VDS sodba in sklep Pdp 391/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-01-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Trajanje dela preko polnega delovnega časa je bilo v spornem obdobju omejeno z ZDR, ki je v 50. čl. določal, da lahko traja delo preko polnega delovnega časa največ 10 ur tedensko, z novelo ZDR (Ur. l. RS, št 71/93) pa je bilo trajanje nadurnega dela omejeno na 8 ur tedensko ali 20 ur mesečno oz. 180 ur letno. V takih primerih je delavec upravičen do dodatka za nadurno delo v višini 50% osnove. Če delavec kljub zakonski omejitvi opravi večje število nadur od zakonsko dovoljenih, mu za te ure dela pripada le plačilo kot za običajno opravljene ure dela.

Pritožbi tožečih strank se deloma ugodi in se izpodbijana delna in vmesna sodba v točki II izreka razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nerazveljavljenem delu (I. tč. izreka) potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je v I. tč. izpodbijane delne in vmesne sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek tožečih strank, ki se je nanašal na obračun in izplačilo nadur v obdobju od 1.1.1990 do 7.5.1991, v II. tč. pa je razsodilo, da jima tožena stranka ni dolžna obračunati in izplačati nadure za čas od 8.5.1991 do 31.12.1995.

Zoper navedeno sodbo se pritožujeta tožeči stranki iz vseh pritožbenih razlogov in predlagata pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi, sodbo prvostopnega sodišča spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oz. podredno, da napadeno sodbo razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. V pritožbi navajata, da tožena stranka v postopku pred prvostopenjskim sodiščem ni dokazala, da so bila pooblastila direktorja prenešena na vodstvenega delavca, zaradi česar je bilo odločanje o njunem zahtevku pri toženi stranki nezakonito, saj o njem ni odločal direktor kot pristojni organ. Nadalje je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da je njuna terjatev za obdobje od 1.1.1990 do 7.5.1991 zastarala. Zakon o obligacijskih razmerjih je v odnosu do Zakona o delovnih razmerjih in Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja najbolj splošen akt, zato je težko slediti razlogovanju sodišča o enaki ravni vseh teh treh naštetih predpisov. Po mnenju tožečih strank se za terjatve iz naslova delovnega razmerja splošni petletni zastaralni rok ne uporablja, saj za to ni podlage v pozitivni zakonodaji. Poleg tega je prvostopenjsko sodišče zmotno ugotovilo dejansko stanje o tem, da jima je bilo izplačano opravljeno nadurno in nočno delo, saj tožena stranka sodišču ni dostavila listin, katere sta zahtevala. Sodišče je nekritično sledilo navedbam tožene stranke glede narave dodatka k plači, imenovanega kilometrina, saj ta ne predstavlja nadomestila za prevožene kilometre, temveč dodatek k plači na pogoje dela in povečano nevarnost za delavce, ki delajo na delovnih mestih šoferja in kurirja. Ta dela so namreč izpostavljena večji nevarnosti in niso primerljiva z drugimi deli, ki jih delavci opravljajo v pisarnah. Prvostopenjsko sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka tožečima strankama izplačala vse opravljene nadure, čeprav je iz njunih plačilnih list razvidno, da jima je bilo plačano mesečno največ 20 nadur. Tožeči stranki sta mesečno opravili najmanj trikrat toliko nadur, v posameznih mesecih pa še veliko več. Tožena stranka je ravnala nezakonito, ko je v plačilnih listah prikazovala in izplačevala le število nadur, dovoljenih s prisilnimi predpisi, kar s svojo odločitvijo v bistvu podpira tudi prvostopenjsko sodišče. Glede na to je neutemeljeno razlogovanje prvostopenjskega sodišča, da sta tožeči stranki plačilo za opravljene nadure prejemali skozi kilometrino in dnevnice, saj predstavlja dnevnica dejansko povračilo stroškov za prehrano. Nadalje je nepravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da sta tožeči stranki opustili možnost zahtevati od tožene stranke pregled pisnega obračuna plač po 3. odst. 50. čl. Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo, saj citirana določba ne določa roka, v katerem lahko delavec zahteva pregled obračuna plač. Sodišče prve stopnje utemeljuje zavrnitev zahtevka za izplačilo nadur za sporno obdobje s tem, da so jima bile te nadure izplačane v obliki dodatka za nadure in nočno delo, dnevnic in kilometrine, pri čemer ni ugotavljalo upravičenosti zahtevka za izplačilo opravljenih nočnih ur.

Tožena stranka je podala odgovor na pritožbo, v katerem navaja, da je bil v postopku pred sodiščem prve stopnje izkazan prenos pooblastila od direktorja tožene stranke na vodstvenega delavca, da je v zvezi z zavrnitvijo dela tožbenega zahtevka zaradi zastaranja prvostopenjsko sodišče pravilno uporabilo materialno pravo (Zakon o obligacijskih razmerjih) in da je po izvedenem dokaznem postopku popolno ugotovilo dejansko stanje. Tožečima strankama je bilo njuno delo obračunano in izplačano v skladu z veljavnimi prisilnimi predpisi in splošnimi akti tožene stranke. Del izplačanega dohodka iz naslova kilometrine predstavlja instrument merjenja efektivnega dela, ne pa dodatek za nevarnost v cestnem prometu, kateri so izpostavljeni šoferji in kurirji. V primeru, da bi tožena stranka izplačala nadure v skladu z dejanskim stanjem, bi kršila pozitivno pravne predpise (2. odst. 50. čl. Zakona o delovnih razmerjih, ki določa, da lahko delo preko polnega delovnega časa traja največ 8 ur na teden ali 20 ur na mesec). Tožena stranka je sicer kilometrino uvedla zaradi specifike dela šoferjev, pri katerih obstaja problem določanja oz. merjenja efektivnega dela. Tožeči stranki sta dodatek iz naslova kilometrine dobivali ves čas, kar je predstavljalo tudi do 50 % prejetega dohodka, zato za opravljeno delo nista bili prikrajšani.

Pritožba tožečih strank je deloma utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odst. 350. čl. Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99, 96/20202 - v nadaljevanju ZPP) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje v zvezi z 2. tč. izreka izpodbijane sodbe delno zmotno uporabilo materialno pravo in posledično dejansko stanje nepopolno ugotovilo, zaradi česar je bilo o zadevi preuranjeno odločeno, poleg tega pa je storilo tudi bistveno kršitev določb postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP.

V tem individualnem delovnem sporu sta tožeči stranki predlagali, da sodišče razveljavi sklepa direktorja tožene stranke z dne 6.6.1996 in odločbo pritožbene komisije tožene stranke z dne 11.7.1996, da naloži toženi stranki, da jima obračuna in izplača višek ur iz nadurnega dela in nočne ure za opravljeno delo za obdobje od 1.1.1990 do 31.12.1995 z zakonitimi zamudnimi obrestmi od vsakomesečnega obračuna viška delovnih ur in nočnih ur dalje do izplačila, razliko v odpravnini za prvotožečo stranko v višini 1.250.000,00 SIT in za drugotožečo stranko v višini 1.625.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 15.7.1996 do plačila, da je dolžna od navedenih obveznosti plačati davke in prispevke ter jima povrniti stroške postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodne odločbe dalje do plačila. Poleg tega sta uveljavljali tudi podredni tožbeni zahtevek, v okviru katerega prvotožeča stranka vtožuje znesek 6.025.125,00 SIT, drugotožeča stranka pa 6.311.235,00 SIT, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.1.1996 do plačila.

O delu tožbenega zahtevka tožečih strank, ki se je nanašal na obračun in izplačilo nadur v obdobju od 1.1.1990 do 7.5.1991 in na obračun in izplačilo nadur za čas od 8.5.1991 do 31.12.1995, je prvostopenjsko sodišče odločilo z izpodbijano delno in vmesno sodbo tako, da je del tožbenega zahtevka za obračun in izplačilo nadur od 1.1.1990 do 7.5.1991 zavrnilo, glede preostalega dela pa odločilo, da tožena stranka tožečima strankama ni dolžna obračunati in izplačati nadur za čas od 8.5.1991 do 31.12.1995. S tako oblikovanim izrekom je prvostopenjsko sodišče v bistvu zavrnilo tudi del tožbenega zahtevka za obračun in izplačilo nadur, ki se je nanašal na obdobje od 8.5.1991 do 31.12.1995. 1. odst. 314. čl. ZPP določa, da v primeru, če so od več tožbenih zahtevkov zaradi pripoznave ali na podlagi obravnavanja samo nekateri od njih zreli za dokončno odločbo ali je samo del posameznega zahtevka zrel za končno odločbo, lahko sodišče glede zrelih zahtevkov oz. dela zahtevka konča obravnavo in izda sodbo (delna sodba). To pomeni, da predstavlja celotna izpodbijana sodba sodišča prve stopnje delno sodbo in ne delno in vmesno sodbo, kot je to zmotno opredelilo prvostopenjsko sodišče. Sodišče lahko izda vmesno sodbo (315. čl. ZPP) ko ugotovi, da je zahtevek tožnika glede na podlago zrel za odločbo (torej ko je zahtevek glede na podlago utemeljen, ni pa zrel za odločanje po višini) in šele po pravnomočnosti takšne vmesne sodbe nadaljuje z obravnavanjem višine tožbenega zahtevka ob predpostavki, da je tožena stranka izpodbijala tako podlago kakor tudi višino tožbenega zahtevka. Če pa sodišče po izvedenem postopku ugotovi, da je zahtevek tožnika glede na podlago neutemeljen, ga zavrne v celoti (če je v celoti zrel za končno odločbo) oz. delno (če je zrel za zavrnitev le del zahtevka).

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je neutemeljena pritožbena navedba tožečih strank o tem, da je prvostopenjsko sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je zavrnilo del njunega tožbenega zahtevka za obračun in izplačilo nadur za obdobje od 1.1.1990 do 7.5.1991. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je potrebno pri presoji ugovora zastaranja denarnih terjatev tožečih strank, izvirajočih iz delovnega razmerja, upoštevati splošni petletni zastaralni rok, ki ga je opredeljeval 371. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih (Ur.l. SFRJ, št. 29/78, 39/85, 45/89, 57/89 - v nadaljevanju ZOR, ki se je v spornem obdobju uporabljal kot predpis RS). Delovnopravni predpisi posebnih zastaralnih rokov v spornem obdobju namreč niso urejali, kar pa ne pomeni, da denarne terjatve iz delovnega razmerja sploh ne zastarajo, kot je to razbrati iz pritožbenih navedb tožnikov. Pri tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da tek zastaralnih rokov z ozirom na določbo 388. čl. ZOR pretrga vložitev tožbe in vsako drugo dejanje upnika zoper dolžnika pred sodiščem ali drugim pristojnim organom, da bi se ugotovila, zavarovala ali izterjala terjatev. O zastaranju terjatve sodišče odloči le na ugovor stranke in v obsegu, v katerem stranka zastaranju ugovarja. Ker je tožena stranka v vlogi z dne 5.10.2000 ugovarjala le zastaranju terjatev, ki so zapadle v plačilo pred 7.5.1991, je prvostopenjsko sodišče pravilno presojalo ugovor zastaranja le za terjatve, dospele v plačilo pred 7.5.1991. Tako je z ozirom na datum vložitve tožbe prvostopenjsko sodišče pravilno ugotovilo, da so terjatve tožečih strank za izplačilo nadur pred 7.5.1991 zastarale.

Prvostopenjsko sodišče pa je pri odločitvi o delu tožbenega zahtevka, ki se je nanašal na dolžnost tožene stranke za obračun in izplačilo nadur za čas od 8.5.1991 do 31.12.1995 zmotno uporabilo materialno pravo, zaradi česar je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Sodišče prve stopnje se je v izpodbijani sodbi postavilo na stališče, da predstavlja kilometrina, kot jo ureja kolektivna pogodba tožene stranke (podjetniška kolektivna pogodba) poseben dodatek, ki sta ga stranki te pogodbe določili kot najbolj ustrezno metodo plačevanja opravljanja nadurnega dela šoferjev, ne pa dodatek zaradi povečane nevarnosti pri opravljanju dela - izpostavljenosti prometnim nezgodam. Iz 98. čl. podjetniške kolektivne pogodbe - prečiščeno besedilo (B 4) izhaja, da pripada poseben dodatek za opravljene prevoze šoferjem za osebni avtomobil 0,50 točk in za tovorni avtomobil 0,65 točk za prevoženi kilometer, medtem ko pripada kurirjem za prevoženi kilometer z osebnim avtomobilom 0,50 točk. Ta dodatek je bil med strankama podjetniške kolektivne pogodbe dogovorjen s 3. čl. aneksa št. 4 z dne 24.5.1991 (B 23). Vsebina citiranega člena po stališču pritožbenega sodišča ne nudi opore ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je ta dodatek predstavljal metodo za plačevanje opravljanja nadurnega dela šoferjev. Iz plačilnih list za tožeči stranki, ki jih je v spis vložila tožena stranka, izhaja, da jima je tožena stranka pod postavko 62 obračunavala tudi kilometrino. Ta kilometrina jima je bila obračunana tudi za mesece, ko jima niso bile obračunane in izplačane nadure v okviru zakonsko dopustnega števila ur dela preko polnega delovnega časa. Iz zatrjevanj tožene stranke, podanih v postopku pred prvostopenjskim sodiščem in izpovedbe priče A. K., je razbrati, da je tožečima strankama za vtoževano obdobje tožena stranka obračunavala in izplačala vse njuno delo, ki sta ga opravili preko polnega delovnega časa, kot ga je dopuščal 2. odst. 50. čl. Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/93 - v nadaljevanju ZDR) in da je kilometrina pomenila tudi del plače za opravljanje dela preko polnega delovnega časa. V kolikor bi takšna trditev držala, bi bilo logično, da bi jima tožena stranka za mesece, v katerih jima je obračunala kilometrino, najprej obračunala in izplačala delo, opravljeno preko polnega delovnega časa v obsegu, kot so ga dopuščali veljavni delovnopravni predpisi, in šele nato pri eventuelnih preostalih dejansko opravljenih nadurah pri plačilu upoštevala še postavko iz naslova kilometrine. Ker pa navedeno iz plačilnih list tožečih strank ni razvidno, je po stališču pritožbenega sodišča preuranjen zaključek prvostopenjskega sodišča, da sta tožeči stranki dejansko opravljene nadure dobili izplačane v obliki kilometrine.

Na podlagi izvedenega dokaznega postopka je zaključiti, da sta tožeči stranki dejansko opravili večje število nadur, kot pa jima je bilo po postopku plačila preko polnega delovnega časa obračunano in izplačano. Na takšen zaključek nakazuje tudi izpovedba priče M. P., ki je pojasnil, da so se nadure šoferjev obračunavale mesečno in sicer 20 ur, kar je predstavljalo delo ob prostih sobotah in nedeljah, medtem ko se ostale nadure, ki so se natekle tekom tedna, niso beležile. Če sta tožeči stranki v posameznem mesecu naredili več kot 20 nadur (sobota, nedelja, prazniki) so se te nadure prenašale v naslednji mesec. Pritožbeno sodišče nadalje ugotavlja, da neobrazložena ugotovitev sodišča prve stopnje, iz katere izhaja, da tožeči stranki nista upravičeni do izplačila nadur za sporno obdobje tudi zato, ker so jima bile te izplačane v obliki dodatka za nočno delo in dnevnic, nima opore v dosedaj izvedenih dokazih. Iz izpovedbe priče M. P. izhaja, da so jima bile dnevnice izplačane po pravilniku, iz 107. čl. podjetniške kolektivne pogodbe - B 4 (pravilnika v spisu med listinsko dokumentacijo ni zaslediti) pa izhaja, da pripada delavcu, ki je poslan na službeno potovanje, dnevnica, povračilo stroškov za prevoz in prenočišče. Glede na to je torej dnevnica predstavljala povračilo stroškov za prehrano. Po stališču pritožbenega sodišča iz dosedaj izvedenih dokazov tudi ne izhaja, da je tožena stranka tožečima strankama z obračunom nočnih ur izplačala opravljene nadure. Po podjetniški kolektivni pogodbi (84. čl., ki ureja dodatke za posebne delovne pogoje) se nočno delo plačuje delavcem v višini 30 % od osnovne plače za poln delovni čas oz. od ustrezne urne postavke, medtem ko se je delo preko polnega delovnega časa plačevalo delavcem v višini 50 % od zgoraj navedene osnove. Ti dodatki se izplačujejo le za čas, ko je delavec delal v posebnih delovnih pogojih in se med sabo ne izključujejo (z izjemo dodatka za delo na dan praznika in dodatka za delo v nedeljo). Ker ima glede na navedeno izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti (izpodbijana sodba nima razlogov o tem, da so bile tožečima strankama nadure izplačane v obliki dodatka za nočno delo in dnevnic), je v zvezi s tem podana tudi bistvena kršitev določb postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP.

Trajanje dela preko polnega delovnega časa je bilo v spornem obdobju omejeno z ZDR. Tako je 50. čl. ZDR (Ur. l. RS, št. 14/90) določal, da lahko traja delo preko polnega delovnega časa največ 10 ur tedensko, medtem ko je bilo trajanje takšnega delovnega časa z novelo ZDR (Ur.l. RS, št. 71/93) omejeno na 8 ur tedensko ali 20 ur mesečno oz. 180 ur letno. V takih primerih je delavec upravičen do dodatka za te ure opravljenega nadurnega dela v višini 50 % osnove. V primeru, da delavec kljub navedeni zakonski omejitvi opravi večje število nadur od zakonsko dovoljenih, mu za te ure dela pripada le plačilo kot za običajno opravljene ure dela z dodatkom. Na takšno stališče se je postavilo pritožbeno sodišče v podobnih primerih.

V zvezi s pritožbeno navedbo tožnikov glede prenosa pooblastila za odločanje o zahtevku delavcev od direktorja na delavca s posebnimi pooblastili je potrebno najprej ugotoviti, da o delu tožbenega zahtevka, ki se je nanašal na razveljavitev sklepa direktorja tožene stranke z dne 6.6.1996 in odločbe pritožbene komisije tožene stranke z dne 11.7.1996 (zaradi tega, ker o tožnikovih zahtevkih ni odločal pristojni organ) sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi še ni odločilo, čeprav se je v obrazložitvi opredelilo tudi do teh trditev tožečih strank, ki sta jih podali že v okviru tožbenih navedb. Prenos pooblastila za odločanje o pravicah in obveznostih delavcev od poslovodnega organa na delavca s posebnimi pooblastili in odgovornostmi opredeljuje 4. čl. ZDR. Pritožbeno sodišče sicer soglaša s stališčem prvostopenjskega sodišča o razlogih za prenos tega pooblastila, kljub temu pa mora delodajalec izkazati, da je dejansko prišlo do prenosa tega pooblastila od poslovodnega organa na drugega delavca. Pri tem ne gre prezreti dejstva, da je iz izpodbijane odločbe tožene stranke z dne 6.6.1996 (in tudi odločbe komisije za pritožbe z dne 11.7.1996) razvidno, da je odločbi z dne 6.6.1996 na podlagi 54. čl. statuta tožene stranke izdal direktor, pri čemer jih je za direktorja podpisal nekdo tretji. Ta podpis sam po sebi še ne pomeni, da o zahtevi tožečih strank ni odločal direktor tožene stranke.

Pritožbeno sodišče nadalje ugotavlja, da dejstvo, da tožeči stranki zoper mesečne obračune plač, iz katerih je izhajalo, da dobivata dodatek za kilometrino, nista ugovarjali, ne predstavlja razloga, da njunega zahtevka, kot ga vtožujeta v okviru tega individualnega delovnega spora ne bi mogli sodno uveljaviti. Po 2. odst. 83. čl. Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. l. SFRJ, št. 60/89, 42/90 - v nadaljevanju ZTPDR, ki se je v spornem obdobju uporabljal kot predpis RS) so lahko delavci v primeru denarnih terjatev zahtevali varstvo pravic neposredno pri sodišču, ne da bi predhodno zahtevali varstvo svojih pravic pri delodajalcu.

Ker je pritožba tožečih strank delno utemeljena, je pritožbeno sodišče v skladu s 1. odst. 354. čl. ZPP in 355. čl. ZPP tej pritožbi delno ugodilo in II. tč. izreka izpodbijane sodbe razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, medtem ko je v preostalem delu (I. tč. izreka) pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani nerazveljavljeni del sodbe sodišča prve stopnje (353. čl. ZPP).

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje ob upoštevanju dokaznih predlogov strank in glede na načelo trditvenega in dokaznega bremena ugotoviti, ali se je dodatek iz naslova kilometrine obračunaval in izplačeval šoferjem z ozirom na število prevoženih kilometrov neodvisno od tega, ali so bili ti kilometri prevoženi v okviru rednega delovnega časa ali v okviru nadur (kolikor bi bilo ugotovljeno, da priznanje tega dodatka ni bilo odvisno od tega, kdaj je šofer opravil prevožene kilometre, bi bilo mogoče zaključiti, da ni bil namenjen plačevanju dela preko polnega časa), ali je ta dodatek (in na kateri pravni podlagi) izključeval uporabo določb podjetniške kolektivne pogodbe za šoferje oz. kurirje, ki so opredeljevale pravice delavcev, ki so delo opravljali pod posebnimi delovnimi pogoji, koliko ur dela preko polnega delovnega časa sta v spornem obdobju dejansko opravili tožeči stranki in v kolikšnem obsegu jima je bilo to delo plačano. Ko bo sodišče prve stopnje izvedlo dokazni postopek v nakazani smeri in razčistilo vsa sporna vprašanja, naj ponovno odloči o preostalem delu tožbenega zahtevka.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 4. odst. 165. čl. ZPP ki določa, da lahko sodišče pridrži odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno sodbo tudi v primeru, če delno razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.