VDS sodba Pdp 183/2005
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2006-03-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Odpoved PZ je nezakonita, če ni vročena delavcu. Zato bi moral

delodajelec delavcu odpoved PZ vročiti na naslov, ki mu ga je

delavec posredoval za čas dela v RS, ne glede na to, ali je

delavec na tem naslovu dejansko bival ali ne, ne pa opraviti

vročitev odpovedi PZ prek oglasne deske delodajalca po 3.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je

tožniku delovno razmerje s toženo stranko dne 7.6.2004 prenehalo

nezakonito in da mu še traja (1. točka izreka). Toženi stranki je

naložilo, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in mu od

7.6.2004 dalje vpisati v delovno knjižico delovno dobo in

obračunati plačo, kot bi jo prejel, če bi bil zaposlen pri toženi

stranki, po izplačilu davkov in prispevkov pa tožniku izplačati

za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja neto plačo

z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega plačilnega dne dalje

do plačila, obračunati regres za letni dopust za leto 2004 v

višini, kot preostalim delavcem tožene stranke, od regresa

odvesti akontacijo dohodnine, neto znesek pa izplačati tožniku z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od njegove dospelosti dalje do

plačila, vse v roku 8 dni pod izvršbo (2. točka izreka). Zavrnilo

je tožbeni zahtevek v delu, ki se nanaša na ugotovitev obstoja

delovnega razmerja med strankama za nedoločen čas in zahtevek po

izplačilu solidarnostne pomoči v višini 508.082,00 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24.7.2004 dalje (3. točka

izreka). Sklenilo je, da je tožba v delu, ki se nanaša na plačilo

odškodnine za nezakonito prenehanje delovnega razmerja, zavrže in

da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti njegove stroške

postopka v višini 76.950,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi

od 17.12.2004 dalje do plačila, v roku 8 dni pod izvršbo.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku

pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in

predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako,

da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podrejeno, da

izpodbijano sodbo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo

odločanje. Sodišče je v sodbi ugotovilo, da je tožeča stranka res

krivdno zavrnila ponujeno delo, vendar pa tožena stranka ni

postopala zakonito pri odpovedi delovnega razmerja. Odločitev

sodišča je v nasprotju z razlogi sodbe, saj je sodišče zanesljivo

ugotovilo, da je pri tožniku podana krivda, da ni nastopil

delovnega razmerja, s čimer je huje kršil delovno, pogodbeno in

zakonsko obveznost po 31. členu Zakona o delovnih razmerjih.

Sodišče je kot nosilni razlog sodbe navedlo, da bi toženec moral

o prenehanju delovnega razmerja tožniku vročiti odpoved na

naslovu, na katerem pa tožnik, kot je sam priznal, ni več živel,

naj bi pa na njem dvigoval pošto. Tožena stranka se sprašuje,

kako lahko dviguje pošto na naslovu, kjer ne živi. Meni, da imajo

pravila procedure funkcijo izvrševanja in uresničevanja

materialnih pravic in nikakor niso sama sebi namen. Odločitev

sodišča bi bila pravilna samo v primeru, če bi sočasno ugotovilo

neupravičenost ravnanja tožene stranke oziroma bi bila smiselna,

če bi sodišče zahtevalo odpravo kršitve, t.j. da izpelje postopek

vročanja na podlagi procesnih garancij. Meni, da je sodišče

napačno ugotovilo dejansko stanje glede vročanja. Kljub dejstvu,

da je tožnik sam izpovedal, da na naslovu P. ne živi več, da gre

za tujega državljana, upoštevajoč okoliščino, da je bil tožnik

pri tem dve leti odsoten, je nerazumljivo insistiranje, da bi

vročitev morala biti opravljena na naslovu P. Ključno je stalno

ali začasno prebivališče, ne pa domneva, ki temelji na izvaji

tožnika, da dviguje pošto. Sodišče je tudi zmotno uporabilo

materialno pravo. Tožena stranka je namreč ugovarjala tudi, da se

pogodba o sklenitvi delovnega razmerja za določen čas sploh ni

začela izvajati, ker tožnik ni začel delati. Ti dve situaciji pa

sta zajeti s splošno normo po 2. alinei 1. odstavka 111. člena

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve

stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na

pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve

pravil postopka, kot mu to nalaga določba 350. člena Zakona o

pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Na

podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da je sodišče prve

stopnje pravilno ugotovilo odločilna dejstva in na ta dejstva

pravilno uporabilo materialno pravo ter da v postopku ni

zagrešilo absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, na katere

se sklicuje pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da naj bi tožena stranka

tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi po določbi 2.

alinee 1. odstavka 111. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR -

Ur. l. RS, št. 42/2002). Sklep o prenehanju delovnega razmerja,

ki naj bi predstavljal odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki ga je

izdal direktor tožene stranke dne 28.6.2004, namreč nima navedene

pravne podlage in tudi ne vsebine, kot to določa 86. člen ZDR.

Glede na tak dokazni zaključek, je zato sodišče prve stopnje

pravilno ugotavljalo, ali je bila izredna odpoved pogodbe o

zaposlitvi izdana na zakonit način. Ugotovilo je, da tožena

stranka ni postopala v skladu z določbo 2. odstavka 83. člena ZDR

in tožniku pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni podala

pisne obdolžitve in ga pozvala na zagovor ter, da tudi niso

obstajale okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca

neupravičeno pričakovati, da delavcu omogoči zagovor. Že sama

navedena kršitev s strani delodajalca, ki delavca sploh ni

seznanil z razlogi, zaradi katerih naj bi mu izredno odpovedal

pogodbo o zaposlitvi in mu omogočil zagovor, predstavlja tako

kršitev, da je že iz tega razloga odpoved pogodbe o zaposlitvi

Bistvena, za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o

zaposlitvi oziroma prenehanja delovnega razmerja tožnika pri

toženi stranki pa je ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena

stranka tožniku sploh ni vročila pisne odpovedi pogodbe o

zaposlitvi oziroma sklepa o prenehanju delovnega razmerja.

Navajanje tožene stranke, da tožniku ni vročala sklepa o

prenehanju delovnega razmerja iz razloga, ker tožnik ni imel

začasnega prebivališča v Sloveniji, je neutemeljena. Iz

izvedenega dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje namreč

izhaja, da je tožnik vsa pisanja s strani delodajalca in tudi

Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje v spornem obdobju

prejemal na naslov Prisoje 9, Koper, kar je bil tudi naslov

tožnika zapisan v pogodbi o zaposlitvi med tožnikom in toženo

stranko z dne 19.3.2004. Zato so vse pritožbene navedbe tožene

stranke v zvezi z naslovom tožnika v Republiki Sloveniji in

dolžnostjo tožene stranke, da mu vroča pisanje na navedeni

naslov, neutemeljene. Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom

sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka morala tožniku vročiti

pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi na naslov, ki ga je tožnik

posredoval toženi stranki za čas dela v Republiki Sloveniji.

Dejstvo, ali je tožnik na navedenem naslovu dejansko prebival ali

ne, ni pomembno. Tožena stranka je bila namreč dolžna tožniku na

navedeni naslov poslati odpoved pogodbe o zaposlitvi oziroma kot

je sama imenovala sklep o prenehanju delovnega razmerja. Ker je

bilo ugotovljeno, da tožena stranka tožniku pisne odpovedi

pogodbe o zaposlitvi ni nikoli vročila, je sodišče prve stopnje

že iz tega razloga utemeljeno ugodilo tožbenemu zahtevku na

razveljavitev prenehanja delovnega razmerja.

Zaradi tako hudih kršitev v postopku odpovedi pogodbe o

zaposlitvi, je torej sodišče prve stopnje moralo razveljaviti

samo odpoved. Zato sodišču prve stopnje sploh ni bilo potrebno

izvajati dokaznega postopka v zvezi s samimi očitanimi kršitvami,

saj tudi v primeru, da le-te obstajajo, sam izostanek pisne

odpovedi pogodbe o zaposlitvi pomeni nezakonito odpoved.

Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je sodišče zmotno

uporabilo materialno pravo, ker naj sploh ne bi "nastopilo"

delovno razmerje, ker se pogodba o zaposlitvi, sklenjena za

določen čas, ni začela izvajati, ker tožnik ni začel delati.

Sodišče je namreč v tem individualnem delovnem sporu presojalo

zakonitost prenehanja delovnega razmerja na podlagi odpovedi

pogodbe o zaposlitvi oziroma sklepa o prenehanju delovnega

razmerja z dne 28.6.2004, t.j. v času trajanja pogodbe o

zaposlitvi, sklenjene za določen čas od 24.4.2004 do 23.4.2005,

zato so te pritožbene navedbe same s seboj v nasprotju.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot

neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve

stopnje, za kar je imelo podlago v določbi 353. člena ZPP.

Pritožbeno sodišče je sklenilo, da tožena stranka sama nosi svoje

stroške pritožbenega postopka iz razloga, ker v sporih o

prenehanju delovnega razmerja tožena stranka zmeraj nosi svoje

stroške postopka, kot je bilo to določeno za sporni primer v

določbi 22. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS -

ZDR člen 86,  87,  87/1,  87/2,  87/3,  111,  111/1,  111/1-2,  86,  87,  87/1,  87/2,  87/3,  111,  111/1,  111/1-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.