VDS sodba Pdp 914/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-03-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Delavec pridobi pravico do izplačila celotnega regresa za letni dopust pri tistem delodajalcu, pri katerem je pridobil pravico do letnega dopusta.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati neto znesek plače za mesec september 1997 v višini 51.927,74 SIT in 11.000,00 SIT regresa za prehrano za mesec september 1997 skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 18.10.1997 dalje do plačila, v 8-ih dneh pod izvršbo (1. tč. izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnici izplačati razliko v regresu za letni dopust za leto 1997 v višini 49.660,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 15.10.1997 dalje do plačila, v 8-ih dneh pod izvršbo (2. tč. izreka). Kar je tožnica zahtevala več, je zavrnilo (3. tč. izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnici povrniti 115.654,00 SIT stroškov postopka v 8-ih dneh, v primeru zamude za skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje prvostopne sodbe dalje do plačila, pod izvršbo (4. tč. izreka).

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v ugodilnem delu v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka zaradi napačne ugotovitve dejanskega stanja, bistvene kršitve določb pravdnega postopka in kršitve določb materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo pa spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in vrne prvostopnemu sodišču v novo sojenje. Meni, da sodbe ni mogoče preizkusiti iz razloga, ker sodišče ni navedlo, katere listine je vplogledalo v dokaznem postopku, poleg tega pa je zagrešilo tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopku, ko je ugotovilo, da pripada tožnici celoten regres za letni dopust, ker je bila pri toženi stranki zaposlena več kot šest mesecev, po prenehanju delovnega razmerja pa se ni zaposlila pri drugem delodajalcu. Iz katerih dokazov sodišče ugotavlja to pravno odločilno dejstvo, iz sodbe ni razvidno. Sodišče je v izpodbijanem delu tudi napačno ugotovilo dejansko stanje. Iz obrazložitve je mogoče zaključiti, da je vse dokaze z izjemo plačilne liste za mesec september upoštevalo v prid toženi stranki, iz česar logično sledi, da je štelo, da tožena stranka ne govori resnice zgolj v delu, ki se nanaša na plačilo plače za mesec september, za kar pa ni podlage v dokazih. Dejstvo je, da je tožena stranka tožnici na roke plačala celotno sporno plačo za mesec september, o razlogih pa je izpovedala jasno in prepričljivo na glavni obravnavi. Poleg navedenega je nesporno, da je tožnica plačilno listo podpisala po tem, ko je prenehala delati pri toženi stranki. Ob podpisu je bila prisotna priča F. S., ki bi ga bilo potrebno zaslišati za popolno in pravilno ugotovitev dejanskega stanja.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve pravil postopka, kot mu to nalaga določba 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002). Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da v postopku ni zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Tožnica je v tem individualnem delovnem sporu zahtevala plačilo neto plače za mesec september 1997 in regresa za prehano ter razliko v regresu za letni dopust za leto 1997. Pritožbeno sodišče najprej odgovarja na pritožbene navedbe v zvezi s prisojeno razliko v regresu za letni dopust za leto 1997. Po določbi 57. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS, št. 14/90 - 71/93) pridobi delavec pravico do letnega dopusta, ko mu preteče šest mesecev nepretrganega dela. Delavec ima pravico izrabiti dopust pri delodajalcu, pri katerem je pridobil pravico do dopusta, kot določa 59. člen ZDR. Iz navedenih določb torej izhaja, da je tožnica pri toženi stranki pridobila pravico do izrabe letnega dopusta. Regres za letni dopust pa opredeljuje Splošna kolektivna pogodba za gospodarske dejavnosti (SKPgd - Ur. l. RS, št. 40/97) v 51. členu. Po navedeni določbi je pravica do izplačila regresa za letni dopust vezana na pravico do izrabe letnega dopusta. Torej je tožnica, ker je pridobila pravico do letnega dopusta, pridobila tudi pravico do izplačila regresa za letni dopust. Ne zakon, ne kolektivna pogodba ne določata sorazmernega izplačila regresa za letni dopust, glede na čas prebit na delu pri delodajalcu, ki je dolžan izplačati regres za letni dopust. Tudi po ustaljeni sodni praksi se delavcu priznava pravica do celotnega regresa za letni dopust takoj, ko izpolni pogoje za koriščenje letnega dopusta, to je po 6-ih mesecih nepretrganega dela. Kolektivna pogodba tudi ne predvideva, da bi del regresa za letni dopust izplačal en delodajalec in drugi del drug delodajalec, kot je to predvideno glede koriščenja letnega dopusta v 59. členu ZDR. Zato so pritožbene navedbe, da sodišče ni izvajalo dokazov v zvezi z nezaposlenostjo tožnice po prenehanju delovnega razmerja pri toženi stranki, pravno nepomembne.

Sodišče prve stopnje je tožnici prisodilo izplačilo neto plače in regresa za prehrano za mesec september 1997 iz razloga, ker tožena stranka ni dokazala, da je tožnici plačo in regres za prehrano izplačala v gotovini. Dokazno breme, da je izplačana plača delavcu, je na delodajalcu. Po določbi 49. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90) delavcu pripada za delo plača, ki se izplačuje najmanj enkrat na mesec. Po določbi 42. člena SKPgd se plače izplačujejo najmanj enkrat na mesec in sicer najkasneje do 18. dne v mesecu za pretekli mesec in se izplačujejo v denarju ali nakazujejo na tekoči račun ali hranilno knjižico. Po 50. členu SKPgd pa mora biti delavcu vročen pisni obračun plače. Tožena stranka je tožnici vročila pisni obračun plače, ki ga je tožnica tudi podpisala. Ni pa uspela dokazati, da je tožnici izplačala plačo v denarju (v gotovini). Sodišče prve stopnje je obrazložilo, zakaj trditvam tožene stranke, da je izplačala plačo v gotovino, ne verjame. Vse do spornega septembra 1997 je namreč tožena stranka tožnici nakazovala plačo na tekoči račun, regres za letni dopust pa ji je plačala v gotovini, vendar je takrat tožnici dala v podpis tudi potrdilo, da je regres v gotovini prejela. S takim dokaznim zaključkom se strinja tudi pritožbeno sodišče. Nerazumljivo je namreč, da bi tožnica v preteklosti podpisovala plačilne liste v znak potrditve prevzema plačilne liste, v septembru pa naj bi istočasno podpis na plačilni listi, brez dostavka, da prevzema plačo v gotovini, predstavljal potrdilo o prejemu plače v gotovini. Pri tem je sodišče prve stopnje pravilno upoštevalo dejstvo, da je tožena stranka tožnici dala v podpis posebno izjavo o prejemu regresa za letni dopust v gotovini, iz česar izhaja, da se je zavedala, da mora delodajalec imeti pisno dokumetacijo o izplačilu vseh zneskov delavcem. Zato je sodišče prve stopnje tudi utemeljeno zavrnilo dokaze z zaslišanjem prič, saj bi delodajalec moral v zvezi z izplačili plač razpolagati s pisno dokumentacijo. Tako pa je tožena stranka sodišču predložila dokazila le o plačilu davkov in prispevkov, ne pa o plačilu neto plače.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da iz sodbe ni razvidno na podlagi katerih dokazov je sodišče sprejelo svojo odločitev. Sodišče je v obrazložitvi sodbe najprej res na splošno navedlo, da je vpogledalo listine v spisu, vendar je nato v obrazložitvi decidirano povzelo, kateri so ti dokazi. Zato so pritožbene navedbe v tej smeri neutemeljene.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu.

ZDR (1990) člen 57,  59,  57,  59.  Splošna kolektivna pogodba za gospodarske dejavnosti člen 51.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.