VDS sodba Pdp 1553/2002
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-04-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

delavec v hišnem priporu - začasna odstranitev delavca - pravica do nadomestila plače

Delavec, ki je v hišnem priporu, ima enako kot delavec, ki je v priporu, v skladu z 2. odst. 97. čl. ZDR pravico do nadomestila plače. Glede delovnopravnih posledic je potrebno hišni pripor v celoti izenačiti s priporom. V obeh primerih gre za obligatoren suspenz, saj je zaradi zahteve državnega organa delavec izločen iz dela.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno spremeni

- v 2. alinei II. točke izreka tako, da se glasi:

" iz naslova razlike v plači za čas od aprila do 7.6.2000 in   nadomestila plače za čas od 8.6.2000 do 18.9.2000 v bruto znesku 924.298,58 SIT.

Kar zahteva tožnik več iz naslova razlike v plači (475.250,22 SIT), se zavrne kot neutemeljeno."

- v IV. točki izreka pa tako, da se stroški postopka, ki jih je tožena stranka dolžna povrniti tožnici, znižajo z zneska 58.045,00 SIT na 40.032,00 SIT.

V preostalem se pritožba zavrne kot neutemeljena in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna tožnici povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 4.842,00 SIT.

S sodbo na podlagi pripoznave, ki pa ni pod pritožbo, je sodišče prve stopnje ugotovilo obstoj terjatve tožnice do tožene stranke iz naslova regresa za letni dopust v bruto znesku 114.404,00 SIT in iz naslova plač za obdobje od aprila 2000 do 7.6.2000 v bruto znesku 166.205,40 SIT (točka I izreka). S sodbo je ugotovilo obstoj terjatve tožnice iz naslova odpravnine v bruto znesku 741.496,00 SIT in iz naslova razlike v plači od aprila 2000 do 18.9.2000 v bruto znesku 1.399.577,80 SIT, zavrnilo pa je zahtevek za ugotovitev višje denarne terjatve iz naslova odpravnine (točka II izreka). S sklepom, ki pa prav tako ni pod pritožbo, je zavrglo tožbo v delu, v katerem je tožnica zahtevala ugotovitev obstoja višje denarne terjatve, kot ji je bila priznana iz naslova regresa za letni dopust pod točko I in iz naslova plač pod točko I in II ter zakonite zamudne obresti od zneskov neto plač 1.303.005,10 SIT, neto odpravnine 685.605,70 SIT in neto regresa za letni dopust 96.924,50 SIT (točka III izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka v znesku 58.045,00 SIT, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25.9.2002 do plačila (točka IV izreka).

Zoper II. točko izreka se tožena stranka pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002). Bistvena kršitev določb pravdnega naj bi bila podana, ker je nasprotje med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o vsebini zapisnika o izpovedbi stečajnega upravitelja tožene stranke in samim zapisnikom. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev podkrepilo z navedbo, da naj bi tudi stečajni upravitelj tožene stranke potrdil, da je tožnica delala za toženo stranko, vendar se je ta izjava nanašala za čas po začetku stečajnega postopka.

To ugotavlja tudi sodišče prve stopnje, zato prihaja samo s seboj v nasprotje. Sodba sodišča prve stopnje je tudi pomanjkljiva, saj ni razvidno, ali gre za priviligirane terjatve, ki se poplačajo kot strošek stečajnega postopka. Tožnica ni izpolnjevala svojih obveznosti iz pogodbe o zaposlitvi oziroma je ravnala zoper pogodbeni interes delodajalca ter s tem povzročila stečaj tožene stranke, zato je lahko upravičena kvečjemu do minimalne plače, kar ji je tožena stranka priznala, ne pa tudi do polne plače na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je predlagala, da sodišče prve stopnje vpogleda tudi kazenski spis K 117/2000 in stečajni spis St 42/2000, vendar je sodišče prve stopnje iz kazenskega spisa pridobilo le prvostopenjsko in drugostopenjsko sodbo. Iz obeh spisov je možno nedvomno ugotoviti, da je tožnica ravnala proti interesom tožene stranke, da je povzročila njen stečaj, hkrati pa oškodovala upnika za več kot 800 mio SIT. Tožnica bi neizplačane plače lahko uveljavljala le, v kolikor bi dokazala, da je v redu izpolnjevala naloge direktorja in da je prispevala k povečanju kapitala družbe in s tem k njenemu razvoju. Tožnica je v času hišnega pripora sicer lahko delala, vendar gre pri tem le za njen neuspešen poskus rešiti stanje, ki ga je sama povzročila. Iz enakih razlogov tožena stranka izpodbija tudi upravičenost tožnice do odpravnine. Tožnica za presežno delavko ni bila spoznana pred začetkom stečajnega postopka, zato nima pravice do odpravnine iz stečajne mase. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče prvostopenjsko sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da jo v izpodbijanem delu razveljavi in v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V skladu z drugim odstavkom 350. čl. ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. drugega odstavka 339. čl. ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Ni podana zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi bila v tem, da je nasprotje med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o izpovedbi stečajnega upravitelja tožene stranke in zapisnikom o njegovem zaslišanju. Izpovedba stečajnega upravitelja glede tožničinega dela v času hišnega pripora namreč ne more biti odločilno dejstvo v tem sporu. Tožnica je za čas, ko je bila v hišnem priporu, upravičena do nadomestila plače in ne do polne plače, kar bo pritožbeno sodišče podrobneje razložilo v nadaljevanju v zvezi s pritožbenim razlogom zmotne uporabe materialnega prava. Zaradi navedenega ni bistveno, kaj je tožnica delala med hišnim priporom. Sicer pa so bili s hišnim priporom tožnici prepovedani vsi stiki z drugimi osebami, razen s tistimi, ki z njo prebivajo, kar pomeni, da tožnica v času hišnega pripora ne bi smela opravljati dejavnosti, ki jo zatrjuje. Prav tako ni podana zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ki naj bi bila v tem, da sodišče po eni strani ugotavlja, da se izpovedba stečajnega upravitelja nanaša na čas po uvedbi stečajnega postopka, obenem pa z isto izpovedbo utemeljuje svojo odločitev, da je tožnica upravičena do polne plače za čas hišnega pripora, ki zajema tudi obdobje pred začetkom stečajnega postopka. Navedeno ni odločilno dejstvo in zato ne gre za absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

Tudi z navedbo, da izpodbijana sodba ne daje odgovora na vprašanje, ali je ugotovljena odpravnina privilegirana terjatev, pritožba smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Vendar pa posamezne terjatve kot privilegirane lahko opredeli le

stečajni senat, ne pa sodišče, ki ugotavlja obstoj prerekane terjatve. Sicer pa terjatev iz naslova odpravnine, do katere je upravičen delavec, ki mu je delovno razmerje prenehalo zaradi stečaja, predstavlja strošek stečajnega postopka. Stroški stečajnega postopka so namreč vse obveznosti, ki so nastale po začetku stečajnega postopka ali v zvezi z njim. Delavci, ki jim delovno razmerje preneha zaradi začetka stečajnega postopka, pridobijo pravico do odpravnine, ki gre sicer trajno presežnim delavcem z dnem začetka stečajnega postopka, kar pomeni, da ne gre za privilegirano terjatev, saj terjatev ni nastala do začetka stečajnega postopka, temveč po njegovem začetku oziroma zaradi začetka stečajnega postopka. Kot privilegirano terjatev pa bo stečajni senat v skladu s 1. točko drugega odstavka 160. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL - Ur. l. RS št. 67/93, 39/97 in 52/99) moral upoštevati tudi plačo oziroma nadomestilo plač za obdobje zadnjih treh mesecev pred začetkom stečajnega postopka.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede vseh odločilnih dejstev in na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da pogodba o zaposlitvi za tožnico ne vsebuje nobenih določb o morebitnem znižanju s pogodbo dogovorjene plače zaradi slabih rezultatov poslovanja. Iz splošne določbe 2. člena, da so naloge direktorja vodenje podjetja z vsemi odgovornostmi in pristojnostmi za razvoj podjetja in določbe 7. člena, da mora direktor zagotoviti kontinuiteto poslovanja podjetja s tem, da usposablja skupino, ki bo v stanju organizirati posle na ustrezen način tudi ob direktorjevi odsotnosti, ni mogoče izpeljati sklepa, da tožnici ne gre s pogodbo dogovorjeno plačilo, ker ni izvršila svojih pogodbenih obveznosti. Zaradi navedenega sodišču prve stopnje

tudi ni mogoče očitati, da je nepopolno ugotovilo dejansko stanje, ker ni ugodilo dokaznemu predlogu, da vpogleda celotni kazenski in stečajni spis, saj tudi ugotovljena kazenska odgovornost tožnice, tožene stranke ne odvezuje, da ji izplača s pogodbo dogovorjeno plačo, če nima predvidenih posebnih mehanizmov za njeno znižanje zaradi nedoseganja pričakovanih rezultatov dela.

Navedeno pomeni, da je sodišče prve stopnje utemeljeno ugotovilo obstoj terjatve iz naslova neizplačanih plač za čas od aprila 2000 do odreditve hišnega pripora za tožnico. Pravilno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da je navedeno terjatev možno ugotoviti samo v višini, kakršna je bila priglašena in prerekana

v stečajnem postopku, ne glede na to, da bi na podlagi pogodbe o zaposlitvi tožnica lahko priglasila tudi višjo terjatev.

Navedeno pomeni, da je tožnica za april 2000 upravičena do v stečajnem postopku priglašenega zneska 279.001,00 SIT, enak znesek ji gre tudi za maj 2000, za pet delovnih dni junija 2000 (hišni pripor je bil odrejen 7.6.2000 popoldan, kar pomeni, da je ta dan potrebno šteti še za delovni), pa do 22,73 % v stečajnem postopku priglašenega zneska 279.001,00 SIT, kolikor znaša delež petih delovnih dni v 22 delovnih dnevih meseca junija 2000, kar znese 65.998,37 SIT. Navedeno pomeni, da je tožnica za čas od aprila do vključno 7.6.2000 upravičena do ugotovitve obstoja terjatve v višini 624.000,37 SIT. Glede na to, da je tožena stranka iz tega naslova pripoznala terjatev v višini 166.205,40 SIT in je o tem tudi že odločeno s pravnomočno sodbo na podlagi pripoznave, je za navedeno obdobje potrebno ugotoviti obstoj terjatve v višini 457.794,97 SIT.

Za obdobje hišnega pripora od vključno 8.6.2000 do prenehanja delovnega razmerja 18.9.2000, pa je tožnica upravičena do nadomestila plače v skladu z drugim odstavkom 97. člena ZDR. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da se določbe 97. člena ZDR lahko nanašajo samo na pripor, ne pa tudi na hišni pripor. Res je sicer, da ob uveljavitvi 97. člena ZDR institut hišnega pripora sploh še ni bil uzakonjen, vendar je glede na celotno ureditev tega vprašanja v ZDR očitno, da je glede delovnopravnih posledic hišni pripor potrebno v celoti izenačiti s priporom. Drugi odstavek 95. člena ZDR namreč določa, da se kot obvezna začasna odstranitev delavca z dela iz organizacije oziroma pri delodajalcu šteje, če je delavec v priporu. Gre za obligatoren suspenz, kar je razumljivo, saj je zaradi zahteve državnega organa delavec izločen iz dela. Nobenega razloga ni, da bi določba o obligatornem suspenzu veljala za pripor, ne pa tudi za hišni pripor.

Sodišče prve stopnje stališče, da hišni pripor in pripor ne moreta biti izenačena, neutemeljeno gradi na sodni praksi glede tega, ali je po četrtem odstavku 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP - Ur. l. RS št. 63/94, 72/98, 6/99, 66/2000) zahteva za varstvo zakonitosti dopustna tudi zoper pravnomočni sklep o odreditvi in podaljšanju hišnega pripora, glede na to, da citirana določb ZKP izredna pravna sredstva predvideva le glede sklepa o priporu. Institut hišnega pripora (199. a člen ZKP) je bil uveden z isto novelo ZKP (Ur. l. RS št. 72/98), s katero je bil v 420. členu ZKP dodan nov četrti odstavek, ki dopušča zahtevo za varstvo zakonitosti tudi zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora. Navedeno pomeni, da v primeru 420. člena ZKP ne gre za nobeno pravno praznino, ki bi jo bilo potrebno zapolniti z interpretacijo, saj se je zakonodajalec očitno odločil, da bo zahtevo za varstvo zakonitosti med kazenskim postopkom, ki še ni pravnomočno končan, dopustil le zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora, ne pa tudi zoper odločbo o odreditvi in podaljšanju hišnega pripora. Drugačna pa je situacija pri 97. členu ZDR, kjer delovnopravne posledice hišnega pripora ne morejo biti drugačne od posledic pripora, kakor je to že razloženo zgoraj.

V skladu z drugim odstavkom 97. člena ZDR ima delavec, dokler je v priporu (glede na prej navedeno pa to velja tudi za hišni pripor) pravico do nadomestila plače, ki je enaka tretjini zneska akontacije, če preživlja družino pa polovici zneska akontacije plače. Navedeno pomeni, da je tožnica za čas hišnega pripora od vključno 8.6.2000 (pripor je bil odrejen 7.6.2000 od 16. ure dalje) do prenehanja delovnega razmerja upravičena do nadomestila plače v višini polovice v stečajnem postopku priglašene terjatve, saj tožnica preživlja družino, kakor je to razvidno iz njenih osebnih podatkov v kazenski sodbi. Določba tretjega odstavka 97. člena ZDR, da nadomestilo plače delavec dobi na račun organa, ki je odredil pripor, ne pomeni, da mu ta organ dejansko izplača nadomestilo. Nadomestilo plače mora izplačati delodajalec, ki pa ima od tega organa pravico zahtevati povrnitev delavcu plačanih nadomestil.

Tožnica je za 17 delovnih dni junija 2000 tako upravičena do nadomestila plače v višini 77,27 % nadomestila, ki bi ji šlo, če bi bila cel mesec v hišnem priporu. Tožnica bi bila za cel junij 2000 upravičena do nadomestila plače v višini polovice v stečajnem postopku priglašene terjatve, kar znese 139.500,50 SIT, tako pa ji gre 77,27 % tega zneska, kar znaša 107.792,03 SIT. Za julij in avgust 2000 utemeljeno priglašena terjatev iz naslova nadomestila plače znaša 139.500,50 SIT mesečno, za 12 delovnih dni septembra 2000, kar znaša 37,14 %, od mesečnega fonda 21 delovnih dni pa je tožnica upravičena do takšnega odstotka celomesečnega nadomestila plače, kar znese 79.710,58 SIT. Celotno nadomestilo plače za čas hišnega pripora tako znaša 466.503,61 SIT, k temu je potrebno prišteti še razliko v plači za čas od aprila do 7.6.2000 v višini 457.794,97 SIT, kar skupaj znaša 924.298,58 SIT.

Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da je tožnica za čas hišnega pripora upravičena do polne plače, zato je pritožbeno sodišče v skladu s 4. točko prvega odstavka 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na ugotovitev terjatve iz naslova razlike v plači spremenilo tako, da je ugotovilo obstoj terjatve iz naslova razlike v plači in iz naslova nadomestila plače za čas hišnega pripora v skupnem znesku 924.298,58 SIT, v presežku, ki predstavlja razliko med tako ugotovljeno terjatvijo in z izpodbijano sodbo ugotovljeno terjatvijo v višini 1.399.577,80 SIT (razlika znaša 475.280,22 SIT), pa je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Tožena stranka se neutemeljeno pritožuje glede ugotovljene terjatve iz naslova odpravnine v bruto znesku 741.496,00 SIT, saj je odločitev sodišča prve stopnje v skladu z uveljavljeno sodno prakso, po kateri so do odpravnin, ki gredo trajno presežnim delavcem, upravičeni tudi delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi insolventnosti delodajalca. V skladu s stališčem Ustavnega sodišča RS so delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi stečaja, upravičeni do te odpravnine ne le od uveljavitve Zakona o spremembah zakona o jamstvenem skladu (ZJSRS-C - Ur. l. RS št. 53/99), ampak neposredno na podlagi 36. f člena ZDR ves čas od uveljavitve ZPPSL. Višino odpravnine je sodišče prve stopnje ugotovilo v skladu z določbo tretjega odstavka 36. f člena ZDR o tem, da je delodajalec trajno presežnemu delavcu, ki je bil pri njem zaposlen najmanj dve leti, dolžan izplačati odpravnino v višini najmanj polovice njegove povprečne plače v zadnjih treh mesecih, za vsako leto dela pri njem.

Sprememba dela izpodbijane sodbe, ki se nanaša na nadomestilo plače za čas hišnega pripora, pomeni, da se je spremenil uspeh strank v tem sporu, zaradi česar je potrebno spremeniti tudi odločitev o stroških postopka, ki jih je sodišče prve stopnje sicer pravilno ugotovilo. Navedena sprememba pomeni, da uspeh tožnice v tem sporu znaša 53,68 %, kar pomeni, da je upravičena do povrnitve takšnega dela utemeljeno priglašenih stroškov postopka. Utemeljeno priglašeni stroški tožnice znašajo 103.627,00 SIT, kakor je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje, tožnica pa je tako upravičena do povrnitve zneska 55.627,00 SIT. Obenem navedeno pomeni, da je tožena stranka upravičena do povrnitve 46,32 % utemeljeno priglašenih stroškov postopka. Ti so znašali 33.668,00 SIT, zato je tožena stranka upravičena do povrnitve stroškov postopka v višini 15.595,00 SIT. Po medsebojnem pobotu obeh zneskov se pokaže, da je tožena stranka tožnici dolžna povrniti stroške postopka v višini 40.032,00 SIT, zato je sodišče prve stopnje na podlagi 4. točke prvega odstavka 358. člena ZPP spremenilo tudi odločitev o stroških postopka tako, da je tožnici dosojene stroške znižalo na znesek 40.032,00 SIT.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da glede nespremenjenega izpodbijanega dela prvostopenjske sodbe niso podani v pritožbi zatrjevani pritožbeni razlogi, kakor tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je v preostalem na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu (to je v odločitvi o ugotovitvi terjatve iz naslova odpravnine ter delu, ki se nanaša na ugotovitev terjatve iz naslova razlike v plači in nadomestila plače v skupni višini 924.298,58 SIT) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

V skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, pa je tožena stranka upravičena tudi do povrnitve stroškov pritožbenega postopka v sorazmerju z njenim uspehom v pritožbenem postopku. Tožena stranka je izpodbijala z II. točko izreka ugotovljeno terjatev v skupni višini 2.141.073,80 SIT, na podlagi pritožbe je bila ta terjatev znižana na znesek 1.665.793,58 SIT,

kar pomeni, da je bil uspeh tožene stranke v pritožbenem postopku 22,20 % in da je zato upravičena do povrnitve takšnega dela utemeljeno priglašenih pritožbenih stroškov. Taksa za pritožbo znaša 21.410,00 SIT, k temu je potrebno prišteti poštne stroške v višini 400,00 SIT. Glede na uspeh je tožena stranka upravičena do povrnitve pritožbenih stroškov v višini 4.842,00 SIT.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.