VDS sodba Pdp 627/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-09-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Delo v termoelektrarni se je izvajalo na delovnem prostoru, kjer je

bil prisoten premogov prah, pepel in velike temperaturne razlike,

prepih, večkat tudi mokrota zaradi brizganja vode iz ventilov. Če

tožnik ni uporabljal respiratorjev in je na zunanjem odplavu pepela

večkrat delal brez zaščitne azbestne obleke, krznenega brezrokavnika,

zaradi tega, ker sta bili zanj prevelika, pretežka, in ker mu je bilo

preveč vroče, mora sam nositi breme takšnega nepravilnega ravnanja,

in to ne more biti v škodo tožene stranke. Tožena stranka je ravnala

v skladu z določili varstva pri delu, ko je tožniku zagotovila

zaščitna sredstva in ko je zagotovila, da vsebina škodljivih prašnih

delcev ni presegala s standardi dovoljene koncentracije, zato tudi ni

mogoče pripisati toženi stranki krivdne odgovornosti. Bistveno pri

tem pa je, da delovno okolje ni vplivalo na tožnikovo bolezen

sarkoidoze, ki ni na seznamu poklicnih obolenj, kar tudi izhaja iz

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik krije sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Delovno sodišče v Celju je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožnikov

tožbeni zahtevek, da mu je tožena stranka dolžna plačati odškodnino

10,200.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva

izdaje sodbe dalje do plačila (tč. 1 izreka sodbe). Obenem pa

sklenilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti 1,677.482,00

SIT stroškov postopka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od

12.2.2004 dalje do plačila, v 8 dneh pod izvršbo (tč. 2 izreka

Zoper to sodbo se pritožuje tožnik neposredno sam in njegov

odvetnik. Tožnik v pritožbi predlaga smiselno, da se pritožbi

ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi ter da se še enkrat reši

postopek na prvi stopnji s tem, da se zaslišijo predlagane priče,

ki bodo njegove trditve potrdile, saj tožena stranka podaja

neresnične izjave in s tem zavaja sodišče prve stopnje.

V pritožbi navaja tožnik osebno, da se ne strinja z dokazno

oceno, češ da je bil prahu izpostavljen samo 15 mesecev. Poleg

tega je bil kasneje razporejen na delovno mesto vrtnarja, ne pa

tako, kot to trdi izpodbijana sodba. Kot vrtnar pa je moral poleg

ostalih nalog vsakodnevno pometati od premogovega prahu zaprašeno

avlo - brez respiratorja, ki ga sploh ni dobil. Poleg tega se zdi

njemu tudi sporna trditev tožene stranke, češ da ni delal v

okolju, kjer bi bil izpostavljen nedopustnim škodljivim vplivom

preko dovoljenih meja. Takšno izjavo je tožena stranka dokazovala

samo na osnovi meril, opravljenih po l. 1991, ko ni več pri njej

bil v delovnem razmerju. Poleg tega meni, da je bil spremenjen

tehnološki proces pri toženi stranki in ni bil v letu 1992 enak

kot v letu 1975. Predlaga, da sodišče prve stopnje dovoli

pričanje njegovih prič - delavcev, ki so bili pri toženi stranki

zaposleni v letih 1975 do 1980 in delavcev, ki so na odplavi

pepela zaposleni še danes ter se na temelju njihove izpovedi

ugotovi, ali se je tehnološki postopek spremenil. Nadalje graja

izpovedbe prič B., C. in N. in predlaga, da

sodišče ponovno presodi objektivno odgovornost tožene stranke,

saj se v letih 1975 do 1980 ni preveč obremenjevala s škodovanjem

delavcu. Poleg tega pa meni, da je toženi stranki prav gotovo

lahko očitati krivdo po 154. členu ZOR, saj delavci niso imeli

vseh zaščitnih sredstev, kot je navedel I. O.. Zato meni,

da je nujno potrebno zaslišanje prič takratnih delavcev, ki bodo

poleg tega, ali se je tehnološki proces spremenil ali ne,

izpovedali tudi, ali so imeli respiratorje ali ne. Tožena stranka

ga ni samo izpostavljala škodljivim vplivom na delovnem mestu,

temveč tudi v okolju izven službe, saj je živel v njeni

neposredni bližini. S svojim onesnaževanjem okolja je ravno tako

glede njegovega občasnega kajenja, vzdrževala njegovo vneto

sluznico in prispevala k temu, da je njegova bolezen nastajala in

Njegov zastopnik pa v pritožbi ugotavlja nepopolno ugotovitev

dejanskega stanja in zmotno uporabo materialnega prava in

predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi pritožbi in sodbo tako

spremeni, da ugodi v celoti tožnikovemu tožbenemu zahtevku,

podrejeno pa, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve

stopnje v novo sojenje, tako da postanejo pritožbeni stroški

nadaljanji stroški postopka. V pritožbi navaja, da sodba sodišča

prve stopnje nima ne dejanske in ne pravne podlage, zato je

nezakonita in neutemeljena. Navaja, da je tožnik izredno hud

pljučni bolnik, kar priznavajo vsi izvedenci in čemur pritrjuje

tudi sodišče prve stopnje, ki meni, da je zgolj do 10 % tožnikove

bolezni KOPB in kroničnega obstruktivnega bronhitisa mogoče

pripisati vplivom škodljivih vplivov izpostavljenega delovnega

mesta. Nadalje izpodbija mnenje in zaslišanje izvedenke prof. dr.

Eme Mivšek Mušič. Obstaja dvom o nepristranskosti izvedenke, saj

jo sodišče prve stopnje ni izločilo. Njenega mnenja ni mogoče

preizkusiti, saj je nesklepčno. Zaslišana kot izvedenka ni v

ničemer doprinesla k razjasnitvi vprašanja vplivov delovnega

okolja. Poleg tega ni upoštevala tožnikov osebni zdravstveni

karton z obsežno medicinsko dokumentacijo. Zato sodišče prve

stopnje ni popolno ugotovilo dejansko stanje in preuranjeno

zaključilo zadevo, saj ni bilo podano mnenje neodvisne izvedenske

ustanove. Postavljen pa bi moral biti tudi izvedenec medicine

Bistvena kršitev določb postopka je podana, ker v sodbi niso

navedeni razlogi o odločilnih dejstvih. Tako sodišče prve stopnje

ni upoštevalo, da je tožnik od 27.7.1981 delovni invalid II.

kategorije invalidnosti, od 11.11.1992 pa delovni invalid I.

kategorije. Poleg tega je podana bistvena kršitev določb

postopka, ker sodišče ni upoštevalo odločilno dejstvo, da je bil

tožnik pred nastopom dela pri toženi stranki popolnoma zdrav, ni

bolehal za nobeno boleznijo, niti ni prebolel hujše bolezni. Star

je bil komaj 24 let. Bolezen se je pojavila šele v času, ko je

bil v delovnem razmerju pri toženi stranki. Tožnik je bil

izpostavljen velikim temperaturnim razlikam v času, ko je delal

na odplavi pepela. Poleg tega pa je pri svojem delu tudi

uporabljal azbestno obleko, kar je izpovedal tudi O. I..

Sodišče prve stopnje sicer priznava, da je bil tožnik

izpostavljen tem škodljivim vplivom, vendar pa meni, da je za

oceno objektivne odgovornosti tožene stranke pravno pomembno le

vprašanje, ali so takšni delovni pogoji v skladu s standardi. Pri

tem se naslanja na poročilo o ekološki obremenitvi na delovnih

mestih v TEŠ in ocene zdravstvene in delovne zmogljivosti

delavcev iz januarja 1993. Tožnik je bil istočasno izpostavljen

vsem nevarnim snovem (premogovnem prahu, pepelu, velikim

temperaturnim razlikam, žveplovim plinom, brizganju vode iz

ventilov itd.), zaradi česar je bila nevarnost za tožnikovo

zdravje še toliko večja. Nadalje izpodbija dokazno trditev

sodišča prve stopnje, češ da je uporabilo kot dokaz tudi analizo

vseh upokojenih in umrlih delavcev, vendar pa so pri tem

relevantne samo tiste upokojitve in smrti, ki so posledica

delovnega okolja, v kakršnem je delal tožnik. Tako sodišče prve

stopnje ni upoštevalo, da tožena stranka ni upoštevala

zdravstvene komisije glede klimatskega zdravljenja. Tožnik je

namreč živel v Šoštanju, nekaj deset metrov stran

od Termoelektratne, kjer pa je znana onesnaženost zraka, in so

znane zelo pogoste prekoračitve žveplovega dioksida. Prav zato bi

bilo še toliko nujnejše upoštevanje navodil zdravniške komisije

po klimatskem zdravljenju. Gre torej za krivdno odgovornost

tožene stranke, ker tožnik ni uporabljal respiratorja in ker je

delal brez azbestne obleke in krznenega brezrokavnika.

Delodajalec bi moral tako organizirati delovni proces, da se

varnostni ukrepi upoštevajo, bodisi z obveščanjem,

usposabljanjem, opozarjanjem, nadzorom in s sankcijami. Poudaril

je, da je krznena bunda tehtala med 10 in 20 kg, sam pa je tehtal

58 kg, zato ga je močno ovirala pri delu. Vendar tožnik ni

izjavil, da ni uporabljal zaščitne bunde in azbestne obleke.

Pritožbeno sodišče je ob preizkusu izpodbijane sodbe sodišče prve

stopnje v mejah razlogov, iz katerih se sme sodba izpodbijati,

ugotovilo, da niso podani. Pritožbeno sodišče je popolno

ugotovilo dejansko stanje, ugotovilo vsa odločilna dejstva in

nanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Ob preizkusu te

sodbe pritožbeno sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb

postopka po 2. odstavku 350. člena ZPP/99 in 2/2004, na katere

mora paziti sodišče po uradni dolžnosti. Pritožbeno sodišče

soglaša z vsemi dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve

stopnje, soglaša z dokazno oceno sodišče prve stopnje in v njo ne

dvomi, zato se v izogib ponavljanju na njih v celoti sklicuje.

V zvezi s tožnikovimi pritožbenimi navedbami zaključuje

pritožbeno sodišče, da je sodišče prve stopnje pravno utemeljeno

ter prepričljivo obrazložilo zavrnitev tožnikovega zahtevka po

temelju, in s takimi zaključki, tako dejanskimi, kot tudi s

pravnimi, soglaša pritožbeno sodišče. Tožnik pa v pritožbi ni

podal nobenega dokaza iz nekrivdnih razlogov po 1. odstavku 337.

člena ZPP, ki bi utemeljeno vzbudil dvom v pravilno dokazno oceno

sodišča prve stopnje, in ki bi lahko vplival na spremembo te

dokazne ocene, kot jo je pravilno že ugotovilo sodišče prve

stopnje. Namreč odločilnega in bistvenega pomena za zakonito

izdajo te sodne odločbe je pravilna ugotovitev in zaključek

sodišča prve stopnje, da je na nastanek tožnikovih bolezni

vplivalo več različnih vzrokov in da pogoji dela pri toženi

stranki niso bistvenega pomena, saj med delom v zatrjevanih

delovnih pogojih in sarkoidozo ni podana vzročna zveza. Za

kronični bronhitis in obstruktivno pljučno bolezen pa sta

bistvenega vzroka le kajenje in osebne, endogene značilnosti

tožnika; le (največ) do 10 % pa je posledica delovnih pogojev.

Pri tem soglaša pritožbeno sodišče s stališčem sodišča prve

stopnje, da obratovanje tožene stranke, ki izvaja dejavnost

Termoelektrarne, in dela pri posluževanju presipnih mest in

notranjem odplavanju pepela, niso nevarna dejavnost v smislu 173.

in 174. člena ZOR, saj ni izkazano, da bi obstajala večja možnost

nastanka nesreč in škodljivih posledic v razmerju do izvajalcev

te dejavnosti (delavcev) zaradi upravljanja dela oziroma

dejavnosti. Iz analize upokojenih in umrlih delavcev v obdobju

1980 do 1991 (dokaz B 38) in poročila in ocene zdravstvene ter

delovne zmogljivosti delavcev (dokaz B 26) ne izhaja, da bi

zbolelo večje število delavcev. Bolezni, ki so bile ugotovljene:

bolezni hrbtenice, motnje vida, bolezni živčevja, srednjega

ušesa, povišani krvni tlak, kožne bolezni le pri enem delavcu

klinično manifestne spremembe na dihalih, se po skupinah obolenj

ne razlikujejo od obolenj, ki so bile leta 1991 ugotovljene v

Republiki Sloveniji pri vseh aktivnih zavarovancih. Torej ne gre

za objektivno odgovornost tožene stranke, zato sodišče prve

stopnje pravilno zaključuje, da je pravno pomembno vprašanje le,

ali so takšni delovni pogoji v skladu s standardi. Pri tem je

ugotovilo, da iz poročila o ekološki obremenitvi na delovnih

mestih v TEŠ in ocene zdravstvene ter delovne zmogljivosti

delavcev (dokaz: B 26) izhaja, da je bila sicer presežena

koncentracija inhalabilnega in respirabilnega prahu tudi v bloku

I in III, kjer je tožnik nekaj časa delal, vendar pa

koncentracija elementov v respirabilnem prahu na delovnih mestih

v zaprtih prostorih v primerjavi z maksimalno dovoljeno

koncentracijo za delovna mesta ne presega dovoljenih meja po JUS

standardu leta 1991 (Ur. list SFRJ št. 35/71), ioniziranega

sevanja pa so bila na nivoju naravnega ozadja na vseh delovnih

mestih in ne predstavljajo pomembnejše obremenitve na delovnih

mestih. Poleg tega pa je na podlagi izpovedbe priče I. S.

pravilno ugotovilo, da se tehnološki proces pri toženi stranki ni

spreminjal in je v letu 1992 enak kot je bil v letu 1975.

Na podlagi izpoved tožnika ter prič I. S., B. S., I. O., F. U. in

A. G. pa je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da se je delo

dejansko izvajalo na delovnem prostoru, kjer je bil prisoten premogov

prah, pepel in velike temperaturne razlike, prepih, večkrat mokrota

zaradi brizganja vode iz ventilov, to pa so pogoji, v katerih so

delali vsi delavci tožene stranke. Na razpolago so imeli zaščitno

obleko iz azbesta, ki jih je varovala pred vročino v pečeh, ustrezno

obutev, in kot je izpovedala priča S., tudi zaščitna sredstva za nos

in usta, ki pa jih delavci niso uporabljali. Če tožnik ni uporabljal

respiratorjev in če je na zunanjem odplavu pepela večkrat delal brez

zaščitne azbestne obleke, krznenega brezrokavnika, zaradi tega, ker

sta bili zanj prevelika, pretežka, in ker mu je bilo preveč vroče,

mora sam nositi breme takšnega nepravilnega ravnanja, in to ne more

biti v škodo tožene stranke. Sodišče prve stopnje je verjelo priči

O., da so delavci dobili vsa potrebna zaščitna sredstva, tudi

respiratorje, ki pa jih delavci niso uporabljali. Tožena stranka je

ravnala v skladu z določili varstva pri delu, ko je tožniku

zagotovila zaščitna sredstva in ko je zagotovila, da vsebina

škodljivih prašnih delcev ni presegala s standardi dovoljene

koncentracije, zato tudi ni mogoče pripisati toženi stranki krivdne

Zato vse ostale tožnikove pritožbene navedbe niso bistvenega

pomena za zakonito izdajo te sodne odločbe, in pri tem pripominja

pritožbeno sodišče, da sodišče druge stopnje mora v obrazložitvi

sodbe presoditi le take navedbe pritožbe, ki so odločilnega

pomena za zakonito izdajo te sodne odločbe in navesti razloge, ki

jih je tudi eventuelno upoštevalo po uradni dolžnosti (1.

odstavek 360. člena ZPP). Ob tem tudi ugotavlja, da sodišče prve

stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka po 14. točki

339. člena ZPP, saj se sodba da preizkusiti, ker ima vsa

odločilna dejstva. Ta odločilna dejstva so jasna in niso med

seboj v nasprotju, in ima vse razloge za zavrnitev tožnikovega

tožbenega zahtevka, kot to zmotno meni pritožba.

Pritožbeno sodišče je ponovno preiskusilo dokazno oceno sodišča

prve stopnje in ugotovilo, da je objektivna, v njo tudi ne dvomi

in z njo soglaša, saj jo je sodišče sprejelo na podlagi 8. člena

ZPP. Zato pritožbeno sodišče ni imelo nobenih razlogov za

ugoditev tožnikovi pritožbi in naložiti sodišču prve stopnje, da

v ponovnem postopku postavi izvedenca iz tujine, saj so v tem

postopku sodelovale vse ustanove v Republiki Sloveniji, ki so

tožnika zdravile. Gre za izvedence pulmologe, ki so pristojni za

ugotavljanje njegovega zdravstvenega stanja in ugotavljanje

vzrokov njegove bolezni in ali se taka bolezen lahko pojavi v

delovnem okolju, v katerem je tožnik delal in ki je bilo takšno,

kot ga je tožnik prikazal, in ravno tako tudi tožena stranka in

sodišče prve stopnje. Namreč bistveno pri tem pa je, da delovno

okolje ni vplivalo na tožnikovo bolezen sarkoidoze, kar tudi

izhaja iz izpovedb izvedencev pulmologov. Zato zaključuje

pritožbeno sodišče, da je izpodbijana sodba materialno pravno

Glede na take pravilne dejanske in pravne razloge sodišča prve

stopnje je pritožbeno sodišče zavrnilo tožnikovo pritožbo in

potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obenem pa sklenilo, da

tožnik krije sam svoje pritožbene stroške, ker ni uspel s

pritožbo (1. odstavek 154. člena v zvezi s 1. odstavkom 165.

člena ZPP), kot to izhaja iz izreka te sodbe.

ZOR člen 154,  173,  174,  154,  173,  174.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.