VDS sodba Pdp 316/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-05-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpoved - pogodba o zaposlitvi - subjektivni rok

Tožena stranka bi morala tožnici izredno odpoved PZ (kršitev po

2. alinei 1. odstavka 111. člena ZDR - neopravičeni izostanki)

podati v roku 15 dni (2. odstavek 110. člena ZDR) od njenega

zagovora. Zaradi prekoračitve navedenega roka je sodišče prve

stopnje pravilno razveljavilo podano izredno odpoved PZ.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Delovno sodišče v Celju je z izpodbijano sodbo razsodilo tako, da

je razveljavilo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene

stranke tožeči stranki z dne 5.5.2003 kot nezakonito (točka 1

izreka sodbe); tožena stranka je dolžna tožečo stranko pozvati

nazaj na delo, ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja,

vpisati delovno dobo v delovno knjigo, plačati vse zaostale

prispevke in davke iz delovnega razmerja ter ji izplačati vse

zaostale plače za čas od prenehanja delovnega razmerja, to je od

7.5.2003 skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od

dospelosti vsakomesečnega izplačila plače dalje do plačila, v

8-ih dneh pod izvršbo (točka 2 izreka sodbe); obenem pa sklenilo,

da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške

postopka v znesku 125.388,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi

od 16.1.2004 do plačila, v roku 8-ih dni pod izvršbo (točka 3

Zoper to sodbo se pritožuje tožena stranka iz pritožbenih

razlogov nepopolne in zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter

napačne uporabe materialnega prava s predlogom, da pritožbeno

sodišče ugodi njeni pritožbi in izpodbijano sodbo sodišča prve

stopnje tako spremeni, da zavrne tožbeni zahtevek tožeče stranke,

podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve

V pritožbi navaja, da se tožena stranka ne more strinjati z

obrazložitvijo sodišča, da je vedela za neopravičene izostanke z

dela tožeče stranke že 12.3.2003, ko je tožeči stranki poslala

vabilo na zagovor. Po mnenju tožene stranke je vprašanje, kdaj se

delodajalec seznani z odpovednimi razlogi, dejansko vprašanje,

odgovor na katerega je potrebno poiskati v vsakem primeru

posebej. Zakonodajalec uporablja termin "seznanitve" z razlogi,

ki utemeljujejo izredno odpoved, ki ga nikakor ni mogoče razumeti

tako, kot ga je obrazložilo sodišče prve stopnje.

V tej zadevi predstavlja odpovedni rok dejanje tožeče stranke, ki

je z 22 neopravičenimi izostanki z dela naklepoma ali iz hude

malomarnosti huje kršila pogodbene ali druge obveznosti iz

delovnega razmerja. Delodajalcu tako začne teči 15-dnevni

subjektivni rok šele takrat, ko se dokončno in v celoti seznani z

vsemi okoliščinami primera, torej, ko z vso gotovostjo ugotovi,

da je podan v resnici odpovedi razlog. V tej zadevi je

delodajalec moral ugotoviti, ali je delavka v resnici izostala z

dela neopravičeno, torej ali ji pristojni organi res niso

odobrili bolniški stalež. Seveda drži, da je tožena stranka

takrat že vedela, da tožeča stranka še nima za obravnavano

obdobje priznanega bolniškega staleža, vendar ker je takrat tudi

vedela, da so v teku postopki za uveljavitev le-tega pred

pristojnimi organi, je tožena stranka ravnala prav, ko je z

odpovedjo počakala do končne odločitve o upravičenosti tožeče

stranke do bolniškega staleža za navedeno obdobje.

Prav tako je zakonodajalec določil tudi objektivni rok za izredno

odpoved pogodbe o zaposlitvi; ta rok je šest mesecev in začne

teči od nastanka razloga. Torej je zakonodajalec predvidel, da

lahko traja več časa, da se delodajalec dokončno in v celoti

seznani z razlogi za izredno odpoved ter šele z dokončno in

celovito seznanitvijo začne teči subjektivni 15-dnevni rok.

Nenazadnje bi tožena stranka vseeno želela poudariti, da ni

nepomembno dejstvo, da je tožeča stranka res izostala z dela

neopravičeno kar 22 dni, kar ni več sporno, to pa je prav gotovo

razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbeno sodišče je ob preizkusu izpodbijane sodbe sodišča prve

stopnje v mejah razlogov, iz katerih se sme sodba izpodbijati,

ugotovilo, da niso podani pritožbeni razlogi. Sodišče prve

stopnje je popolno ugotovilo dejansko stanje, ugotovilo vsa

odločilna dejstva in nanje tudi pravilno uporabilo materialno

pravo. Ob preizkusu te sodbe pritožbeno sodišče ni ugotovilo

bistvenih kršitvih določb postopka po 2. odstavku 350. člena

Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/2004),

na katere mora paziti po uradni dolžnosti. Pritožbeno sodišče

soglaša z vsemi dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve

stopnje, zato se v izogib ponavljanju tudi na njih v celoti

V zvezi s pritožbenimi navedbami tožene stranke zaključuje

pritožbeno sodišče, da je sodišče prve stopnje pravno utemeljeno

ter prepričljivo ugodilo zahtevku tožeče stranke in s takimi

dejanskimi, kot tudi s pravilnimi pravnimi zaključki tega

sodišča, soglaša. Pritožba pa ni podala nobenega dokaza iz

nekrivdnih razlogov po 1. odstavku 337. člena ZPP, ki bi

utemeljeno vzbudil dvom v pravilnost ugotovitve dejanskega

stanja, in ki bi lahko povzročil drugačno ugotovitev dejanskega

stanja, kot jo je že pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje.

Zakon o delovnih razmerjih (ZDR/2002 - Ur. l. RS, št. 42/2002)

določa v 2. odstavku 110. člena (razen za krivdni razlog, ki ima

vse znake kaznivega dejanja) rok, v katerem mora biti izredna

odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca podana, da je

veljavna. Rok je določen iz razloga, da ena pogodbena stranka ne

bi držala druge v negotovosti in razlog izkoristila kasneje. Zato

mora reagirati dovolj hitro. Poudariti je treba tudi, da je za

izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi potrebno po 1. odstavku

upoštevati razloge, določene s tem zakonom, in tudi upoštevati

vse okoliščine in interese obeh pogodbenih strank, ali ni mogoče

ali je mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka

odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila

Zato pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve

stopnje, da je v konkretnem primeru tožena stranka vedela za

neopravičene izostanke z dela tožeče stranke že 12.3.2003, ko je

poslala vabilo na zagovor (dokaz A 4) za dne 21.3.2003. Pri tem

pa poudarja pritožbeno sodišče, da začne teči 15-dnevni odpovedni

rok za izredno odpoved pogodbe od zagovora delavca dalje. Ker je

torej tožena stranka že 12.3.2003, pa tudi na zagovoru tožeče

stranke dne 21.3.2003 zvedela za vse dokončne sklepe

zdravstvenega zavoda in zdravnika o tem, da je bila tožeča

stranka v času od 26.2.2003 do 25.32.2003 zmožna za delo, bi

morala od takrat dalje upoštevati 15-dnevni rok za podajanje

izredne odpovedi pogodbe. Tožena stranka je torej podala izredno

odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeči stranki šele dne 5.5.2003,

zato je zamudila 15-dnevni rok za vložitev le-te in je sodišče

prve stopnje iz zgoraj navedenih razlogov pravno utemeljeno

ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke, in se zato utemeljeno

ni spuščalo v razloge izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Glede na navedeno ugotovalja pritožbeno sodišče, da ni pritožbena

navedba tožene stranke utemeljena, pa tudi ne bistvena za

zakonito izdajo te sodne odločbe, saj iz dokazov v spisu o

dokončnosti sklepov pristojnih organov izhaja, da v spornem

obdobju ni imela tožeča stranka priznanega bolniškega staleža,

kot je to razvidno iz sklepa zdravniške komisije I. stopnje z dne

28.1.2003 (dokaz B 3) in sklepa z dne 18.2.2003 (dokaz B 4), ki

ga je tudi prejela tožena stranka. Zato je jasno, da je tožena

stranka najkasneje 21.3.2003 vedela, da je tožeča stranka v

spornem obdobju izostala z dela neopravičeno, torej ni imela

priznanega bolniškega staleža. Zaradi navedenega ugotavlja

pritožbeno sodišče, da je izpodbijana sodba sodišča prve stopnje

Pritožbeno sodišče je zato zavrnilo pritožbo tožene stranke in

potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, kot to izhaja iz izreka te

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.