VDS sodba in sklep Pdp 1473/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2006-05-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ker je bila tožnica zaposlena pri javnem podjetju, ki je bilo v

večinski lasti države, je skladno z 10. členom Zakona o višini

povračil stroškov v zvezi z delom in nekaterih drugih prejemkov

(ZPSDP) ob upokojitvi upravičena do odpravnine v višini treh

povprečnih plač na zaposlenega v RS oz. treh njenih plač, če je

to zanjo ugodneje. Ker 13. člen ZPSDP določa, da z uveljavitvijo

tega zakona prenehajo veljati določbe KP in drugih predpisov, ki

so v nasprotju s tem zakonom, je zmotno stališče, da bi ji morala

biti odpravnina odmerjena upoštevajoč 99. člen KP

elektrogospodarstva Slovenije, ki glede na delovno dobo delavca

določa odpravnino v višini od 3 do 5 plač.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pravdni stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni

zahtevek za razveljavitev sklepa tožena stranke z dne 15.5.2003

št. 6828/03 ter ugotovitev, da gre tožnici odpravnina v višini

petih povprečnih plač in da ji je tožena stranka dolžna plačati

znesek 643.652,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3.7.2003

do dneva plačila. Odločilo je, da pravdni stranki krijeta vsaka

Tožnica je podala pravočasno pritožbo zaradi napačne uporabe

materialnega prava in pritožbenemu sodišču predlagala, da

pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu

zahtevku v celoti ugodi, toženi stranki pa naloži plačilo

stroškov pritožbenega postopka skupaj z zakonskimi zamudnimi

obrestmi od dneva izdaje odločbe pritožbenega sodišča do dneva

plačila. Navajala je, da je sodišče prve stopnje napačno

uporabilo materialno pravo sklicujoč se na določbe Zakona o

višini povračil stroškov v zvezi z delom in nekaterih drugih

prejemkov, zlasti na 2. odst. 13. člena navedenega zakona, ki

določa, da se za vse zaposlene v pravnih osebah javnega prava

prenehajo uporabljati določbe kolektivnih pogodb in drugih

predpisov, ki so v nasprotju s tem zakonom. Razumljivo je sicer,

da navedeni zakon omejuje višino povračil stroškov v zvezi z

delom za tiste delavce, ki delajo v javnem sektorju in se

sredstva za plače in povračila stroškov financirajo iz javnih

sredstev. V danem primeru je tožena stranka pravna oseba, ki

ustvarja svoj prihodek na trgu in se ne financira iz javnih

sredstev. Zato je sporno in nesprejemljivo, da se ne smejo

uporabljati določbe kolektivnih pogodb, ki se nanašajo na

povračila stroškov v zvezi z delom in nekaterih osebnih prejemkov

delavcev v podjetjih, ki so v večinski zasebni lasti, čeprav ta

ista podjetja kot koncesionarji opravljajo javno gospodarsko

službo. Po tožničinem mnenju bi moralo sodišče uporabiti ustavno

določbo o tem, da so pred zakonom vsi enaki, oz. je sodišče imelo

možnost, da zadevo odstopi Ustavnemu sodišču RS v presojo.

Priglasila je pritožbene stroške postopka.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo in v celoti

prerekala pritožbene ugovore tožnice in navajala, da Zakon o

višini povračil stroškov v zvezi z delom in nekaterih drugih

prejemkov v 1. členu med drugim izrecno določa, da zakon velja za

zaposlene v javnih podjetjih, ki so v večinski lasti lokalnih

skupnosti oziroma v večinski lasti države. Država ustanavlja

javna podjetja za izvrševanje gospodarskih javnih služb. Tudi

tožena stranka je v večinski lasti države, saj lastniški delež

države kot ustanoviteljice znaša 79%, prav tako pa tožena stranka

izvaja državno gospodarsko javno službo upravljanja

distribucijskega omrežja, distribucije električne energije in

dobave električne energije tarifnim odjemalcem. Zaradi navedenega

je predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot

neutemeljeno zavrne. Tožena stranka je priglasila pritožbene

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve

stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je

po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz

2. odst. 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS št.

26/99 - 2/2004 - ZPP) in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje

absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka na katere pazi

pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti ni zagrešilo in je na

pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno

Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da je tožnici delovno

razmerje pri toženi stranki prenehalo zaradi upokojitve in ji je

tožena stranka dne 10.4.2003 izdala sklep, v katerem je med

ostalim odločila, da bo tožnica prejela odpravnino ob upokojitvi

v višini zadnjih treh plač. Tožnica je zoper navedeni sklep

uveljavljala pravice pri delodajalcu, le-ta pa je dne 15.5.2003

izdal sklep, da sklep z dne 10.4.2003, ki je odločal o višini

odpravnine ob odhodu v pokoj, ostane v veljavi. V skladu z

določilom 2. odst. 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur.l.

RS št. 42/2002 - ZDR) je bila tožnica napotena, da lahko v 30

dneh po prejemu sklepa zahteva sodno varstvo pred pristojnim

Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje,

da je tožnica upravičena do odpravnine v višini treh povprečnih

plač po določilih Zakona o višini povračil stroškov v zvezi z

delom in nekaterih drugih prejemkov (Ur.l. RS št. 87/97 s sprem.

- ZPSDP), ki v 1. členu določa, da se s tem zakonom za zaposlene

v državnih organih, organih lokalnih skupnostih, agencijah,

skladih, javnih zavodih, javnih podjetjih in v bankah, ki so jih

ustanovile lokalne skupnosti oz. država, ali ki so v večinski

lasti lokalnih skupnosti oz. v večinski lasti države in v

slovenski razvojni družbi ter v drugih pravnih osebah javnega

prava določajo: dnevnice za službena potovanja v državi,

kilometrina, povračilo stroškov prenočevanja, povračilo stroškov

prevoza na delo in iz dela, terenski dodatek, regres za prehrano

med delom, nadomestilo za ločeno življenje in odpravnina ob

odhodu v pokoj. 10. člen ZPSDP pa določa, da odpravnina ob odhodu

v pokoj znaša tri povprečne plače na zaposlenega v Republiki

Sloveniji oziroma tri zadnje plače zaposlenega, če je to zanj

ugodneje. 13. člen ZPSDP pa določa, da z dnem uveljavitve tega

zakona prenehajo veljati določbe kolektivnih pogodb in drugih

predpisov, ki so v nasprotju s tem zakonom.

Tako ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru tožnice, da tožena

stranka opravlja gospodarsko dejavnost v konkurenčnih tržnih

pogojih in ji pripada odpravnina ob odhodu v pokoj po določilih

panožne kolektivne pogodbe, ter da je nesprejemljivo in

protiustavno stališče sodišča prve stopnje o pripadajoči

odporavnini ob odhodu v pokoj po določilih ZPSDP, saj so po

določilih 14. člena Ustave Republike Slovenije pred zakonom vsi

enaki. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožena stranka javno

podjetje za distribucijo električne energije katere

ustanoviteljica je med ostalimi Republika Slovenija (delež države

kot ustanoviteljice je 79%), izvaja pa državno gospodarsko javno

službo upravljanja distribucijskega omrežja, distribucije

električne energije in dobave električne energije tarifnim

odjemalcem. Navedeno pomeni, da tožnici pripada odpravnina ob

odhodu v pokoj v višini tri povprečne plače na zaposlenega v RS

oz. tri zadnje plače zaposlenega, če je to zanjo ugodneje po

določilih 10. člena ZPSDP in ne na podlagi Kolektivne pogodbe

elektrogospodarstva Slovenije (Ur.l. RS št. 38/96 - panožna KP),

ki v 99. členu določa odpravnino ob odhodu v pokoj v višini 3 do

5 plač upoštevaje pri tem delovno dobo delavca. Pritožbeno

sodišče tako ocenjuje, da sodišče prve stopnje tudi ni kršilo

določila 14. člena Ustave Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 33/91

s sprem. - URS), ki določa načelo enakosti pred zakonom. Načelo

enakosti pred zakonom ni kršeno s tem, ko je sodišče svojo

odločitev po oceni pritožbenega sodišča pravilno utemeljilo na

podlagi določil ZPSDP in ne panožne KP, kar je za tožnico

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot

neutemeljeno zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje,

za kar je imelo pravno podlago v določilu 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je odločilo, da pravdni stranki krijeta vsaka

svoje pritožbene stroške postopka. Tožnica krije svoje stroške

pritožbenega postopka ker s pritožbo ni uspela, tožena stranka pa

iz razloga, ker odgovor na pritožbo ni prispeval k rešitvi

pritožbenega postopka. Odločitev o pritožbenih stroških postopka

temelji na določilu 1. odst. 165. člena ZPP.

Ker denarna terjatev tožnice proti toženi stranki ne presega

revizijskega minimuma (2. odst. 367. člena ZPP), je bilo potrebno

v skladu s 5. točko 31. člena Zakona o delovnih in socialnih

sodiščih (ZDSS-1, Ur.l. RS št. 2/2004) in 32. členom istega

zakona odločati tudi o tem, ali se revizija dopusti. V skladu s

1. odst. 32. člena ZDSS - 1 sodišče dopusti revizijo le v

primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča mogoče pričakovati

odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, ali če odločba sodišča

druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede

pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni

praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti,

vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo. V konkretni zadevi ne

gre za nobenega od teh primerov, zaradi česar je pritožbeno

sodišče odločilo, da revizije ne dopusti.

ZPSDP člen 1,  10,  13,  1,  10,  13,  1,  10,  13.  Kolektivna pogodba elektrogospodarstva Slovenije člen 99,  99.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.