VDS sklep Pdp 916/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-03-31

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tako nerentabilnost skladišča kot neustrezno oz. neprimerno obnašanje

delavca do strank lahko prestavljata nujne potrebe delovnega procesa

za prerazporeditev delavca v smislu 2. odst. 17. čl. ZTPDR.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika in

razveljavilo sklepa tožene stranke o razporeditvi z dne 23.4.2002 in

27.6.2002 ter ji naložilo izplačilo razlike med dejansko plačo, ki jo

je tožnik prejemal od 1.8.2002, in plačo, ki bi jo prejemal, če bi

delal na delovnem mestu skladiščnika II, in plačilo stroškov postopka

v višini 67.550,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9.4.2003

dalje. Ugotovilo je, da tožena stranka za zakonitost sporne

razporeditve ni izkazala obstoja nujnih potreb delovnega procesa po

2. odstavku 17. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega

razmerja (Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90, 4/91, v nadaljevanju ZTPDR).

Obstoja le-teh tožena stranka ni izkazala na delovnem mestu

skladiščnika II, saj po oceni sodišča prve stopnje razlog

neprimernega obnašanja do sodelavcev in strank ne utemeljuje nujnih

potreb, razloga o nerentabilnosti skladišča pa tožena stranka ni

Tožena stranka se s to odločitvijo in njenimi razlogi ne strinja.

Pritožbo je vložila po svojem pooblaščencu iz vseh pritožbenih

razlogov. Sodišču prve stopnje v prvi vrsti očita bistveno kršitev

določb postopka, ker v dokaznem postopku ni zaslišalo obeh strank,

kljub temu, da je tožena stranka zaslišanje zakonitega zastopnika v

odgovoru na tožbo izrecno predlagala. O tem dokaznem predlogu se

sodišče prve stopnje sploh ni opredelilo. Posledično je nepopolno

ugotovilo tudi dejansko stanje. Zakoniti zastopnik tožene stranke bi

namreč lahko izpovedal tako o neustreznem obnašanju tožnika do

sodelavcev in strank, kot tudi o nerentabilnem poslovanju skladišča

pod vodstvom tožnika. Poleg tega zaključek sodišča prve stopnje, da

je neustrezno obnašanje prej razlog za disciplinsko obravnavanje, kot

za razporeditev, ne drži, saj zanemarja dejstvo, da je za uspešno

delo in poslovanje treba zagotoviti celovitost organizacijskih

ukrepov kadrovske zasedbe in ustreznost odnosov v organizaciji. Z

disciplinskimi ukrepi ni možno reševati vseh faktorjev uspešne

organizacije dela in potreb delovnega procesa. Nejasno je tudi

stališče sodišča prve stopnje, da bi morale biti potrebe delovnega

procesa in organizacije dela izkazane tudi na delovnem mestu

skladiščnika II. Potrebe delovnega procesa je treba obravnavati

celovito in enotno, ne pa ločeno za vsako delovno mesto. Nazadnje

tožena stranka v pritožbi še navaja, da je bila tekom tega spora

(12.3.2003) med toženo stranko in tožečo stranko sklenjena nova

pogodba o zaposlitvi za dela pomočnika skladiščnika. S tem je tožnik

soglašal, da sklepa pogodbo o zaposlitvi za navedena dela, zato bi

bil njegov zahtevek za izplačilo razlike v plači utemeljen kvečjemu

do dneva sklenitve nove pogodbe. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe

z zavrnitvijo tožbenega zahtevka, podredno pa njeno razveljavitev in

Tožnik v odgovoru na pritožbo pritožbenim navedbam v celoti oporeka.

Meni, da sodišče ni zagrešilo bistvene kršitve določb postopka, kot

mu to očita toženec. Opustitev izvedbe predlaganega dokaza ne

predstavlja absolutne bistvene kršitve določb iz 2. odstavka 339.

člena Zakona o pravdnem postopku, ampak je njena posledica nepopolno

ugotovljeno dejansko stanje. Poleg tega je ta navedba neutemeljena.

Tožena stranka je zaslišanje direktorja predlagala po potrebi, brez

navedbe imena, priimka in naslova predlagane priče. Gre torej za

pomanjkljiv dokazni predlog, ki ga sodišče zato utemeljeno ni

izvedlo. Zaslišanje te priče tudi ne bi pripomoglo k razjasnitvi

zadeve, saj je tožena stranka sama umaknila zaslišanje neposrednega

vodje tožnika, ki naj bi po navedbah obrazložitve sklepov tožene

stranke bil edini, ki bi lahko kaj povedal o delu tožnika. Poleg tega

so dokazi v zvezi s sklenitvijo nove pogodbe o zaposlitvi v pritožbi

novi dokazi, ki niso dopustni, saj bi jih tožena stranka lahko

uporabila že pred izdajo sodbe, pa jih po svoji krivdi ni.

Sodišče druge stopnje je izpodbijano sodbo preizkusilo v okviru

pritožbenih razlogov in razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti

(2. odst. 350. člena Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št.

26/99, 96/2002, 58/2003-US, 2/2004, v nadaljevanju ZPP).

Sodišče prve stopnje je sicer pravilno štelo, da je za presojo

zakonitosti tožnikove razporeditve odločilno določilo 2. odstavka

17. člena ZTPDR, vendar te določbe glede pogoja nujnih potreb

delovnega procesa ni povsem pravilno uporabilo. Po oceni pritožbenega

sodišča lahko oba razloga, zaradi katerih je tožena stranka tožnika

razporedila na drugo delovno mesto (neustrezno obnašanje do strank in

nerentabilnost skladišča), predstavljata nujne potrebe v smislu

navedenega določila ZTPDR. Tudi neprimerno obnašanje delavca lahko

utemeljuje nujne potrebe, če tako obnašanje bistveno moti ali morda

celo onemogoča delovni proces, še posebej, če prihaja s strani vodje

neke organizacijske enote in v razmerju do strank.

Tožena stranka tako nasprotuje tožbenemu zahtevku z dejstvi, ki

so bistvena za presojo njegove utemeljenosti. Za njihovo ugotovitev

pa je ponudila tudi ustrezne dokaze. Prav gotovo bi tako o

neprimernem obnašanju tožnika, še posebej pa o nerentabilnem

poslovanju skladišča pod tožnikovim vodstvom lahko izpovedal zakoniti

zastopnik tožene stranke. Res je, da bi bilo o neprimernem obnašanju

tožnika verjetno primerneje zaslišati njegovega neposrednega vodjo,

predlog za zaslišanje katerega je tožena stranka umaknila, vendar pa

po drugi strani ni gotovo, da zakoniti zastopnik glede tega ne bi

ničesar vedel izpovedati, kot to nepravilno zatrjuje tožnik v

odgovoru na pritožbo. Ne drži njegova trditev, da iz obrazložitve

izpodbijanih sklepov tožene stranke izhaja, da je neposredni vodja

Zaslišanje zakonitega zastopnika tožene stranke je tako pomemben

dokaz za popolno ugotovitev dejanskega stanja. Z njegovo neizvedbo je

sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbe postopka, kar je

vplivalo na pravilnost sodbe (1. odstavek 339. člena ZPP). Tudi v tem

ima pritožba prav, pa čeprav je tožena stranka izvedbo tega dokaza v

odgovoru na tožbo predlagala zgolj po potrebi in brez konkretnih

Skrb za pravilno rešitev spornega predmeta in vodenje postopka je

v skladu z načelom procesnega (298. člen ZPP) in materialnega

(285. člen ZPP) vodstva naložena sodišču. Predsednik senata je

dolžan poskrbeti, da se med obravnavo navedejo vsa odločilna

dejstva, ponudijo ustrezni dokazi in sploh, da se dajo vsa

potrebna pojasnila, da se ugotovita sporno dejansko stanje in

sporno pravno razmerje. Poleg tega o tem, kateri predlagani

dokazi se izvedejo, odloča izključno sodišče (213. in 287. člen

ZPP). Če torej stranka predlagano pričo ne navede določno (z

imenom in naslovom), jo je sodišče v okviru procesnih pooblastil

in dolžnosti, ki jih ima po 285. členu ZPP, dolžno opozoriti, da

je treba predlagan dokaz, ki je pomemben za ugotovitev spornega

dejstva, pomembnega za odločitev, dopolniti.

Glede na navedeno bistveno kršitev določil postopka, v posledici

katere je bilo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, je

pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo, izpodbijano

sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje za vsestransko

razjasnitev spornega razmerja dopolniti dokazni postopek in zaslišati

zakonitega zastopnika tožene stranke ob upoštevanju materialnopravne

podlage, ki jo je pritožbeno sodišče v zvezi z vprašanjem nujnih

potreb delovnega procesa pojasnilo v predhodnih odstavkih.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.