VDS sodba Psp 5/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2006-02-23

Dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, dolguje

poleg glavnice še obresti. Ker je v spornem obdobju veljavni

Zakon o prispevkih za pokojninsko in invalidsko zavarovanje,

zdravstveno varstvo in zaposlovanje (Ur.l. SRS št. 48/90), v 15.

čl. glede obresti napotoval na Zakon o davku od dobička pravnih

oseb (Ur.l. SRS št. 48/90), ta pa je v 32. čl. določal, da mora

davčni zavezanec, če ne plača akontacije ali razlike po obračunu

davka na dan zapadlosti, za zamujeno dobo plačati zamudne obresti

po obrestni meri, ki jo določi Izvršni svet Skupščine Republike

Slovenije, je bila podana pravna podlaga za zamudne obresti od

nepravočasno plačanih prispevkov za obvezno pokojninsko in

invalidsko zavarovanje, ki kasneje ni odpadla. Zato ne gre za

dejanski stan po 210. čl. ZOR, saj je imel prehod premoženja,

konkretno plačilo prispevkov, pravno podlago v že navedenem

ZPIZ/92 in ta pravna podlaga tudi kasneje ni odpadla.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožničin zahtevek, da ji je

toženec dolžan vrniti prispevke za pokojninsko in invalidsko

zavarovanje v višini SIT 466.800,00 z zakonskimi zamudnimi

Zoper sodbo se pritožuje tožnica, smiselno zaradi nepopolno

ugotovljenega dejanskega stanja ter posledično zmotne uporabe

Toženec v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev le-te kot

Po preizkusu zadeve pritožbeno sodišče ugotavlja, da je

prvostopenjsko sodišče ob pravilno ugotovljenih bistvenih

dejstvih in ob pravilni uporabi materialnega prava pravilno

odločilo. Postopkovnih določb, na katere se pazi po uradni

dolžnosti, ni kršilo. Sodbo je obrazložilo s pravilnimi

dejanskimi in pravnimi razlogi. Pritožbeno sodišče se z njimi

strinja. V izogib ponavljanju jih ne navaja znova. Glede na

pritožbena izvajanja pa poudarja in dodaja naslednje.

Med strankama nesporna dejstva, ki jim tudi pritožba ne oporeka,

je prvostopenjsko sodišče natančno povzelo v obrazložitvi v

predzadnjem odstavku na 2. strani sodbe, zato jih pritožbeno

sodišče ne ponavlja. K njim dodaja še, da je iz toženčevega

spisa, št. 4.047.842 razvidno, da je toženec tožnici v postopku,

končanem s, kot kaže, pravnomočno drugostopenjsko odločbo z dne

21.1.2003, s prvostopenjsko odločbo z dne 20.8.2002 na novo

odmeril invalidsko pokojnino v znesku SIT 64.146,37 na mesec od

1.7.2000 dalje in sicer na podlagi skupne (višje) pokojninske

dobe, kot je bila ugotovljena z odločbo z dne 22.1.1996, 28 let,

6 mesecev in 24 dni. Na podlagi naknadno vplačanih prispevkov ji

je namreč v pokojninsko dobo vštel obdobje od 1.4.1992 do

15.1.1993 v skupnem trajanju 9 mesecev in 15 dni. Tožnica, ki je

bila kot samozaposlena oseba (s.p.), zavezana za plačilo

prispevkov iz 224. čl., v zvezi z 240. čl. Zakona o pokojninskem

in invalidskem zavarovanju (Ur.l. SRS št. 27/83 - Ur.l. RS št.

10/91; nadalje: ZPIZ/92), namreč za obdobje od 1.4.1992 do

15.1.1993 tožencu prispevkov ni plačala. Zato ji le-ta ob

priznanju pravice do invalidske pokojnine in odmeri le-te z

odločbo z dne 22.6.1996 navedenega obdobja ni vštel v pokojninsko

dobo, vštel pa ji ga je z že navedeno odločbo z dne 20.8.2002 o

ponovni odmeri invalidske pokojnine od 1.7.2000 dalje. Torej,

potem, ko je bil dolg na prispevkih z obrestmi na podlagi sklepov

pristojnega davčnega organa z dne 13.6.1997 ter z dne 24.12.1997

od tožnice prisilno izterjan ter postopek prisilne izterjave,

uveden s sklepom z dne 13.6.1997, ustavljen s sklepom z dne

2.6.2000 (priloga A/9 v spisu sodišča prve stopnje). Glede na

opisano dejansko in pravno stanje je prvostopenjsko sodišče

pravilno zaključilo, da v Zakonu o pokojninskem in invalidskem

zavarovanju (Ur.l. RS št. 106/99 s spremembami), - enako pa tudi

v ZPIZ/92 -, ni nobene pravne podlage za vračilo prispevkov,

vplačanih za obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje.

Pravilno je zaključilo tudi, da za tožbeni zahtevek ni podlage

niti v določbah 210. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih (Ur.l.

SFRJ št. 26/78 - 57/89), ki se je kot republiški predpis

uporabljal za obligacijska razmerja, nastala pred 1.1.2002. Za

prehod sredstev, konkretno za plačilo prispevkov je bila pravna

podlaga v že navedenem ZPIZ/92, za prisilno izterjavo dolga pa v

sklepih, izdanih v davčnem postopku, končanem s očitno

pravnomočnim sklepom z dne 24.12.1997, s katerim je bil

nadomeščen sklep o prisilni izterjavi dolga z dne 28.8.1997.

Prvostopenjsko sodišče je zato pravilno zaključilo, da v

konkretni zadevi ne gre za dejanski stan po 210. čl. ZOR, saj je

imel prehod premoženja, konkretno plačilo prispevkov, pravno

podlago v že navedenem ZPIZ/92 in ta pravna podlaga tudi kasneje

ni odpadla. Zaradi vsega obrazloženega pritožbena izvajanja o

tem, kako je potekal postopek za priznanje invalidnosti do

oktobra 1995 ter o rubežu za pritožbeno rešitev zadeve ne morejo

ZOR določa (277. čl.), da dolguje dolžnik, ki zamudi z

izpolnitvijo denarne obveznosti, poleg glavnice še obresti. V

obdobju, ko tožnica tožencu prispevkov ni plačala veljavni Zakon

o prispevkih za pokojninsko in invalidsko zavarovanje,

zdravstveno varstvo in zaposlovanje (Ur.l. SRS št. 48/90), je v

15. čl. glede obresti napotoval na Zakon o davku od dobička

pravnih oseb (Ur.l. SRS št. 48/90). Le-ta je v 32. čl. določal,

da mora davčni zavezanec, če ne plača akontacije ali razlike po

obračunu davka na dan zapadlosti, za zamujeno dobo plačati

zamudne obresti po obrestni meri, ki jo določi Izvršni svet

Skupščine Republike Slovenije. Vse navedeno za konkreten primer

pomeni, da je bila podana tudi pravna podlaga za zamudne obresti

od nepravočasno plačanih prispevkov za obvezno pokojninsko in

invalidsko zavarovanje, ki kasneje ni odpadla ter zaradi

obrazloženega pritožbeno stališče in navedbe z njim v zvezi, da

bi moral toženec tožnici vrniti zarubljene obresti, ne more biti

Zaradi vsega obrazloženega je pritožbeno sodišče pritožbo

zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo prvostopenjskega

ZOR člen 210,  210.  ZPIZ člen 224,  240,  224,  240.  ZDDPO člen 32,  32.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.