VDS sodba Pdp 69/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-01-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - disciplinski ukrep - suspenz - razlika v plačah - veljavnost - kolektivna pogodba

Podjetniška kolektivna pogodba, sklenjena pri pravnem predniku tožene stranke, je veljavna, saj jo je tožena stranka vseskozi uporabljala kot svojo in na podlagi te pogodbe sklenila delovna razmerja s tožnikoma, noben predpis pa ne določa, da zaradi statusnih sprememb prenehanjo veljati delovnopravni akti pravega prednika in bi zato morala tožena stranka sprejeti novo PKP.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnika trpita vsak svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je v izreku sodbe pod I zavrnilo zahtevek tožnika S. H. na razveljavitev odločbe št. 148/V, z dne 9.2.2000, da je tožena stranka dolžna povrniti tožniku razliko v plači zaradi suspenza oz. odstranitve iz podjetja in sicer za čas od 9.2.2000 do 21.4.2000, ko je prejemal 50 % mesečno akontacijo plače, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi za čas zapadlosti posameznega zneska razlike v plači do plačila in na razveljavitev sklepa disciplinske komisije tožene stranke z dne 7.3.2000 in sklepa komisije za delovna razmerja o odločitvi o ugorovu (brez datuma) in da je tožena stranka dolžna vrniti tožnika na delovno mesto, na katerega je bil razporejen pred prenehanjem delovnega razmerja in manjkajočo delovno dobo za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja vpisati v delovno knjižico ter z njim skleniti po potrebi ustrezno pogodbo o zaposlitvi ter mu plačati vse plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, skupaj z vsemi ostalimi nadomestili, ki mu gredo iz dela, kakor tudi vse prispevke in davščine, ki izhajajo iz plače, vse skupaj pa z zakonitimi zamudnimi obrestmi za čas od zapadlosti posamezne plače oz. ostalih dajatev do plačila, do plačila, vrnilo tudi zahtevek na povrnitev stroškov postopka. Pod II je sodišče prve stopnje razveljavilo odločbo št. 148/V, z dne 9.2.2000, s katero je direktorica tožene stranke tožnika B. R. začasno odstranila iz podjetja od 9.2.2000 do odločitve disciplinske komisije o odgovornosti delavca. Pod III je toženi stranki naložilo, da je dolžna plačati B. R. razliko v plači zaradi odstranitve iz podjetja za čas od 9.2.2000 do 27.4.2000 z zakonitimi zamudnimi obrestmi za čas od zapadlosti posameznega zneska, ki zapade 18. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila. Pod IV je zavrnilo zahtevek tožnika B. R. na razveljavitev sklepa disciplinske komisije tožene stranke z dne 23.2.2000 in sklepa komisije za delovna razmerja o odločitvi o ugovoru št. 586/V z dne 25.4.2000 in da je tožena stranka dolžna vrniti tožnika na delovno mesto, na katerega je bil razporejen pred prenehanjem delovnega razmerja, mu manjkajočo delovno dobo za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja vpisati v delovno knjižico ter z njim skleniti po potrebi ustrezno pogodbo o zaposlitvi ter mu izplačati vse plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja skupaj z vsemi ostalimi nadomestili, ki mu gredo iz dela in po delu, kakor tudi vse prispevke in davščine, ki izhajajo iz plače, vse skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne plače oz. ostalih dajatev do plačila in zahtevek na povrnitev stroškov postopka. Pod V je sodišče prve stopnje sklenilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožujeta oba tožnika iz vseh pritožbenih razlogov in predlagata, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da odloči v skladu s postavljenim tožbenim zahtevkom, toženi stranki pa naloži, da tožnikoma povrne stroške postopka oz. podrejeno, da sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglašata pritožbene stroške. Menita, da tožena stranka za vodenje disciplinskih postopkov po Podjetniški kolektivni pogodbi ni imela podlage, saj le-ta po vseh statusnih spremembah ni veljala. Prvotožnik S. H. meni, da z dejanjem, ko je dne 4.2.2000 dovolil izdajo kril za okna in elementov za sestavo podbojev za sodelavca, potem ko mu je ta zagotovil, da bo poskrbel za vso potrebno dokumentacijo in plačilo, ni storil takšne kršitve, ki bi narekovala izrek najstrožjega disciplinskega ukrepa. Tožnik ni imel namena toženi stranki povzročiti kakršnekoli škode. Meni, da kvalifikatorne okoliščine niso bile podane in da je izrečeni disciplinski ukrep veliko prestrog. Opisano dejanje pa tudi ni bilo storjeno v takšnih okoliščinah, ki bi narekovale začasno odstranitev delavca iz podjetja.

Drugotožnik B. R. je ves čas postopka zanikal, da bi si protipravno prisvojil premoženje družbe in da bi imel takšen namen. Elemente, ki so bili opredeljeni kot nekurantni material je želel v skladu z ustaljeno prakso kupiti in ni bil seznanjen, da delavci tožene stranke polizdelkov ne morejo več kupiti za lastne potrebe. Kvalifikatorne okoliščine po 89. členu Zakona o delovnih razmerjih niso bile podane, saj toženi stranki ni nastala večja škoda, ker vrednost vrnjenega nekurantnega materiala nikakor ne presega 100.000,00 SIT. Meni, da ni mogoče spregledati, da pri toženi stranki razmere v zvezi s prodajo polizdelkov in nekurantnega materiala niso bile urejene tako, da bi bili delavci natančno seznanjeni z možnostmi nakupa za lastne potrebe. V preteklih letih so lahko regres za letni dopust porabili za nakup materiala tožene stranke, polizdelke pa so lahko kupovali v trgovini, s katero je bila tožena stranka poslovno povezana. Glede na navedene okoliščine ni osnove za izrek najstrožjega disciplinskega ukrepa.

Sodišče prve stopnje je tudi napačno odločilo o stroških postopka, saj je drugotožnik s tožbenim zahtevkom na prvi stopnji delno uspel, kar sodišče ni upoštevalo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem pritožnika nista uspela, v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99, 69/2002). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Zoper oba tožnika je tožena stranka vodila disciplinski postopek in ju začasno odstranila iz podjetja na podlagi določb Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90), Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 14/90 - 71/93) in Podjetniške kolektivne pogodbe Lesna (v nadaljevanju PKP). Že v postopku pred sodiščem prve stopnje sta tožnika ugovarjala veljavnosti PKP zaradi statusnih sprememb. Sodišče prve stopnje je izvajalo dokazni postopek v zvezi z veljavnostjo navedene kolektivne pogodbe in ugotovilo, da je PKP, sklenjena pri pravnem predniku tožene stranke, veljavna. S takim zaključkom se strinja tudi pritožbeno sodišče. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je navedeno PKP tožena stranka vseskozi uporabljala kot svojo in na podlagi te pogodbe tudi sklenila delovna razmerja s tožnikoma. Noben predpis ne določa, da zaradi statusnih sprememb prenehanjo veljati delovnopravni akti, zato je tožena stranka lahko kot svoje uporabljala pravne akte pravnega prednika. Zato so pritožbene navedbe v tej smeri neutemeljene.

Neutemeljeno je pritožbeno zavzemanje prvotožnika S. H., da s tem, ko je dne 4.2.2000 brez spremljajočih dokumentov dovolil odtujitev 16 komadov okenskih kril in 28 komadov elementov podbojev, ki so bili brez spremljajočih dokumentov (tako da je naročil viličaristu, da polizdelke naloži v avto, osebno sam pregledal naložene izdelke, ko so bili naloženi na kamion in jih pustil odpeljati iz območja tovarne brez kakršnekoli dokumentacije o izvozu in plačilu), s čemer je ravnal v nasprotju s predpisanim postopkom dela in povzročil podjetju večjo materialno škodo, kar predstavlja hujšo kršitev delovne obveznosti po 5. in 6. tč. 98. člena PKP in 2. tč. 100. člena PKP, ni storil takšne kršitve, ki bi narekovala izrek najstrožjega disciplinskega ukrepa. Tožnik je bil namreč na delovnem mestu vodje skladišča gotovih izdelkov. Kršitev, ki jo je storil s tem, ko je dopustil in celo sodeloval pri tem, da je bilo z območja tožene stranke iz skladišča odpeljanih 16 okenskih kril in 28 komadov elementov podbojev v skupni vrednosti 230.000,00 SIT, brez kakršnekoli dokumentacije, je tako huda, da mu je tožena stranka utemeljeno izrekla disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja. V aktih tožene stranke je taka kršitev opredeljena kot hujša kršitev delovne obveznosti, za katero se izreče disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja, zato bi bila mogoča le pogojna odložitev izreka disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja, za kar pa tudi po oceni pritožbenega sodišča niso bili izpolnjeni pogoji. Gre za vodstvenega delavca, ki bi moral skrbeti za zakonito poslovanje. Zato pogojna odložitev disciplinskega ukrepa ne bi bila na mestu in je pritožbeno zavzemanje za milejše kaznovanje neutemeljeno.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe v zvezi s kvalifikatornimi okoliščinami, saj je bil tožnik S. H. spoznan za odgovornega hujše kršitve delovne obveznosti med drugim tudi po 2. tč. 100. člena PKP za nezakonito, nesmotrno in neodgovorno uporabo in razpolaganje s sredstvi podjetja in družbe, za katero se obvezno izreče disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja. Za take kršitve ni potrebno ugotavljati kvalifikatornih okoliščin, saj je disciplinski ukrep prenehanje delovnega razmerja obligatoren.

Tožniku je bil tudi zakonito izrečen ukrep odstanitve iz podjetja, saj je bil, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, zoper njega uveden disciplinski postopek zaradi takšnih kršitev, za katere se obvezno izreče disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja. Tako je bil tožniku izrečena odstranitev iz podjetja v skladu z določbo 112. člena PKP in 1. odst. 95. člena ZDR. V takih primerih se lahko delavca odstrani iz podjetja ne glede na podane kvalifikatorne okoliščine. Ne glede na to pa se pritožbeno sodišče strinja s sodiščem prve stopnje, da so bile podane tudi kvalifikatorne okoliščine, saj je bila z odvozom 16-ih okenskih kršil in 28 elemetov podbojev povzročena večja škoda.

Drugotožnik B. R. vztraja pri svoji trditvi, da si ni protipravno prisvojil premoženja družbe in da tudi ni imel takšnega namena. Po njegovem naj bi šlo za elemente, ki so nekurantni material in da vrednost vrnjenega materiala nikakor ne presega 100.000,00 SIT. Pritožbene navedbe so v nasprotju z izvedenim dokaznim postopkom, v katerem je bilo ugotovljeno, da je policija pri tožniku zasegla 16 komadov okenskih kril in 28 komadov elementov podbojev, ki so bili pripeljani iz skladišča tožene stranke k tožniku po njegovem naročilu. Tožnik za navedeno ni imel odobritve s strani tožene stranke, prav tako pa tudi ne nobene dokumentacije. Zato njegovo zatrjevanje, da si ni protipravno prisvojil premoženja družbe, ne vzdrži. Prav tako ga ne opravičuje zatrjevanje, da niso bile urejene razmere v zvezi z možnostjo nakupa za lastne potrebe. To tožnika ne ekskulpira njegove odgovornosti za uporabo sredstev in materiala podjetja za osebno korist ali korist tretjih oseb, povzročitev materialne škode družbi namenoma ali iz velike malomarnosti in protipravnega prisvajanja premoženja družbe, kar predstavlja hujšo kršitev delovne obveznosti. Pritožbene navedbe, da vrednost vrnjenega nekurantnega materiala ne presega 100.000,00 SIT, so protispisne, saj iz postopka pri toženi stranki in ugotovitev sodišča izhaja, da je vrednost odtujenih izdelkov znašala približno 230.000,00 SIT, pri čemer so upoštevali, da gre za polizdelke. V kolikor bi jih dokončali in plasirali na trgu, bi bila vrednost bistveno večja in sicer približno 650.000,00 SIT. Zato pritožbeno sodišče ne more slediti pritožbenim navedbam, da naj vrednost ne bi presegala 100.000,00 SIT. Tudi v kolikor bi se pritožbeno sodišče strinjalo s trditvami drugotožnika, da vrednost ni presegala 100.000,00 SIT, je to še vedno večja škoda in so zato podane kvalifikatorne okoliščine po 89. členu ZDR. Zato je tožena stranka tudi drugotožniku utemeljeno izrekla disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja. Pritožbene navedbe so torej v zvezi z disciplinskim ukrepom prenehanja delovnega razmerja neutemeljene in jih je zato pritožbeno sodišče zavrnilo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo še izrek o stroških postopka. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo določbe 2. odst. 22. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Ur. l. RS, št. 19/94, 20/98), ko je odločilo, da tožena stranka nosi svoje stroške postopka. Drugotožnik je uspel le v delu, v katerem je izpodbijal odstranitev z dela, zoper ta del ni bilo pritožbe, zato je odločitev postala pravnomočna na podlagi sodbe sodišča prve stopnje. Gre za manjši del zahtevka v zvezi s katerim sodišče prve stopnje ni izvajalo posebnega dokaznega postopka (iste dokaze je moralo izvajati v zvezi z odločitvijo o disciplinskem ukrepu) in v zvezi z obravnavanjem tega dela zahtevka tožniku niso nastali posebni stroški. Uspeh v tem delu zahtevka je glede na celoten zahtevek majhen, zato je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka, saj je za tako odločitev imelo podlago v 2. odst. 154. člena ZPP, ki določa, da sodišče lahko v primeru, če stranka le deloma uspe v pravdi, odloči, da krije vsaka stranka svoje stroške postopka.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v skladu z določbo 353. člena ZPP.

ZDR člen 95,  95/1,  98,  95,  95/1,  98.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.