VDS sklep Pdp 359/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-05-26

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Rok za podajo redne odpovedi PZ iz poslovnega razloga po 5.

odstavku 88. člena ZDR je pričel teči z dnem, ko je tožena

stranka ugotovila, da tožnici niti drug delodajalec, h kateremu

je bila ta začasno prerazporejena, ne more več zagotavljati dela,

ne pa z dnem uveljavitve ZDR, t.j. 1.1.2003.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva

vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni

zahtevek za razveljavitev odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi

z dne 24.2.2003 in na ugotovitev, da pogodba o zaposlitvi še

vedno velja, zaradi česar jo je tožena stranka dolžna pozvati

nazaj na delo, ji priznati vse pravice iz pogodbe o zaposlitvi,

kot če bi delala ter povrniti stroške postopka.

Zoper sodbo se pritožuje tožnica, ki uveljavlja vse tri

pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem

postopku (ZPP, Ur.l. RS št. 26/99, 96/2002, 2/2004). Navaja, da

se je sodišče prve stopnje napačno opredelilo do veljavnosti

določb 5. odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-02,

Ur.l. RS št. 42/2002). Z zakonom določeni roki po njenem mnenju

morajo veljati, čeprav eventualno šele od 1.1.2003, ko je zakon

začel veljati. Zato je subjektivni rok 30 dni za odpoved pogodbe

o zaposlitvi pretekel s 30. januarjem 2003. Ker je bila odpoved

podana po preteku tega roka, je nezakonita. Predlaga spremembo

izpodbijane sodbe in ugoditev zahtevku oz. razveljavitev in

vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da rokov za odpoved

pogodbe o zaposlitvi ni zamudila, saj je za tožnico ves čas, vse

do odpovedi iskala možnost druge zaposlitve in ji jo začasno tudi

zagotovila. Pogodbo o zaposlitvi ji je odpovedala, ker zanjo ni

bilo več možnosti za vrnitev. Predlaga zavrnitev pritožbe in

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah

pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na

bistvene kršitve določb postopka iz 2. odst. 350. člena ZPP in na

Tožnica je v tem delovnem sporu zahtevala razveljavitev odpovedi

pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in ugotovitev, da

pogodba o zaposlitvi še velja. Le v opozorilo je potrebno

poudariti, da bi se moral v skladu s 3. odstavkom 204. člena

ZDR-02 zahtevek glasiti na ugotovitev nezakonitosti odpovedi

pogodbe o zaposlitvi, kakor tožnico pravilno napotuje pravni pouk

na odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 24.2.2003 in na kar je

tožena stranka v postopku pravilno opozorila. Vendar pa ta napaka

za tožnico nima bistvenih posledic, saj iz tožbe jasno izhaja, da

uveljavlja ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o

Pritožba kot sporno izpostavlja stališče sodišča prve stopnje, da

tožena stranka pri odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega

razloga ni bila dolžna upoštevati rokov iz 5. odstavka 88. člena

ZDR-02, ker je bila odpoved posledica sanacijskega programa, ki

se je začel izvajati v letu 2002, ko ZDR-02 še ni veljal in ki je

predvideval postopno zmanjševanje števila zaposlenih. Tudi

pritožbeno sodišče s takim stališčem ne soglaša. Odpoved pogodbe

o zaposlitvi iz poslovnega razloga je bila podana v letu 2003,

torej po določbah ZDR-02, ki v 5. odstavku 88. člena določa, da

mora delodajalec podati odpoved najkasneje v 30 dneh od

seznanitve z razlogi za redno odpoved in najkasneje v šestih

mesecih od nastanka razloga. To določbo je treba spoštovati,

vendar pa štetja navedenih rokov ni mogoče prenašati v čas, ko

zakon še ni veljal. Šteti jih je mogoče eventualno šele od

1.1.2003 dalje. Pritožbeno sodišče se sicer strinja, da je

določba o rokih, v katerih mora delodajalec podati redno odpoved

pogodbe o zaposlitvi pri poslovnem razlogu neživljenjska, saj je

pogosto čas nastanka razloga težko določljiv. Ni pa tudi logično,

da je sankcioniran (z zamudo roka) delodajalec, ki se delavcem

trudi čim dlje ohraniti zaposlitev, tako, kot se je npr. zgodilo

v spornem primeru. V spornem primeru je razlog za odpoved pogodbe

o zaposlitvi iz poslovnega razloga za tožnico nastal že z

ukinitvijo ročnih predilnih strojev, vendar je tožena stranka

takrat v okviru tedanje zakonodaje, konkretno 20. člena Zakona o

temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur.l. SFRJ št.

60/89, 42/90), našla rešitev v obliki začasne razporeditve v

drugo organizacijo; ta razporeditev pa je trajala tudi še po

uveljavitvi ZDR-02. Glede na to, da je bila odpoved pogodbe o

zaposlitvi podana 24.2.2003, šestmesečni odpovedni rok, tudi, če

ga štejemo od 1.1.2003, ni prekoračen. Vprašanje pa je, ali je

prekoračen 30 dnevni subjektivni rok, ki teče od dneva seznanitve

z razlogi za redno odpoved. Tožena stranka je bila z razlogom za

redno odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici seznanjena z dnem, ko

je ugotovila, da ji drugi delodajalec dela ne more več zagotoviti

oz. glede na izpoved Boštjana Bokala z dnem ugotovitve, da v

primeru izkazane potrebe po delu tožena stranka tožnice ne more

prerazporediti nazaj. Kdaj se je to zgodilo oz. kateri dogodek je

povzročil odpoved pogodbe o zaposlitvi, sodišče prve stopnje

zaradi napačne uporabe materialnega prava (5. odstavka 88. člena

ZDR-02) ni ugotovilo. Iz izvedenih dokazov namreč izhaja, da je

tožnica pri drugem delodajalcu delala vse do prenehanja delovnega

Ker sodišče prve stopnje dejanskega stanja ni popolno ugotovilo,

saj ni ugotovilo vseh odločilnih dejstev, konkretno tega, kdaj je

tožena stranka spoznala, da tožnici ne more več zagotoviti dela

(ne pri njej, ne pri drugem delodajalcu, kjer je imela začasno

zaposlitev), je pritožbeno sodišče na podlagi 355. člena ZPP

izpodbijano sodbo razveljavilo. S podrobnejšim zaslišanjem

Boštjana Bokala naj sodišče prve stopnje to vprašanje razčisti in

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.