VDS sodba Pdp 1607/2002 
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-10-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina - trajno presežni delavci - insolventnost delodajalca

Določba 19. čl. ZJSRS-C ni na novo vzpostavila pravne podlage za plačilo odpravnine delavcem, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi insolventnosti delodajalca, saj so tudi ti delavci trajno presežni delavci v smislu ZDR, ker jim je delovno razmerje prenehalo zaradi nujnih operativnih razlogov, med katere spada tudi ekonomski razlog na strani delodajalca, kar finančna reorganizacija in zmanjšanje števila delavcev tudi je, zato je treba glede pravice do odpravnine izhajati iz določbe 3. odst. 36.f čl. ZDR.

Pravica delavca do odpravnine  temelji na njegovih prispevkih iz dela v vsem času trajanja njegovega delovnega razmerja pri delodajalcu, zato gre delavcu odpravnina za vso delovno dobo pri delodajalcu, ne glede na to, ali je bila zaposlitev neprekinjena ali ne. Edini pogoj za pridobitev te pravice je, da je bil delavec zaposlen pri delodajalcu pred prenehanjem delovnega razmerja najmanj

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku in naložilo toženi stranki, da tožnici plača znesek 640.241,80 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.1.2001 dalje do plačila ter ji povrniti stroške tega postopka v znesku 18.000,00 SIT, vse v 8 dneh pod izvršbo. Višji zahtevek (za znesek 26.010,00 SIT) je zavrnilo. Sklenilo je, da je tožena stranka dolžna po pravnomočnosti sodbe sodišču plačati sodno takso za tožbo in sodbo v skupnem znesku 25.420,00 SIT.

Zoper navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka iz razloga zmotne uporabe materialnega prava in absolutne bistvene kršitve določil pravdnega postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne oz. podrejeno, da jo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, ko je na podlagi 2. odstavka 19. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o jamstvenem skladu (ZJSRS-C - Ur.l. RS št. 53/99) prisodilo tožnici odpravnino za 24 let delovne dobe. Navedeno zakonsko določilo le napotuje na uporabo Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/90 - Ur.l. RS št. 14/90, 71/93), nikjer pa ne določa, da izplačilo odpravnine bremeni delodajalca. ZJSRS-C velja od 3.7.1999 do sprejetja novega ZDR in se ne uporablja retroaktivno. V primeru, da plačilo odpravnine resnično bremeni delodajalca, je bila tožena stranka dolžna plačati odpravnino le za delovno razmerje od 3.7.1999 dalje. Sklicuje se na odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-I-114/95 z dne 7.12.1995, kjer Ustavno sodišče opozarja, da bi moral zakon urediti pravico odpuščenih delavcev insolventnih podjetij od uveljavitve Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL, Ur.l. RS št. 67/93, 52/99), to je od 1.1.1994. Sodišče pri izračunu prisojene odpravnine ni upoštevalo dejstva, da je tožnici zaradi začetka stečajnega postopka dne 14.5.1991 prenehalo delovno razmerje. Višje delovno in socialno sodišče je v sodbi opr. št. Pdp 1/96 z dne 11.4.1997 zavzelo stališče, da v primeru, ko delavcu preneha

delovno razmerje zaradi uvedbe stečajnega postopka in mu pri delodajalcu na novo nastane delovno razmerje, ne gre za kontinuiteto zaposlitve in kontinuirano štetje delovne dobe v smislu določil 3. odstavka 36.f člena ZDR/90. Napačno je

uporabilo tudi določbo 2. odstavka 42. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (SKPG/97 - Ur.l. RS št. 40/97). Tožnici ne gre odpravnina za delovno dobo pred 9.10.1992, ker je bila B. p.o. - v stečaju - oproščena obveznosti plačila odpravnine za čas do 9.2.1992. Torej gre za razsojeno stvar, zato sklep o prisilni poravnavi predstavlja procesno oviro za ponovno odločanje o odpravnini za navedeno obdobje. Zato je sodišče prve stopnje zagrešilo absolutno bistveno kršitev določil pravdnega postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v skladu z določbo 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002). Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje ob pravilno izvedenem postopku popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo ter da ni storilo absolutno bistvenih kršitev določb postopka, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, ko preizkuša sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče se strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje in v zvezi s pritožbenimi navedbami še dodaja:

Sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 31.12.2000 na podlagi sklepa o prenehanju delovnega razmerja zaradi finančne reorganizacije in sicer na podlagi 51. člena, zato ji pripada odpravnina v višini in pod pogoji, kot jo imajo delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi nujnih operativnih razlogov po ZDR/90.

ZJSRS-C v 19. členu ni uredil neke nove, dodatne pravice delavcev. Pravica do odpravnine je bila urejena že v splošni delovni zakonodaji v 36.f členu ZDR/90, ki je zagotavljal pravico do odpravnine delavcem, katerih delo je postalo trajno

nepotrebno. Določba 19. člena ZJSRS-C tako ni na novo vzpostavila pravne podlage za odpravnino delavcem, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi insolventnosti delodajalca. Tudi ti delavci so trajno presežni delavci v smislu določil ZDR/90, saj jim je delovno razmerje prenehalo zaradi nujnih operativnih razlogov, med katere spada tudi ekonomski razlog. Finančna reorganizacija in zmanjšanje števila delavcev pa je gotovo ekonomski razlog na strani delodajalca. Taka ureditev pa je tudi v skladu z Konvencijo št. 173 o varstvu zahtevkov delavcev v primeru insolventnosti njihovega delodajalca (Ur. l. RS št. 11/2001, MP št. 4/01). Zato je potrebno v primerih prenehanja delovnega razmerja v primeru insolventnosti delodajalca glede pravice do odpravnine izhajati iz določbe 3. odstavka 36.f člena ZDR/90. Glede na navedeno so neutemeljeni očitki tožene stranke o retroaktivni veljavnosti 19. člena ZJSRS-C, saj glede na navedeno določba zakona ne more kršiti prepovedi retroaktivnosti, ker ne vzpostavlja nobene nove obveznosti delodajalca za nazaj.

Po določbi 36.f člena ZDR/90 mora organizacija oz. delodajalec izplačati delavcu, ki je zaposlen v organizaciji oz. pri delodajalcu najmanj dve leti, odpravnino v višini najmanj polovice njegove povprečne plače v zadnjih treh mesecih za vsako leto dela v organizaciji oz. pri delodajalcu. Za uporabo navedenega zakonskega določila je pomembna delovna doba v organizaciji, ki ni nujno neprekinjena. Pravica delavca do odpravnine temelji na njegovih prispevkih iz dela v vsem času trajanja njegovega delovnega razmerja pri delodajalcu. Zato je neutemeljen pritožbeni ugovor, da tožnici ne pripada odpravnina za vso delovno dobo, saj zakon ne določa, da pripada odpravnina le v primeru neprekinjene delovne dobe, edini pogoj za pridobitev te pravice je, da je bil delavec zaposlen pri delodajalcu pred prenehanjem delovnega razmerja najmanj dve leti. Pritožbeni ugovor, da je bila tožena stranka s sklepom o prisilni poravnavi z dne 13.10.1992 oproščena plačila obveznosti odpravnine za čas do 9.2.1992, je v konkretni zadevi irelevanten. Tožnici je delovno razmerje prenehalo po sklepu z dne 28.12.2000, zato je odločitev sodišča prve stopnje, da upošteva pri odmeri odpravnine vso delovno dobo pri delodajalcu, pravilna.

Glede na navedeno in v skladu z določbo 353. čl. ZPP je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, je pritožbeno sodišče odločilo, da stroške pritožbenega postopka krije sama (1. odst. 165. člena ZPP).

ZDR (1990) člen 36f, 36f/3. ZJSRS-C člen 19.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.