VDS sodba Pdp 334/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-06-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

procesno vprašanje - državni pravobranilec - strokovni sodelavec

Višji strokovni sodelavec na državnem pravobranilstvu RS, ne more

zastopati tožene stranke (RS) na glavni obravnavi, saj po določbi

1. odstavka 3. člena ZDPra ne more opravljati nalog

pravobranilstva, med katere spada tudi zastopanje RS pred sodišči

(1. odstavek 7. člena ZDPra). Višji strokovni sodelavec na

državnem pravobranilstvu lahko skladno z 41. členom ZDPra

izdeluje osnutke pravnih mnenj, ki jih daje državni

pravobranilec, izdeluje osnutke vlog, ki jih vlaga državni

pravobranilec ter opravlja druge naloge po navodilu državnega

pravobranilca, ni pa mogoče višjega strokovnega sodelavca

pooblastiti za zastopanje pred sodišči, kot npr. pomočnika

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo

disciplinski odločbi tožene stranke z dne 28.11.2001 in 14.2.2002

in toženi stranki naložilo, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na

delo ter mu povrniti priglašene stroške postopka v višini

31.680,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje

sodbe do plačila, vse v roku 8 dni pod izvršbo.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku

pritožuje tožena stranka in predlaga, da pritožbeno sodišče

pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni oz. jo razveljavi

ter zadevo vrne prvostopnemu sodišču v ponovno sojenje. Sodišče

je v postopku ugotovilo, da je tožeča stranka storila očitano

disciplinsko kršitev in to v času trajanja preizkusne dobe,

vendar je štelo, da disciplinsko prenehanje delovnega razmerja ni

utemeljeno, ker se lahko izreče le, če se s hujšo kršitvijo

povzroči ogrozitev življenja in zdravja delavcev ali koga

drugega, nastop ali nevarnost večje škode, ali ogrozitev, ali

bistveno motnjo delovnega procesa. Sodišče prve stopnje je

pravilno in popolno ugotovilo dejanski stan, ki se nanaša na samo

kršitev, ni se pa odzvalo na navedbe tožeče stranke, da je bila

tožena stranka v času od leta 1997 že štirikrat spoznana za

odgovorno hujše kršitve in da je slednjo, torej peto disciplinsko

kršitev, ki je predmet tega spora storila v času pogojno odložene

izvršitve disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja.

Ponavljanje disciplinskih kršitev bi sodišče moralo šteti za

obteževalno in kvalifikatorno okoliščino, ki pomeni motnjo

delovnega procesa. Sodišče bi moralo upoštevati, da tožnik, ki je

policist, ne sme biti pod vplivom alkohola oz. drugih psihogenih

snovi. Ima pravico in celo dolžnost nositi strelno orožje tako,

da je bila nedvomno izkazana kvalifikatorna okoliščina ogrozitev

življenja ali zdravja drugih delavcev oz. državljank in

državljanov, ko je bil pod vplivom alkohola. Zato ni pravilna

ugotovitev sodišča, da kvalifikatornih okoliščin iz izpodbijanih

odločb ni mogoče razbrati. Prav tako predstavlja resne in

utemeljene razloge za prenehanje delovnega razmerja na pobudo

delodajalca po določbi 158. člena Konvencije MOD, dejstvo, da je

tožeča stranka v času pogojno odložene izvršitve disciplinskega

ukrepa prenehanja delovnega razmerja storila novo, povsem

enakovrstno disciplinsko kršitev. Sodišče tudi nima prav, ko

navaja, da ne sme ugotavljati kvalifikatornih okoliščin. Gre

namreč za spor polne jurisdikcije, kar pomeni da mora sodišče med

strankama pretehtati spor v celoti. Sodišče se je oprlo tudi na

nepravilno pravno podlago, saj je za obravnavo očitane

disciplinske kršitve veljal Zakon o delavcih v državnih organih

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve

stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na

pravilno uporabo materialnega prava in absolutno bistvene kršitve

pravil postopka, kot mu to nalaga določba 2. odstavek 350. člena

Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 in

naslednji). Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je podana

absolutna bistvena kršitev pravil postopka po določbi 11. točke

Tožena stranka v tem individualnem delovnem sporu je Republika

Slovenija, katero po določbi 1. člena Zakona o državnem

pravobranilstvu (ZDPra - Ur. l. RS, št. 20/97 in naslednji) pred

sodišči zastopa Državno pravobranilstvo. Prvi odstavek 7. člena

določa, da Državno pravobranilstvo pred sodišči zastopa državo,

njene organe in upravne organizacije v sestavi, ki so pravne

osebe, 9. člen pa, da pri zastopanju navedenih organov

pravobranilec opravlja vsa procesna dejanja, kot jih je v

postopku upravičena opravljati stranka. Po določbi 1. odstavka 3.

člena ZDPra naloge državnega pravobranilstva opravljajo generalni

državni pravobranilec in državni pravobranilci ter pomočniki

državnega pravobranilca. Pomočnik državnega pravobranilca lahko

pred okrajnimi in okrožnimi sodišči ter pred upravnimi organi po

pooblastilu nadomešča državnega pravobranilca, kot to izhaja iz

določbe 2. odstavka 27. člena ZDPra. V tem individualnem delovnem

sporu je na glavni obravnavi toženo stranko zastopala po

pooblastilu državne pravobranilke, višja strokovna sodelavka, ki

pa po določbi 1. odstavka 3. člena ZDPra ne more opravljati nalog

državnega pravobranilstva. Po določbi 41. člena ZDPra višji

strokovni sodelavec izdeluje osnutke pravnih mnenj, ki jih daje

državni pravobranilec, izdeluje osnutke vlog, ki jih v sodnih in

drugih postopkih vlaga državni pravobranilec ter opravlja druge

strokovne naloge v državnem pravobranilstvu. Višjega strokovnega

sodelavca ni mogoče pooblastiti za nadomeščanje državnega

pravobranilca pri zastopanju pred sodišči, kot je to dovoljeno za

pomočnika državnega pravobranilca. Določba 10. člena ZDPra, na

podlagi katere je izdano pooblastilo, ne velja za funkcionarje in

zaposlene pri državnem pravobranilstvu, kajti položaj le-teh je

posebej urejen v ZDPra, temveč se nanaša na zaposlene v drugih

državnih organih ali subjektih, kot je izrecno določeno v

navedenem členu. Tako sodišče ne bi smelo dopustiti, da toženo

stranko zastopa nekdo, ki je po določbah ZDPra ne more zastopati.

Glede na zgoraj navedeno je tako toženo stranko zastopal nekdo,

ki je po zakonu ni upravičen zastopati, kar predstavlja absolutno

bistveno kršitev po 11. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, na kar

mora paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Zato je

moralo pritožbeno sodišče na podlagi določbe 3. odstavka 354.

člena ZPP izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču

prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem sojenju bo lahko

sodišče dopustilo zastopanje tožene stranke le osebam, ki jih

Ne glede na zgornjo rešitev pritožbe, pa pritožbeno sodišče

odgovarja tudi na odločilne pritožbene navedbe, z namenom, da se

predmetni individualni spor čim hitreje reši.

Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da je za samostojen

izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja v

primerih, ko le-ta ni obvezen, potrebno ugotavljati t.i.

kvalifikatorne okoliščine, določene v 89. členu Zakona o delovnih

razmerjih (ZDR/90 - Ur. l. RS, št. 14/90 in naslednji). Pri tem

je zmotno stališče tožene stranke, da se t.i. kvalifikatorne

okoliščine že same predpostavljajo glede na položaj tožnika - to

je policista in dejstva, da je bil obvezen nositi orožje. V

kolikor bi zakonodajalec menil, da je že sama hujša kršitev

delovnih obveznosti in dolžnosti po 5. alinei 1. odstavka 99.

člena Zakona o policiji (ZPol - Ur. l. RS, št. 49/98 in

naslednji) taka kršitev, zaradi katere se obvezno izreče

disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja, bi to določil v

zakonu. Ker pa tega ni storil in je za kršitev odklonitev

preizkusa alkoholiziranosti ali strokovnega pregleda, s katerim

se ugotavlja prisotnost alkohola oz. drugega narkotičnega

sredstva, ki zmanjšuje zmožnost za delo, uvrstil med kršitve, za

katere se lahko izreče ukrep prenehanja delovnega razmerja in ni

predvidel obveznega ukrepa delovnega razmerja, je zato za izrek

ukrepa prenehanja delovnega razmerja potrebno ugotoviti tudi t.i.

kvalifikatorne okoliščine določene v 89. členu ZDR/90. Tožena

stranka se pri izreku disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega

razmerja ni sklicevala na določbe 89. člena ZDR/90, ravno tako pa

iz odločb tožene stranke ne izhaja, da bi po vsebini ugotavljala

in ugotovila obstoj okoliščin in 89. člena ZDR/90.

Tožena stranka se tudi neutemeljeno sklicuje na določbe Zakona o

delavcih v državnih organih (ZDDO - Ur. l. RS, št. 15/90 in

naslednji), saj tudi ta v 45. členu ne določa, da bi bila za

kršitev, ki je bila očitana tožniku bil obvezen disciplinski

ukrep prenehanja delovnega razmerja. Tožniku je tožena stranka

očitala odklonitev preizkusa alkoholiziranosti, take kršitve 45.

člen ZDDO ne vsebuje, vsebuje pa v 18. točki opredelitev, kot

hujše kršitve delovne obveznosti, prihajanje na delo v vinjenem

stanju ali uživanjem med delom alkohola ali drugega narkotičnega

sredstva ki zmanjšuje zmožnost za delo, vendar tudi za to hujšo

kršitev delovne obveznosti in dolžnosti ni predpisan obvezen

izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja, temveč

je za to kršitev mogoče izreči disciplinski ukrep prenehanja

delovnega razmerja, če so s storitvijo ali opustitvijo dejanja

nastale hujše posledice za življenje in zdravje ljudi oz. za delo

državnega organa. Tako tudi po navedeni zakonski določbi ni bil

obvezen izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega

Neutemeljeno se tožena stranka sklicuje tudi na dejstvo, da je

tožnik storil istovrstno hujšo kršitev delovne obveznosti v času

poizkusne dobe. Tožena stranka namreč ni izkoristila možnosti, da

bi preklicala pogojno odložen disciplinski ukrep prenehanja

delovnega razmerja, za kar je imela vso možnost, ker je bila nova

disciplinska kršitev storjena v času preizkusne dobe. Pogojno

odložena izvršitev disciplinskega ukrepa se lahko prekliče, če

delavec stori v času pogojne odložitve hujšo kršitev delovne

obveznosti, kot je to določeno v 2. odstavku 90. člena ZDR/90. V

takem primeru zakon ne zahteva nobenih hujših posledic, temveč le

storitev hujše kršitve delovne obveznosti. Tožena stranka se tega

instituta ni poslužila v disciplinskem postopku, zato se na ta

dejstva ne more uspešno sklicevati v sodnem postopku. Sodišče v

sodnem postopku namreč presoja le zakonitost odločitev

delodajalca, pri čemer ne sme odločati v škodo delavca, kot bi

bilo v primeru, če bi spremenilo izrečeni disciplinski ukrep

prenehanja delovnega razmerja v preklic pogojno izrečenega

disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja v prejšnjem

Neutemeljeno pa je sodišče prve stopnje, ob ugotovljenih očitanih

hujših kršitvah delovne obveznosti, sklepe tožene stranke v

celoti razveljavilo, saj za kaj takega ni imelo podlage v

materialnih predpisih. Sodišče prve stopnje bi moralo namreč

potem, ko je ugotovilo, da niso bili izpolnjeni pogoji za izrek

disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja ugotoviti,

kakšen disciplinski ukrep bi lahko na podlagi zakonskih določb

tožena stranka zakonito izrekla tožniku in tako spremeniti

V ponovljenem postopku naj tako sodišče prve stopnje ob pravilnem

zastopanju tožene stranke upošteva zgoraj navedena pravna

stališča pritožbenega sodišča in po zakonito izvedenem postopku o

ZDPra člen 3,  3/1,  7,  7/1,  41,  3,  3/1,  7,  7/1,  41.  ZPP člen 339,  339/2,  339/2-11,  339,  339/2,  339/2-11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.