VDS sodba Pdp 1706/2002
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-08-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja zaradi prisilne poravnave - odpravnina

Vsi delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo na podlagi sklenjene prisilne poravnave, so od uveljavitve sprememb in dopolnitev ZDR v letu 1991 upravičeni do odpravnine v enaki višini in pod enakimi pogoji kot gre trajno presežnim delavcem.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožnici plača 561.657,60 SIT po pogojih in rokih pravnomočnega sklepa v postopku prisilne poravnave Okrožnega sodišča v Ljubljani, opr. št. St 45/97, v 8 dneh, da ne bo izvršbe (1. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek iz nasprotne tožbe za ugotovitev ničnosti sporazuma o izplačilu odpravnine, ki sta ga stranki sklenili 31.8.1998 in za povrnitev stroškov po nasprotni tožbi (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka v višini 125.500,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do plačila (3. točka izreka).

Zoper takšno sodbo se pritožuje tožena stranka, pri čemer uveljavlja vse tri pritožbene razloge, navedene v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002). Navaja, da bi med strankama obstajalo pravno razmerje, če bi tožnica na podlagi zakonskih določb imela pravico zahtevati odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja zaradi insolventnosti delodajalca in če bi bila ta pravica iztožljiva. Ker pa je Ustavno sodišče RS z odločbo U-I 114/95, z dne 7.12.1995, zadržalo uporabo sedmega odstavka 51. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL - Ur. l. RS št. 67/93, 39/97 in 52/99) vse do sprejema ustreznega zakona, ki bi pravico do izplačila odpravnine predpisal, pravno razmerje med strankama ni nastalo. To naj bi izhajalo tudi iz tega, da prvostopenjsko sodišče zavrača vse zahtevke delavcev za izplačilo odpravnine zaradi prenehanja delovnega razmerja zaradi insolventnosti delodajalca, če jim je delovno razmerje iz tega razloga prenehalo pred sprejetjem Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o jamstvenem skladu Republike Slovenije (ZJSRS-C - Ur. l. RS št. 53/99). Obe stranki sta bili ob sklepanju sporazuma v napačni veri, tožnica je bila zmotno prepričana, da ji gre pravica do odpravnine, tožena stranka pa, da ji takšno dolžnost nalaga zakon in da je ta pravica iztožljiva. Brez takšne napačne vere med strankama ne bi bilo niti spora niti negotovosti, saj je tožničin zahtevek neiztožljiv. Odraz napačne vere obeh strank je bil tako sporazum, za katerega je tožena stranka zahtevala ugotovitev ničnosti. Ne gre torej za pravno zmoto, temveč za zmoto o obstoju pravnega razmerja. Izpolnjeni so pogoji za ničnost po 1097. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR - Ur. l. SFRJ št. 29/78, 39/85 in 57/89). Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku tožene stranke po nasprotni tožbi ugodi in tožbeni zahtevek tožnice zavrne, podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V skladu z drugim odstavkom 350. čl. ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. drugega odstavka 339. čl. ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Tožena stranka s pritožbo sicer uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, vendar tega očitka z ničemer ne konkretizira. Tako ne navaja, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče ugotavljajo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnost, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Zmotno je pritožbeno stališče, da ima delavec, ki mu je delovno razmerje prenehalo zaradi insolventnosti delodajalca, pravico do odpravnine šele od uveljavitve ZJSRS-C dalje. Res je, da je bila glede tega vprašanja takšna sodna praksa, na katero se pritožba tudi sklicuje, vendar se je ta praksa spremenila na podlagi stališča Ustavnega sodišča Republike Slovenije, razvidnega iz sklepa opr. št. U-I 138/2000 z dne 10.4.2003. Po tem stališču naj bi že iz določb ZDR izhajala pravica do odpravnine tistih delavcev, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi insolventnosti delodajalca. Ustavno sodišče je takšno stališče zavzelo tudi v vrsti odločb, izdanih v postopku odločanja o ustavnih pritožbah (npr. odločbi opr. št. Up-77/2002, z dne 18.9.2003 - Ur. l. RS št. 96/2003 in Up 167/2000, z dne 10.7.2003 - Ur. l. RS št. 73/2003). V teh odločbah se je ustavno sodišče povsem jasno opredelilo, da je v nasprotju z ustavnim načelom enakosti pred zakonom stališče takratne sodne prakse, da ni podlage za priznanje pravice do odpravnine delavcem, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi insolventnosti delodajalca pred uveljavitvijo ZJSRS-C. Pri tem je izhajalo iz tega, da splošno načelo enakosti pred zakonom zahteva, da zakonodajalec v bistveno enakem položaju ureja enako, različne pa različno. Za razlikovanje morajo biti podani razumni in stvarni razlogi. Po oceni ustavnega sodišča niso podani razumni razlogi za to, da delavcem, ki jim preneha delovno razmerje kot tehnološkim viškom po določbah ZDR, odpravnina pripada, delavci, ki jim preneha delovno razmerje v postopku prisilne poravnave, pa do nje ne bi bili upravičeni. Obojim delovno razmerje preneha zaradi ekonomskih razlogov na strani delodajalca in ni razloga, da ne bi bili izenačeni glede priznanja pravice do odpravnine.

Takšno stališče ustavnega sodišča pomeni, da so vsi delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo na podlagi sklenjene prisilne poravnave od uveljavitve sprememb in dopolnitev ZDR v letu 1991 upravičeni do odpravnine v enaki višini in pod enakimi pogoji, kot gre trajno presežnim delavcem. Ob takšnem pravnem stališču pa so nebistvene pritožbene navedbe o ničnosti sporazuma o izplačilu odpravnine, saj je tožnica do odpravnine upravičena na podlagi samega zakona. S sporazumom je bila določena odpravnina, kakršna tožnici pripada na podlagi tretjega odstavka 36. f člena ZDR, zato sodišče prve stopnje ni zmotno uporabilo materialnega prava, ko je ugodilo tožbenemu zahtevku. Tožnica je odpravnino zahtevala pod pogoji prisilne poravnave, zato ji jo je sodišče prve stopnje tako tudi dosodilo.

Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo tudi, ko je zavrnilo zahtevek iz nasprotne tožbe za ugotovitev ničnosti sporazuma o izplačilu odpravnine. S tem sporazumom je bilo dogovorjeno, da je tožnica upravičena do odpravnine, kakršna ji pripada na podlagi zakona, kakor je to že razloženo zgoraj. Zaradi navedenega ne gre za napačno vero obeh pogodbenikov, da med njima obstaja pravno razmerje, ki ga v resnici ne bi bilo. To pa obenem tudi pomeni, da niso izpolnjeni pogoji za ničnost po 1097. členu ZOR.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je v skladu s 353. členom ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.