VDS sodba Pdp 1416/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-07-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sistemizacija delovnih mest - plača - razporeditev

Delavec ima pravico do plače po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi tudi po spremembi notranje organzacijske strukture pri delodajalcu, vse do takrat, ko ga delodajalec z dokončnim sklepom razporedi na delovno mesto po novi sistemizaciji delovnih mest. Sama sprememba sistemizacije še ne pomeni, da pogodba o zaposlitvi preneha veljati v delu, ki določa višino plače.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki prikrajšanje pri plači za čas od 1.1.1994 do 13.7.1994 v neto zneskih 24.972,24 SIT, 26.140,15 SIT, 27.494,81 SIT, 27.191,92 SIT, 26.744,35 SIT, 24.114,97 SIT in 12.988,22 SIT, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne razlike do plačila, v 8 dneh pod izvršbo. Kar je zahtevanega več, je sodišče prve stopnje zavrnilo. V tč. 2 izreka je odločilo, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 283.265,47 SIT, v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo sta se pritožili obe stranki.

Tožeča stranka izpodbija sodbo sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu in sicer zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je prvostopno sodišče tožniku priznalo zahtevek za plačilo prikrajšanja pri plači do polovice meseca julija 1994, predvsem iz razloga, ker bi naj po mnenju sodišča postal sklep o razporeditvi s 13.7.1994 dokončen. Pritožba graja takšno pravno naziranje sodišča, ker meni, da za to ni pravne podlage. Tožnik je namreč sklep o prerazporeditvi toženi stranki vrnil z obrazložitvijo, da ni razrešena njegova pritožba zoper sklep o razporeditvi na drugo delovno mesto z dne 9.2.1994 in zaradi tega vrnjen sklep ne more biti predmet obravnave. Tožnik namreč nikoli ni prejel nikakršnega sklepa ali drugega pisnega odpravka odločitve tožene stranke o usodi sklepa z dne 9.2.1994 in tako ta sklep ni bil niti odpravljen niti ni postal pravnomočen in dokončen. Tako ne gre šteti vračanje sklepa z dne 3.5.1994 kot dejstva, da je bil tožnik s tem sklepom seznanjen in šteti pritožbeni rok od dneva seznanitve dalje. V kolikor bi takšno ravnanje tožene stranke bilo dopustno, bi lahko izdajatelj sklepa hote ali nehote izigral svoje delavce s tem, ko bi v primeru pritožbe zoper prvi sklep, brez kakršnegakoli pojasnila v zvezi s prvim sklepom, izdal novi sklep in v kolikor bi bila tudi zoper tega pritožba, tretji sklep in tako naprej. Tožnik izpodbija tudi odločitev o stroških postopka, saj tudi v primeru, da bi izrek sodbe pod tč. 1 ostal nespremenjen, je tožnik v pravdi uspel z 41% zahtevka, saj je v tožbenem zahtevku in kasneje navajal zneske v bruto izračunu, ki mu smisleno pripada, saj se plača obračuna v bruto zneskih in bo tudi v takšnih zneskim bremenila toženo stranko, saj bo razliko med bruto in neto zneskom morala poravnati kot prispevke in dajatve iz bruto plače. Tako je tožnik uspel z bruto zahtevkom v višini 41% in bo le izplačilo manjše, v neto znesku. Zaradi tega naziranja sodišča prve stopnje o odmeri stroškov ni pravilna.

Tožena stranka izpodbija ugodilni del sodbe sodišča prve stopnje zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga pritožbenemu sodišču, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne in tožniku naložilo v povračilo stroške tožene stranke z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe dalje do plačila. V pritožbi navaja, da se načelno strinja s stališčem, da se plača delavca spremeni s spremembo pogodbe o zaposlitvi, ki temelji na dokončnem sklepu o razporeditvi. V tem primeru pa sodišče ni upoštevalo specifičnosti primera in sicer, da je tožnik bil razporejen na delovno mesto "šef sekcije" in je dne 29.1.1992 tudi sklenil pogodbo o zaposlitvi za delo na tem delovnem mestu. Februarja meseca je bila brez nove razporeditve sklenjena individualna pogodba št. Pr 62/92, ki je tožniku zagotavljala za isto delovno mesto višjo plačo. Taka višja plača je bila tožniku povečana za delo na istem delovnem mestu. Taka individualna pogodba pa smiselno lahko velja samo za obstoječo organizacijsko strukturo podjetja, česar se je tožnik ob sklenitvi individualne pogodbe tudi zavedal. Po spremembi organizacijske strukture podjetja s 1.1.1994, ko je bila ukinjena tudi Sekcija za transport Maribor, katere šef je bil tožnik, pa se je pogodba razdrla, saj je odpadel objektivni element predpostavke za sklenitev pogodbe. Individualne pogodba je torej zaradi spremenjenih razmer prenehala veljati, tožnik pa je bil upravičen prejemati plačo za prejšnje delovno mesto šefa sekcije, kar je bilo v skladu z veljavno odločbo o razporeditvi, vse do dokončne razporeditve na drugo delovno mesto, vendar to po pogodbi o zaposlitvi z dne 29.1.1992, kar mu je tožena stranka tudi izplačala. Ta pogodba je tožniku zagotavljala plačo v skladu s Kolektivno pogodbo za dejavnost železniškega prometa iz leta 1992. Tožena stranka nadalje navaja, da pravno naziranje temelji na načelih obligacijskega prava, saj upošteva teorijo ekvivalentnosti, upošteva, da vsaka pogodba vsebuje tudi pogoj, da je obveznost veljavna samo, če so izpolnjeni pogoji, zaradi katerih je bila pogodba sklenjena in ustreza tudi načelu pravičnosti. Tožnik zaradi prenehanja organizacijske enote, katere šef je bil, ni več mogel izpolniti svojih vzajemnih obveznosti po individualni pogodbi. Ta je namreč tožniku priznavala ob bistveno povečanih obveznostih in spremenjenem položaju višjo plačo, izven okvirov kolektivne pogodbe.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v obeh pritožbah, po uradni dolžnosti pa v skladu z določbo 2. odst. 350. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002) glede bistvenih kršitev določb postopka in pravilne uporabe materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, pri tem ni bistveno kršilo določb pravdnega postopka, pravilno pa je tudi uporabilo materialno pravo.

Tožeča stranka izhaja iz zmotnega stališča, da tožena stranka oziroma delodajalec ni mogel izdati novega sklepa o razporeditvi, še preden je odločil o ugovoru oziroma tožnika zoper prvotni sklep. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da se v postopkih pri odločanju o pravicah delavcev smiselno uporabljajo določbe zakona o pravdnem postopku, v tem primeru torej ZPP, vendar kot pravi že sama določba 103. čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93) se navedene določbe uporabljajo le smiselno. Zato po mnenju pritožbenega sodišča ni prav nobene ovire, da delodajalec, v kolikor ugotovi, da je prvotna odločitev nepravilna, delavcu izda nov sklep, še preden prvotni sklep postane dokončen. Delavec pa mora zoper vsako odločitev delodajalca, s katero ni zadovoljen, ugovarjati v skladu z določbo 80. čl. Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Ur. l. SFRJ št. 60/89 in 42/90). Navedbe tožnika bi bile eventualno upoštevne le tedaj, ko bi bilo izkazano, da je tožena stranka izdajala tožniku nove sklepe iz šikanoznih razlogov oziroma ko bi evidentno zlorabila pravila postopka in bi tako izdajala vedno nove sklepe, zoper katere bi tožnik moral ugovarjati. V tem primeru temu ni tako, saj je bil novi sklep o razporeditvi nesporno ugodnejši za tožnika. Zoper navedeni sklep bi tožnik torej moral ugovarjati, ne pa, da je zmotno menil, da gre za brezpredmetni sklep, saj o ugovoru zoper prvotni sklep z dne 9.2.1994 tožena stranka še ni odločila. Ker je bil torej izkazan dan vročitve oziroma seznanitve tožnika z navedenim sklepom (dopis tožnika z dne 27.6.1994 - priloga B10), ter je sodišče tudi pravilno ugotovilo, kdaj je postal navedeni sklep dokončen (13.7.1994), je tožniku za obdobje ob 1.1.1994 do dokončnosti sklepa o razporeditvi utemeljeno priznalo vtoževane zneske razlike v plači, v preostalem pa tožbeni zahtevek zavrnilo, saj je bila tožnikova plača po tem obdobju določena z dokončnim sklepom.

Zmotne so tudi tožnikove navedbe, da je njegov uspeh v pravdi višji, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje v višini 16%. Kot izhaja iz tožbe ter vseh modifikacij tožbenega zahtevka, je tožnik ves čas postopka uveljavljal plačilo razlike v plači v skupnem neto znesku, zato sedaj protispisno trdi, da je uveljavljal plačo v bruto znesku. Sodišče je pravilno ugotovilo, da je njegov uspeh v pravdi le 16%, zato je tudi odločitev o stroških postopka pravilna.

Tožena stranka zmotno meni, da je po spremembi organizacijske strukture podjetja s 1.1.1994 pogodba o zaposlitvi prenehala veljati v tistem delu, ki je določala osnovno plačo tožnika. Res je sicer, da je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena na podlagi delovnega razmerja za nedoločen čas za čas opravljanja dela na delovnem mestu šefa sekcije v okviru obstoječe organizacijske strukture podjetja, ki jo določa Pravilnik o notranji organizaciji Železniškega gospodarstva Ljubljana (DS-77/90) - 1. člen pogodbe o zaposlitvi št. Pr-62/92. Vendar pa je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, da se plača delavca lahko spremeni s spremembo pogodbe o zaposlitvi, ki temelji na dokončnem sklepu o razporeditvi na delovno mesto. Tudi če je bila torej spremenjena organizacijska struktura podjetja oziroma sistemizacija delovnih mest, ni prišlo do spremembe tožnikove plače že s samim dejstvom, da je bila sistemizacija spremenjena, temveč je moral delodajalec na podlagi tako spremenjene organizacijske strukture izdati nov sklep o razporeditvi in določiti nov količnik osnovne plače, skladen z novo sistemizacijo. Tega tožena stranka ni storila vse do 3.5.1994, ko je tožniku izdala sklep, ki je postal dokončen. Ker je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da se lahko plača spremeni le na podlagi dokončnega sklepa o razporeditvi, je zmotno sklicevanje tožene stranke na strogo civilistična načela obligacijskega prava in na teorijo ekvivalentnosti. Tožniku torej do dokončnosti novega sklepa o razporeditvi oziroma določitvi količnika osnovne plače pripada plača po prvotni pogodbi o zaposlitvi oziroma glede na delovno mesto šefa sekcije.

Iz navedenih razlogov je sodišče obe pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (355. čl. ZPP). Ker nobena izmed strank s pritožbo ni uspela, sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka v skladu z določbo 165. čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.