VDS sodba Pdp 1149/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2006-05-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

reparacija - nezakonito prenehanje delovnega razmerja

Na podlagi pravnomočne sodne odločbe, s katero je bilo ugotovljeno nezakonito prenehanje delovnega razmerja, ima tožnik pravico do odškodnine oziroma reparacije za ves čas do ponovne zaposlitvi pri toženi stranki, razen za obdobje, ko je užival pravice iz delovnega razmerja na podlagi zaposlitve v lastnem podjetju. Po prenehanju te zaposlitve se tožena stranka ne more razbremeniti plačila reparacije s sklicevanjem na dejstvo, da je tožniku delovno razmerje v lastnem podjetju prenehalo po njegovi volji oziroma krivdi.

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 3. točki izreka delno spremeni tako, da se glasi:

"Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki odškodnino zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v višini 273.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6.3.2003 do plačila, ter povrniti tožeči stranki pravdne stroške v višini 356.180,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva odločitve sodišča prve stopnje, v 8 dneh pod izvršbo.

Kar zahteva tožeča stranka iz naslova odškodnine več (znesek do 3.104,85 SIT in zakonske zamudne obresti od 15.4.1999 do 5.3.2003), se zavrne."

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da je tožena stranka dolžna izplačati tožeči stranki plačo za čas od 22.2.1999 do 15.9.1999 in od 30.11.2001 do 6.4.2003, oboje v zneskih, kot so razvidni iz izreka izpodbijane sodbe in s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, plačati pa je dolžna tudi vse davke in prispevke, v 8 dneh pod izvršbo (1. točka izreka). Nadalje je odločilo, da je tožena stranka dolžna obračunati tožeči stranki regres za leto 1999 v znesku 102.805,60 SIT in ji po plačilu davkov in prispevkov izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.8.1999 do plačila, ter ji obračunati regres za leto 2002 v znesku 125.000,00 SIT in ji izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.8.2002 do plačila, v 8 dneh pod izvršbo. Kar je glede regresa zahtevala tožeča stranka več ali drugače, je zavrnilo (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna plačati tožeči stranki odškodnino zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v višini 273.000,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15.4.1999 do plačila, ter ji povrniti stroške postopka v višini 356.180,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva odločitve sodišča prve stopnje, v 8 dneh pod izvršbo. Kar je zahtevala tožeča stranka iz naslova odškodnine več, je zavrnilo (3. točka izreka).

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se v delu, ki se nanaša na plačo in prispevke, ki so bili tožeči stranki prisojeni za obdobje od 30.11.2001 dalje, glede regresa za leto 2002, odškodnine zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in glede odločitve o stroških postopka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) pritožuje tožena stranka. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo dejansko stanje. Tožeči stranki je 30.11.2001 delovno razmerje v družbi X prenehalo po njeni volji oz. krivdi, zato ne more zahtevati izplačila plače ter regresa še od tožene stranke. Tožena stranka je od nje zahtevala, da predloži podatke in listine o načinu prenehanja delovnega razmerja v tej družbi, vendar tega ni storila in tako ni dokazala, da bi ji le-to prenehalo iz poslovnega ali drugega razloga, ki ni na strani tožeče stranke. Tožeča stranka je na obravnavi 24.3.2005 povedala, da po prenehanju delovnega razmerja ni prejemala nadomestila na Zavodu za zaposlovanje, kar pomeni, da ji delovno razmerje ni prenehalo iz razloga na strani družbe. Sodišče prve stopnje se s tem, da je tožeči stranki delovno razmerje prenehalo po njeni volji, v obrazložitvi izpodbijane sodbe ne ukvarja, zato je ta pomanjkljiva. S prodajo družbe je tožeča stranka po svoji volji opustila dejavnost, s katero bi lahko zmanjšala škodo, ki nastaja toženi stranki, kar je bila dolžna storiti po določilih odškodninskega prava. Ker kupec X plačuje sinu tožeče stranke preživnino (pravilno: šolnino) v višini 30.000,00 SIT mesečno, bi sodišče prve stopnje moralo ta prihodek upoštevati in zanj zmanjšati obveznost tožene stranke. Prav tako bi moralo upoštevati, da tožeča stranka napravi kakšno uslugo v zvezi z odkupom in prodajo lesa brez zaslužka, saj je povsem stvar tožeče stranke, če brezplačno opravlja storitve. Tožeča stranka je potrdila, da opravlja posle v imenu in za račun X., kar pomeni, da ji sodišče dopušča delo v korist tretjih, izplačilo plače pa nalaga toženi stranki. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da so direktor tožene stranke in priče videvali tožečo stranko, ko je prevažala smrekove hlode in očitno opravljala dejavnost pred zaposlitvijo v X, med njo in tudi po prenehanju delovnega razmerja v tej družbi. Dejansko stanje je ostalo nepopolno ugotovljeno tudi zato, ker ni bil sprejet dokazni predlog po postavitvi izvedenca, ki naj bi preveril zaslužke tožeče stranke v X in na podlagi analize trga s hlodovino preveril, ali bi se tožeča stranka s to dejavnostjo lahko preživljala. Prav tako niso bile zaslišane vse predlagane priče (npr. Y), ki bi navedle dodatne primere poslovne aktivnosti tožeče stranke v spornem obdobju. Z ugoditvijo tožbenemu zahtevku in vzpostavitvijo delovnega razmerja za celotno obdobje nastane nevzdržna situacija, saj je tožeči stranki formalno priznano delovno razmerje, v istem obdobju pa je opravljala konkurenčno dejavnost. Izpodbijana sodba tega ne upošteva, tožeči stranki pa celo prisodi odškodnino zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, z zakonskimi zamudnimi obrestmi kar od datuma prenehanja delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je s svojo odločitvijo kršilo osnovna načela delovnopravne zakonodaje, zlasti načelo lojalnosti. Tožeči stranki je dopustno vse, kar je tudi v nasprotju z ustavnim načelom sorazmernosti med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank. O tem je Ustavno sodišče RS zavzelo stališče v znani odločbi, s katero je razveljavilo določila prejšnjega ZDR glede konkurenčne prepovedi. Tožena stranka predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in v pritožbenem delu zavrne tožbeni zahtevek oz. podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi in vrne v ponovno sojenje sodišču prve stopnje, toženi stranki pa prizna stroške pritožbenega postopka.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 2. odst. 350. člena ZPP izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. 2. odst. 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pritožbeno sodišče na podlagi izvedenega preizkusa in v izogib nepotrebnemu ponavljanju v celoti soglaša z dejanskimi in pravnimi ugotovitvami sodišča prve stopnje, razen v delu, ki se nanaša na prisojene zakonske zamudne obresti za odškodnino zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Glede pritožbenih navedb pa pojasnjuje naslednje.

Pravno podlago za vtoževane denarne zahtevke (plača, regres, odškodnina zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja) predstavlja pravnomočna sodna odločba (opr. št. III Pd 146/99), na podlagi katere je bila tožena stranka zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja tožeče stranke dolžna slednjo vrniti nazaj na njeno delovno mesto in ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja od 22.2.1999 dalje.

Pritožbeni očitek, češ da je sodišče prve stopnje pri odločanju o reparacijskem zahtevku dejansko stanje ugotovilo zmotno in nepopolno, v posledici tega pa tudi zmotno uporabilo materialno pravo, ni utemeljen. V obravnavani zadevi so bili namreč izvedeni vsi potrebni dokazi, na podlagi njihove presoje sprejeta odločitev v tem delu pa temelji na ustreznih predpisih materialnega prava.

Pritožbeni očitek, da je tožeči stranki delovno razmerje v X prenehalo po njeni volji oz. krivdi, v posledici česar naj ne bi bila upravičena do plače, prisojene za čas po 30.11.2001, niti do regresa za leto 2002, ni utemeljen. Zaradi nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja je tožeča stranka upravičena, da z reparacijskim zahtevkom od tožene stranke zahteva vse tiste prejemke iz delovnega razmerja, ki bi jih prejela, če ji delovno razmerje ne bi nezakonito prenehalo. Na podlagi pravnomočne sodbe z dne 6.3.2003 ima tožeča stranka pravico do uveljavljanja reparacijskega zahtevka za celotno obdobje od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pa vse do ponovne reintegracije k toženi stranki, če bi se zanjo seveda odločila. Ker je tožeča stranka v času od 15.9.1999 do 30.11.2001 uživala pravice iz delovnega razmerja na podlagi zaposlitve v lastnem podjetju X., za navedeno obdobje niti ne vtožuje reparacije. Za čas po 30.11.2001 pa se tožena stranka ne more razbremeniti plačila reparacije s sklicevanjem, da je tožeči stranki delovno razmerje v X prenehalo po njeni krivdi oz. volji. Delovno razmerje namreč predstavlja dvostranski odnos med delavcem in delodajalcem, zato je tudi njegovo trajanje odvisno le od volje pogodbenih strank tega razmerja. Tožena stranka nima nobenega vpliva na obstoj delovnega razmerja, v katerem sama ni nastopala kot delodajalec, saj bi v nasprotnem primeru nedopustno posegla v avtonomijo volje pogodbenih strank. Poleg tega pa velja omeniti tudi 1. odst. 74. člena Ustave RS (Ur. l. RS, št. 33/91 in nadaljnji), ki določa, da je gospodarska pobuda svobodna. Tožeča stranka se je v okviru te določbe lahko po svoji presoji prosto odločila tako da bo podjetje X ustanovila, kot da ga bo kasneje prodala. Pritožbena očitka, češ da tožeča stranka ni predložila listin in podatkov o prenehanju delovnega razmerja ter da je s prodajo podjetja opustila dejavnost, s katero bi lahko zmanjšala škodo tožene stranke, sta na podlagi vsega navedenega neutemeljena, izpodbijani sodbi pa tudi ni mogoče očitati pomanjkljivosti, ker naj bi v obrazložitvi ne bilo navedb o tem, da je tožeči stranki delovno razmerje prenehalo po njeni volji oz. krivdi.

Tudi pritožbene navedbe o nepravilno ugotovljenem dejanskem stanju glede dohodkov, ki naj bi jih tožeča stranka prejemala v spornem obdobju, sodišče prve stopnje pa naj jih ne bi upoštevalo pri svoji odločitvi, so neutemeljeni. Tožena stranka se je na te dohodke (npr. dogovor, da je kupec podjetja X namesto kupnine plačeval šolnino sinu tožeče stranke; posli, ki naj bi jih tožeča stranka opravila preko podjetja X v času, ko v njem ni bila več zaposlena...) le sklicevala, vendar pa v podkrepitev svojih navedb ni predložila nobenega dokazila, s katerim bi bil obstoj teh dohodkov neizpodbitno izkazan ter tudi natančno zneskovno opredeljen. Predlogu s postavitvijo izvedenca, ki naj bi preveril zaslužke tožeče stranke ter analiziral, ali bi se tožeča stranka lahko preživljala z dejavnostjo na trgu hlodovine, sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo. V skladu s 1. odst. 243. člena ZPP se izvedenca postavi le takrat, kadar je za ugotovitev ali razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga, medtem ko bi z realizacijo predmetne pritožbene navedbe izvedenec dejansko sam pridobival podatke in s tem prevzel vlogo dokaznega bremena tožene stranke v pravdi.

Prav tako je povsem slediti obrazložitvi izpodbijane sodbe, zakaj so bili dokazni predlogi z zaslišanjem ostalih predlaganih prič zavrnjeni. V izogib nepotrebnemu ponavljanju pritožbeno sodišče na tem mestu v celoti soglaša z razlogi tega dela izpodbijane sodbe.

Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da ni upoštevalo, da je tožeča stranka po prenehanju delovnega razmerja pri toženi stranki opravljala konkurenčno dejavnost. Eventualno kršitev konkurenčne klavzule bi tožena stranka lahko uspešno uveljavljala le z odškodninskim zahtevkom, pri čemer bi v okviru trditvenega in dokaznega bremena prvenstveno morala izkazati obstoj dogovora o konkurenčni klavzuli med strankama. Zgolj s pavšalnimi zatrjevanji o kršitvi konkurenčne klavzule zato tožena stranka v postopku ne more biti uspešna. Tudi sicer pravice tožeče stranke, da ji za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pripada reparacija, na podlagi morebitno sodno ugotovljene kršitve konkurenčne klavzule ne bi bilo mogoče kratiti, ampak bi bilo kvečjemu mogoče pobotati prisojen znesek reparacije z odškodnino, ki bi bila dosojena toženi stranki zaradi protipravnega konkurenčnega ravnanja.

Prav tako je neutemeljena pritožbena navedba, da je bila tožeči stranki neutemeljeno prisojena odškodnina zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Na podlagi 28. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPGD – Ur. l. RS, št. 40/97 in nadaljnji) je v primeru nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, ki je bilo ugotovljeno s pravnomočno odločbo, delodajalec dolžan delavcu poleg plače, ki bi jo prejel, če bi delal, izplačati najmanj tri povprečne plače delavca v zadnjih treh mesecih dela. Sodišče prve stopnje je zato po temelju pravilno ugodilo zahtevku v delu, s katerim je tožeča stranka vtoževala navedeno odškodnino. Le-ta ima namreč naravo pavšalne odškodnine kot posebne sankcije zaradi nezakonitega ravnanja delodajalca v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja delavca, in za katero so se dogovorile stranke kolektivne pogodbe. Tožena stranka jo je v primeru obstoja pogojev iz citiranega člena SKPGD tožeči stranki dolžna izplačati, sicer jo lahko ta iztoži v sodnem postopku. Pritožba pa upravičeno opozarja na nepravilno prisojene zakonske zamudne obresti v tem delu izpodbijane sodbe. Le-te namreč zapadejo v plačilo z izpolnitvijo bistvenega pogoja za nastanek navedene odškodninske terjatve, t.j. s pravnomočnostjo sodne odločbe o nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja. Ker iz spisa izhaja, da je tovrstna sodna odločba postala pravnomočna dne 6.3.2003, je pritožbeno sodišče v skladu s 4. točko 358. člena ZPP izpodbijano sodbo v 3. točki izreka delno spremenilo tako, da je glede prisojene odškodnine določilo tek zakonskih zamudnih obresti od navedenega datuma dalje, v presežku, t.j. glede plačila zakonskih zamudnih obresti za čas od 15.4.1999 do 5.3.2003, pa je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Pritožba izpodbija sodno odločbo zgolj pavšalno tudi glede odločitve o stroških postopka. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da so bili le-ti tožeči stranki, ki v sporu ni uspela le z neznatnim delom svojega zahtevka, priznani in odmerjeni ob pravilnem upoštevanju določil Odvetniške tarife (Ur. l. RS, št. 67/03 in nadaljnji). Navedeni pritožbeni očitek je zato potrebno kot neutemeljen zavrniti, sodbo sodišča prve stopnje pa v odločitvi glede stroškov postopka potrditi.

Ker razen teka zakonskih zamudnih obresti glede prisojene odškodnine, ostali, s pritožbo uveljavljani razlogi niso utemeljeni, bistvenih kršitev določb postopka, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, pa sodišče druge stopnje tudi ni ugotovilo, je pritožbo v preostalem kot neutemeljeno zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (1. odst. 155. člena ZPP v zvezi s 1. odst. 165. člena ZPP). Sodišče druge stopnje je pritožbi sicer delno ugodilo in izpodbijano sodbo v delu, ki se nanaša na tek zakonskih zamudnih obresti od prisojene odškodnine zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja spremenilo, vendar pa navedeno predstavlja zgolj odločitev o stranski in ne glavni terjatvi, zato ne vpliva na drugačno odmero pritožbenih stroškov.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.