VDS sodba Pdp 1399/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-05-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

delovno razmerje - odpoved pogodbe - zagovor

Tožnici v postopku izredne odpovedi PZ ni bila vročena

"pisna obdolžitev" niti ji ni bila dana možnost zagovora (2.

odstavk 83. člena ZDR v zvezi z 177. členom ZDR). Prav tako

iz obrazložitve podane izredna odpovedi pogodbe o zaposlitvi

izhaja le, da je tožnica pri svojem delu zlorabila položaj

in toženi stranki povzročila škodo, prav tako pa

obrazložitev ne vsebuje obrazložitve okoliščin kršitve in

interesov strank, zaradi katerih ni mogoče nadaljevati

delovnega razmerja do izreka odpovednega roka, kar je bistvo

izredne odpovedi PZ, zato izredna odpoved ni zakonita.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene stranke z dne

2.6.2003 nezakonita in da je tožena stranka dolžna tožečo stranko

pozvati nazaj na delo, ji priznati delovno dobo od 10.6.2003

dalje (oziroma od zaključka delovne knjižice) in ji izplačati

nadomestilo plače in sicer v znesku 122.393,60 SIT mesečno od

10.6.2003 dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti

vsake posamezne mesečne plače do plačila ter ji od navedenega dne

dalje od nadomestil plač obračunati in plačati prispevke in

davke, ki izvirajo iz delovnega razmerja, ter stroške postopka v

višini 80.393,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva

izdaje sodbe do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo (1., 2. in 3.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se pritožuje tožena stranka iz

vseh treh pritožbenih razlogov in sicer zaradi zmotne uporabe

materialnega prava, bistvenih kršitev določb pravdnega postopka

ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter

pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano

sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo

sojenje. Po mnenju pritožbe tožene stranke odločitev sodišča prve

stopnje s tem, ko je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke,

ni pravilna oziroma je vsaj preuranjena. Zakon o delovnih

razmerjih v 83. členu med drugim določa, da mora delodajalec

delavcu omogočiti zagovor, razen če obstajajo okoliščine, zaradi

katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da

delavcu to omogoči oziroma, če delavec to izrecno odkloni.

Sodišče prve stopnje pa se do pravice tožene stranke, da delavcu

niti ne omogoči zagovora, sploh ni opredelilo. Glede na to, da je

bila tožeča stranka kazensko ovadena, da je tožena stranka

razpolagala s trdimi dokazi o kršitvah tožeče stranke (to je o

potvarjenju podatkov) in upoštevajoč višino škode, ki jo je

utrpela tožena stranka, je zaupanje s strani tožene stranke tako

porušeno, da ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja do

poteka odpovednega roka. Zato bi sodišče prve stopnje v

obravnavanem primeru moralo ugotavljati, ali je od tožene stranke

sploh dopustno pričakovati, da bi tožeči stranki omogočila

zagovor in se opredeliti do okoliščin, ki delodajalca

razbremenjujeta dolžnosti. Po oceni pritožbe bi bilo v

obravnavani zadevi lahko sporno le to, da tožeča stranka ni

prejela pisne obdolžitve, vendar pa tudi pomanjkanje pisnosti ne

more pomeniti nezakonitosti odpovedi. Pri odpovedi pogodbe o

zaposlitvi ne gre za poseben postopek, saj se ne izdaja "odločb"

ipd., temveč se pogodba o zaposlitvi le odpoveduje, zato je za

izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi bistveno le to, da obstaja

odpovedni razlog in da nadaljevanje delovnega razmerja ni več

možno. Zato ustna obdolžitev tožnice predstavlja neupoštevanje

določb zakona, vendar pa po mnenju pritožbe avtomatično to še ne

pomeni ničnosti in nezakonitosti odpovedi. Temeljni namen

obličnosti obdolžitve je v tem, da se zagotovi in izkaže, da je

bil delavec pred odpovedjo seznanjen o očitanimi kršitvami

pogodbe in drugih obveznosti iz delovnega razmerja. V kolikor je

delavec seznanjen s kršitvijo in to delodajalec dokaže,

pomanjkanje obličnosti ne more biti razlog za nezakonitost

odpovedi. Sodišče prve stopnje je zmotno odločilo tudi o stroških

postopka s tem, ko je dopolnitev tožbe in predlog za izdajo

začasne odredbe obravnavalo kot samostojno tožbo in za to vlogo

Tožeča stranka je vložila odgovor na pritožbo, v katerem prereka

pritožbene navedbe tožene stranke in predlaga, da pritožbeno

sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča

prve stopnje. Na zagovor bi morala biti tožeča stranka vabljena

pisno, vročitev vabila bi morala biti dokumentirana, v vabilu bi

morali biti povzeti tudi vsi bistveni podatki, na podlagi katerih

je tožena stranka ukrepala z odpovedjo. Te procesne garancije

tožena stranka ni zagotovila, kar potrjuje že njena trditev, da

je bil tožeči stranki omogočen zagovor na isti dan, kot je

prejela odpoved. To pa jasno kaže, da tožena stranka postopka

Pritožbeno sodišče je v skladu 2. odstavkom 350. člena Zakona o

pravdnem postopku (ZPP - Ur.l. RS št. 26/99 - 2/2004) preizkusilo

izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi,

pri tem pa po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb

pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14.

točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo

materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da v

postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo navedenih absolutnih

bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno

sodišče po uradni dolžnosti, sodišče prve stopnje pa je tudi

dejansko stanje glede odločilnih dejstev pravilno in popolno

ugotovilo ter sprejelo odločitev, ki je materialnopravno pravilna

in ustrezno obrazložena. Zato pritožbeno sodišče soglaša z

dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje.

Preizkusilo je vse pritožbene navedbe, pri čemer se je v

obrazložitvi sodbe opredelilo samo do tistih, za katere je

ocenilo, da bi lahko bile pravno odločilne (1. odstavek 360.

člena ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da pritožbeni

Podlaga za preizkus pravilne uporabe materialnega prava v

obravnavani zadevi je določba 83. člena Zakona o delovnih

razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 42/2002), ki določa "postopek pred

odpovedjo s strani delodajalca". Po 2. odstavku omenjenega

zakonskega določila mora delodajalec pred izredno odpovedjo iz

razloga nesposobnosti ali krivdnega razloga in pred izredno

odpovedjo pogodbe o zaposlitvi (za kar je šlo v obravnavanem

primeru) delavcu omogočiti zagovor, smiselno upoštevaje 1. in 2.

odstavek 177. člena ZDR, razen če obstajajo okoliščine zaradi

katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da

delavcu to omogoči, oziroma če delavce to izrecno odkloni, ali če

se neupravičeno ne odzove povabilu na zagovor. Podnaslov v

citirani zakonski določbi je res "postopek pred odpovedjo" s

strani delodajalca, vendar to ne pomeni, da bi moral delodajalec

izvajati kakšen poseben postopek s formalnimi odločitvami

(sklepi) ter z vsemi procesnimi zagotovili in roki. Pravilno

opozarja pritožba tožene stranke, da gre za odpoved pogodbe o

zaposlitvi, za katero veljajo splošna pravila o odpovedi

(obligacijskih) pogodb, vendar pa je treba upoštevati tudi tiste

dodatne zahteve oziroma pogoje, ki jih Zakon o delovnih razmerjih

predpisuje zaradi varstva delavca kot praviloma šibkejše

pogodbene stranke. Med takimi dodatnimi pogoji pa je pravica

delavca, da se mu zagotovi zagovor, kar po drugi strani pomeni

obveznost delodajalca, da mu to omogoči. Izpolnitev te obveznosti

zakon v 83. členu ZDR natančneje ne ureja, temveč napotuje na

smiselno uporabo 1. in 2. odstavka 177. člena ZDR. Da bi se

delavec lahko zagovarjal, mu mora biti jasno predočeno, kakšne

kršitve pogodbenih in drugih obveznosti se mu očitajo, saj se le

tako lahko brani oziroma pove svoja stališča o očitkih. Razumno

in v skladu s tem namenom in v obsegu, ki omogoča delavcu uspešno

obrambo, je delavcu pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi

treba vročiti "pisno obdolžitev". Določitev časa in kraja, kjer

delavec lahko tudi poda svoj zagovor pa služi istemu namenu in

sicer, da se omogoči delavcu zagovor. Pravica do zagovora izhaja

tudi iz Konvencije Mednarodne organizacije dela št. 158 o

prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Ur.l. SFRJ -

Mednarodne pogodbe, št. 4/84 - Konvencija MOD št. 158) in

spremljajočega priporočila MOD št. 166. Po določbi 7. člena

Konvencije delavcu ne sme prenehati delovno razmerje zaradi

razloga v zvezi z obnašanjem ali njegovim delom, če mu prej ni

omogočeno, da se zagovarja zaradi takšnih trditev, razen če od

delodajalca z razlogom ni mogoče pričakovati, da mu to omogoči.

Cilj in namen tako omenjenega zakonskega določila iz 83. člena

ZDR, kot 7. člena konvencije, je v tem, da je delavec pred

izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi upravičen sodelovati v

postopku. Temeljna predpostavka za zagotovitev pravice do

primernega časa in možnosti za pripravo zagovora je, da je

delavec seznanjen z "obtožbo" - to pomeni, da mora biti seznanjen

z vsemi posamičnimi podatki dejanske in pravne narave, ki mu

omogočajo, da skladno z njimi lahko pripravi svojo obrambo.

Zakon o delovnih razmerjih nima podrobnih določil niti glede časa

(ali gre za delovni čas ali čas izven delovnega časa), niti glede

kraja zagovora. Zakon torej ne določa, da bi moral biti delavcu

zagotovljen določen - niti minimalen - čas za pripravo obrambe.

To pa pomeni, da 2. odstavek 83. člena v zvezi s 1. odstavkom

177. člena ZDR ne določa formalne oblike delavčevega zagovora

(obličnost ad volorem oziroma obličnost ad propationen). Zato

lahko delavec uresniči pravico do zagovora tudi na način, ki si

ga sam izbere. Za veljavnost zagovora se tudi ne zahteva, da mora

biti podan pred delodajalcem v ustni obliki in samo na kraju in v

času, ki ga on določi. Zagovor je pravica, da se seznani in

opredeli do očitanih kršitev in da se izjavi o vseh dejstvih in

dokazih, ki ga obremenjujejo. Ker je bistvo pravice do zagovora v

zagotovitvi možnosti sodelovanja in vplivanja na potek in

rezultat izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, zakon ne more

določiti strogih meril obličnosti in njenega uresničevanja.

Vsebina, oblika, način in obseg te pravice je lahko odvisen tudi

od volje delavca - ki se ji lahko odreče ali se brani z molkom -

dolžnost delodajalca je samo, da mu zagovor omogoči. Glede na

navedeno je povsem pravilna pravna presoja sodišča prve stopnje,

da v obravnavanem primeru tožnici pred izredno odpovedjo pogodbe

o zaposlitvi sploh ni bil omogočen zagovor, niti v zelo

V obravnavani zadevi pa tožeči stranki ni bila vročena tudi

nikakršna "pisna obdolžitev", prav tako pa ji ni bil določen čas

in kraj, kjer bi lahko podala svoj zagovor. Sicer pa tudi iz

obrazložitve podane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne

izhaja ničesar drugega kot to, da je tožnica pri svojem delu

zlorabila svoj položaj in podjetju povzročila veliko materialno

škodo in da se zoper delavko vodi kazenski postopek, kar je tudi

razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Taka obrazložitev

pa ne zadostuje zakonski zahtevi opredeljeni v 86. členu ZDR, ki

določa obliko in vsebino dane odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Zlasti podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi ne vsebuje

obrazložitve okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank,

zaradi katerih ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja niti do

izteka odpovednega roka v skladu s 1. odstavkom 110. člena ZDR,

kar je bistvo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Pritožbeno sodišče ocenjuje, da take zgolj pavšalne obrazložitve

ni mogoče preizkusiti, saj se ne ve, kaj se je tožnici sploh

očitalo, zato soglaša z odločitvijo sodišča prve stopnje, da je

podana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita iz

razlogov, kot jih je sprejelo sodišče prve stopnje.

Prav tako ni utemeljen tudi pritožbeni očitek, da se sodišče prve

stopnje sploh ni opredeljevalo do pravno odločilnega dejstva in

sicer, ali so v konkretnem obravnavanem primeru obstajale take

okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno

pričakovati, da delavcu pravico do zagovora omogoči. Zakon sicer

ne pove, katere so tiste okoliščine, zaradi katerih delodajalec

ni dolžan delavcu omogočiti zagovor. Ker te okoliščine pomenijo

izjemo od splošno določenega načela pravice do zagovora, je treba

te izjeme razlagati zelo restriktivno. Za take okoliščine bo šlo

največkrat takrat, če gre za delodajalca, ki je fizična oseba in

je neposredno sam žrtev kršitev, če gre za neupravičeno odsotnost

oziroma nedosegljivost delavca. V danem primeru pa te okoliščine

niso podane, zato je ta pritožbena navedba pravno neupoštevna.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče v skladu z določbo 355.

člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo

sodišča prve stopnje, saj niso podani razlogi, iz katerih se

sodba lahko izpodbija in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno

sodišče po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je tudi

pravilno odmerilo stroške postopka, s tem, ko je vlogo z dne

18.6.2003 štelo za tožbo in jo ovrednotilo s 300 točkami.

Tožeča stranka je zoper pritožbo podala odgovor, ki pa z ničemer

ni pripomogel k rešitvi pritožbe. Ker se po 155. členu ZPP

stranki priznajo le potrebni stroški, odgovor na pritožbo pa ni

bil potreben, je pritožbeno sodišče odločilo, da stroške odgovora

ZDR člen 83,  83/2,  86,  177,  177/1,  177/2,  83,  83/2,  86,  177,  177/1,  177/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.