zavrglo podredni zahtevek na ugotovitev, da je

tožnici delovno razmerje prenehalo kot trajnemu presežku s pravico do

odpravnine) je po svoji pooblaščenki pritožbo vložila tožnica iz

razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne

uporabe materialnega prava. Ne strinja se z ugotovitvijo sodišča prve

stopnje, da je tožbo na razveljavitev izpodbijanega sklepa vložila

prepozno. Tožbo je vložila v štirih mesecih po tem, ko je izvedela za

izbris podjetja, h kateremu je bila razporejena. V času same

razporeditve je dvomila v pravilnost in zakonitost razporeditve

iz povsem drugih razlogov. Nepravilna je tudi odločitev o zavrženju

zahtevka za ugotovitev, da ji delovno razmerje ni prenehalo, in

zahtevka za reintegracijo. Tožena stranka tožnici ni izdala sklepa o

prenehanju delovnega razmerja, zato tožnica zoper prenehanje tudi ni

mogla uveljavljati varstva svojih pravic pri delodajalcu. Pogodba o

zaposlitvi z novim delodajalcem pa je nična, zato njena sklenitev ne

pomeni, da ji je delovno razmerje pri toženi stranki s tem prenehalo.

Pogodba o zaposlitvi, ki jo je novi delodajalec podpisal v času, ko

je že bil v postopku izbrisa, nasprotuje morali, poleg tega

nasprotuje tudi prisilnim predpisom, saj je bilo z njo delovno

razmerje dejansko sklenjeno le za določen čas. Zahtevek za

ugotovitev, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo pa se v

konkretnem primeru sploh ne nanaša na sklep o prenehanju, ki nikoli

ni bil izdan, temveč na sklep o razporeditvi. Tožnica nadalje meni,

da so povsem nerazumljivi razlogi sodišča prve stopnje za zavrženje

podrednega zahtevka na ugotovitev ničnosti sklepa o razporeditvi. Ne

drži, da tožnica zoper sklep o razporeditvi predhodno ni uveljavljala

varstva pri delodajalcu. Zoper navedeni sklep je dne 22.2.2002

ugovarjala, kar je sodišče prve stopnje tudi samo ugotovilo. Tožnica

zahteva ugotovitev ničnosti sklepa o razporeditvi in ne sklepa o

prenehanju delovnega razmerja. Hkrati opozarja, da na ničnost sodišče

pazi po uradni dolžnosti in da uveljavljanje ničnosti ne zastara,

zato ta del zahtevka ni vezan na rok. Nazadnje tožnica izpodbija tudi

zavrnitev zahtevka za izplačilo jubilejne nagrade. Res je, da SKPG za

izplačilo nagrade določa delovno dobo pri zadnjem delodajalcu, vendar

je sodna praksa v tem pogledu zavzela drugačno stališče, poleg tega v

postopku ni bilo ugotovljeno, ali bi jubilejna nagrada tožnici

pripadala morebiti po kolektivni pogodbi dejavnosti. Predlaga

razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve

Sodišče druge stopnje je sodbo in izpodbijani del sklepa preizkusilo

v okviru pritožbenih razlogov in razlogov, na katere pazi po uradni

dolžnosti (2. odst. 350. člena v zvezi s 366. členom Zakona o

pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 58/2003-US, 2/2004,

Pri tem je ugotovilo, da je sklep o zavrženju tožbe v izpodbijanem

Prav ima sodišče prve stopnje, ko ugotavlja, da je tožnica zahtevek

na razveljavitev sklepa o razporeditvi k drugemu delodajalcu, vložen

po enem letu od njegove izdaje in realizacije, vložila po poteku

razumnega roka iz 105. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS,

št. 14/90, 5/91, 29/92-US, 71/93, 2/94, 12/99-US, 101/99-US, v

nadaljevanju ZDR/90). To pa ne glede na to, da je za izbris novega

delodajalca in dejstvo, da je bil novi delodajalec že v času sporne

razporeditve v postopku izbrisa, izvedela šele decembra 2002. Ta

razlog bi lahko bil podlaga za obnovo postopka pri delodajalcu, ne pa

za podaljševanje predpisanih rokov za sodno varstvo preko razumnih

mej. To bi bilo v nasprotju z načelom pravne varnosti, ki med drugim

udeležencem v pravnem prometu zagotavlja, da negotovost pred

morebitnim sodnim "pregonom" ne traja v nedogled oz. predolgo, kar bi

Iz istega razloga (zamuda roka za uveljavljanje sodnega varstva)

ni mogoče po vsebini obravnavati niti reintegracijskega in

reparacijskega zahtevka. Tudi za njuno varstvo pred sodiščem je

Pravilno pa je sodišče prve stopnje zavrglo tudi podredni zahtevek na

ugotovitev ničnosti izpodbijanega sklepa o razporeditvi k drugemu

delodajalcu, čeprav ne iz povsem pravih razlogov, na kar pritožba

utemeljeno opozarja. Podlage tožničinemu zatrjevanju ničnosti ne

predstavlja 3. člen ZPP, ki je procesni zakon, temveč določila 86. -

93. člena Obligacijskega zakonika (Ur. l. RS, št. 83/2001, 32/2004, v

nadaljevanju OZ). Pritožbeno sodišče se strinja, da razporeditev, kot

jo je izvedla tožena stranka pri tožnici, ni moralna, je v nasprotju

z načelom poštenosti, vendar v delovnem pravu odločitve delodajalcev,

ki nasprotujejo ustavnim načelom, prisilnim predpisom ali morali,

nimajo za posledico ničnosti, temveč so izpodbojne. Glede tega sta

tako Višje delovno in socialno sodišče kot Vrhovno sodišče RS že

zavzela jasno stališče (opr. št. Pdp 952/2000, opr. št. VIII Ips

Po 1. odstavku 86. člena OZ je pogodba, ki nasprotuje ustavi,

prisilnim predpisom ali moralnim načelom, nična, če namen kršenega

pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo ali če zakon v

posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega. Samo če zakon v

posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega (drugačno sankcijo za

nedopustnost), je torej treba upoštevati institut ničnosti. Iz 83.

člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. l. SFRJ,

št. 60/89, 42/90, 4/91, v nadaljevanju ZTPDR), ki daje pravico

vlagati zahteve za varstvo le delavcu in le v prekluzivno določenih

(kratkih) rokih, pa izhaja, da je dokončna odločitev pristojnega

organa (ki ima za posledico prenehanje veljavnosti pogodbe o

zaposlitvi) izpodbojna, ne pa nična. Določbe, v spornem obdobju

veljavnih delovnopravnih predpisov, so torej varovale pravice delavca

in ne vsake zainteresirane osebe, ki je dolžan v primeru njihove

kršitve uveljaviti procesno varstvo v postopku in na način kot ga

Ničnosti odločitev, s katerimi delodajalci odločajo o posamičnih

pravicah in obveznostih delavcev, slednji tako ne morejo

uveljavljati, imajo pa v takih primerih možnost obnoviti postopek pri

delodajalcu in uveljavljati sodno varstvo zoper odločitve

delodajalcev v teh postopkih ter eventualne odškodninske zahtevke

Utemeljen pa je pritožbeni očitek zmotne uporabe materialnega prava

odločitvi sodišča prve stopnje, da zahtevek za jubilejno nagrado

zavrne. Tožena stranka je po podatkih Registra podjetij Gospodarske

zbornice Slovenije članica Združenja drobnega gospodarstva in se po

podatkih Centralnega sodnega registra ukvarja z dejavnostjo, ki jo

hkrati s članstvom v navedenem združenju uvršča med delodajalce, za

katere velja Kolektivna pogodba med delavci in družbami drobnega

gospodarstva (Ur. l. RS, št. 6/2000). Navedena kolektivna pogodba

dejavnosti v 3. odstavku 142. člena daje delavcem pravico do

jubilejne nagrade za 30 let skupne delovne dobe v višini 80 %

povprečne mesečne plače zaposlenih v Republiki Sloveniji za pretekle

tri mesece, plačilu katere je zavezan zadnji delodajalec. Tožnica je

v januarju 2002, ko je še bila zaposlena pri toženi stranki,

dopolnila 30 let skupne delovne dobe in je tako do izplačila

jubilejne nagrade po citiranem določilu kolektivne pogodbe dejavnosti

upravičena, in sicer v višini 127.800,00 SIT. Pri izračunu višine je

pritožbeno sodišče upoštevalo Zakon o začasni določitvi osnove za

določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja (Ur. l. RS,

št. 19/97 - 8/2001, v nadaljevanju ZZDODP). V skladu s tem zakonom

tožnici ne pripada jubilejna nagrada, izračunana na podlagi osnove,

določene v kolektivni pogodbi dejavnosti (povprečna mesečna plača

zaposlenih v Republiki Sloveniji za pretekle tri mesece), temveč

osnova, ki je določena s tem zakonom. ZZDODP je specialni interventni

zakon, ki je določil osnovo za izračunavanje vseh prejemkov, katerih

osnova je povprečna plača v preteklem trimesečju v gospodarstvu

Republike Slovenije in s tem omejil določene pravice, dogovorjene s

kolektivno pogodbo. Osnova za izračun jubilejne nagrade tožnice za

doseženih 30 let skupne delovne dobe je tako 159.750,00 SIT (Ur. l.

RS, št. 8/2001), kar z upoševanjem 80-ih procentov znaša 127.800,00

V posledici gornjih ugotovitev je pritožbeno sodišče sklep sodišča

prve stopnje v izpodbijanem delu potrdilo in pritožbo tožnice v tem

delu zavrnilo (353. člen v zvezi s 366. členom ZPP), izpodbijano

sodbo pa spremenilo tako, da je tožničinemu zahtevku na izplačilo

jubilejne nagrade delno ugodilo, višji zahtevek iz tega naslova pa

Ker je tožnica s pritožbo delno uspela, ji je tožena stranka dolžna

povrniti sorazmerni del stroškov pritožbe. Pritožbeno sodišče njen

uspeh ocenjuje kot 63 %, pri čemer je za vrednost spornega predmeta

upoštevalo le vrednost zahtevka za izplačilo jubilejne nagrade

(201.305,60 SIT). Stroške je odmerilo na podlagi specificiranega

stroškovnika, v skladu z Odvetniško tarifo (Ur. l. RS, št. 67/2003,

Tožnici je tako priznalo 250 točk za sestavo pritožbe, kar ob

upoštevanju vrednosti točke na dan izdaje te sodbe (110,00 SIT)

Glede vprašanja stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje

pritožbeno sodišče še opozarja, da sodišče prve stopnje ni postopalo

zakonito. Ni pravilno njegovo stališče, da se v konkretnem in

podobnih primerih o stroških ne odloča, ker po eni strani tožena

stranka sama nosi svoje stroške, tožeča pa bo povrnitev svojih

dosegla preko dodeljene brezplačne pravne pomoči (v nadaljevanju

Sodišče mora odločiti o vseh zahtevkih, ki sta jih stranki postavili

v posameznem postopku. Tako določa 2. člen ZPP. Je pa to v primerih,

ko je bila stranki dodeljena brezplačna pravna pomoč, potrebno tudi

zato, ker v primeru uspeha upravičenca do bpp v pravdi njegova

terjatev iz naslova stroškov postopka, ki mu jih je prisodilo sodišče

z odločbo, po samem zakonu preide do višine stroškov, izplačanih iz

naslova bpp, na Republiko Slovenijo z dnem pravnomočnosti odločbe

(46. člen Zakona o brezplačni pravni pomoči, Ur. l. RS, št. 48/01,

50/04). S stališčem, kot ga je v konkretni sodbi zavzelo sodišče prve

stopnje, se glede na povedano lahko oškoduje ne samo država RS, ampak

tudi stranka, ki je upravičena do bpp, če bi ji bil v postopku

priznan višji znesek stroškov postopka, kot ga je na račun brezplačne

Ker pa tožnica v konkretnem primeru v tem pogledu ni predlagala

izdaje dopolnilne sodbe, pritožbeno sodišče ne more poseči v sprejeto

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.