VDS sodba Pdp 1411/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-09-01

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Čeprav se skladno z 2. odstavkom 7. člena ZDR, s PZ ali KP lahko

določijo za delavca ugodnejše pravice, kot jih določa zakon, pa

odpravnine, ki pripada delavcu zaradi odpovedi PZ iz poslovnega

razloga, ni mogoče odmeriti skladno z 5. odstavkom 24. člena KP

dejavnosti gostinstva in turizma Slovenije, ki je bila sprejeta na

podlagi prej veljavnjega ZDR/90 in je v citiranem členu v celoti

povzela 36f člen ZDR/90. Panožna KP v času sprejetja delavcem ni

zagotavljala večjih pravic, kot takrat veljavni ZDR/90, zato na

podlagi teh določb KP ni mogoče določati višine odpravnine po novem

ZDR, ki je pravico do odpravnine in njeno višino na novo uredil.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da

1. Zavrne se tožbeni zahtevek, ki se glasi:

"Sklep tožene stranke z dne 18.7.2003 se spremni v 3. točki izreka

tako, da se določi, da tožniku pripada odpravnina v višini

Tožena stranka je dolžna izplačati tožniku razliko v odpravnini v

znesku 1.310.237,08 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3.9.2003

2. Tožnik krije sam svoje stroške postopka."

Tožnik krije sam svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu

zahtevku in spremenilo sklep tožene stranke z dne 18.7.2003 o

odpovedi pogodbe o zaposlitvi tako, da je znesek odpravnine,

določene v 3. točki sklepa povečalo na znesek 2.620.474,16 SIT,

toženi stranki pa naložilo, da tožniku izplača razliko v znesku

1.310.237,08 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3.9.2003 do

plačila ter mu povrne stroške postopka v znesku 131.416,80 SIT z

zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22.6.2004 do plačila.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja vse tri

pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem

postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002, 2/2004). Navaja, da

je bila nad toženo stranko sprejeta in potrjena prisilna

poravnava, zaradi česar bi moralo sodišče prve stopnje postopek

prekiniti. Ker tega ni storilo, je bistveno kršilo določbe

postopka in zmotno uporabilo materialnio pravo. Sklep o potrditvi

prisilne poravnave še ni pravnomočen, zato tožena stranka ne more

opraviti nobenega izplačila. Zlasti pa v izreku izpodbijane sodbe

niso upoštevani pogoji prisilne poravnave glede obresti za

prisojeno odpravnino, ki je sicer privilegirana terjatev.

Predlaga, da pritožbeno sodišče razveljavi izpodbijano sodbo in

zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe. Navaja,

da zaradi uvedbe postopka prisilne poravnave sodišče prve stopnje

ni smelo prekiniti postopka, saj določbe Zakona o prisilni

poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL, Ur. l. RS št. 67/93 -

52/99) o stečaju veljajo za postopek prisilne poravnave le v

primeru, ko z zakonom ni določeno drugače. Prav tako pri

obrestnem delu sodišču ni bilo treba upoštevati 114. člena ZPPSL,

saj odpravnina ni terjatev iz 112. in 113. člena ZPPSL. Predlaga

zavrnitev pritožbe in priglaša stroške odgovora nanjo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah

pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na

bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena ZPP in

Zatrjevana bistvena kršitev določb postopka, ki jo pritožba

uveljavlja, ni podana. V 4. točki 1. odstavka 205. člena ZPP je

določeno, da se postopek prekine, če nastanejo pravne posledice

začetka stečajnega postopka. V primeru uvedbe postopka prisilne

poravnave ne nastanejo pravne posledice začetka stečajnega

postopka. Zato je sodišče prve stopnje ravnalo prav, ker postopka

v tem delovnem sporu ob uvedbi postopka prisilne poravnave ni

Tudi dejansko stanje je popolno ugotovljeno, saj je sodišče prve

stopnje ugotovilo vsa za odločitev relevantna dejstva: da je

tožnik zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi pridobil pravico do

odpravnine, da mu je bila izplačana v skladu s 109. členom Zakona

o delovnih razmerjih (ZDR/02, Ur. l. RS št. 42/2002) in da je

bila dne 4.4.2003 v zvezi s 5. odstavkom 24. člena Kolektivne

pogodbe dejavnosti gostinstva in turizma Slovenije (KP

dejavnosti, Ur. l. RS št. 83/97) sprejeta Razlaga KP o

veljavnosti te določbe (Ur. l. RS št. 33/2003). Druga dejstva za

odločitev v tem delovnem sporu niso relevantna, zato pritožbeno

sodišče ne odgovarja na pritožbene navedbe v zvezi s sprejemom in

potrditvijo prisilne poravnave in v zvezi s pogoji, pod katerimi

Ob popolno ugotovljenem dejanskem stanju je namreč sodišče prve

stopnje napačno uporabilo materialno pravo. Postavilo se je na

stališče, da je tožnik upravičen do odpravnine v višini, določeni

v 5. odstavku 24. člena KP dejavnosti. Štelo je, da zakon določa

minimum pravic, ki jih je možno s kolektivnimi pogodbami ali

pogodbami o zaposlitvi določiti ugodneje. V konkretnem primeru je

ugotovilo, da KP dejavnosti zagotavlja tožniku pravico do višje

odpravnine, kot je določena v 109. členu ZDR/02.

Po 2. odstavku 7. člena ZDR/02 se s pogodbo o zaposlitvi in

kolektivno pogodbo res lahko določijo pravice, ki so za delavca

ugodnejše, kot jih določa zakon. KP dejavnosti je bila sprejeta v

letu 1997 in je v 24. členu - "Kriteriji za določitev presežnih

delavcev" v 5. odstavku dobesedno povzela besedilo 36. f člena

Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/90, Ur. l. RS št. 14/90, 5/91,

71/93) kar pomeni, da tedaj, ko je bila sprejeta, delavcem ni

zagotavljala večjih pravic od zakonskih, ampak popolnoma enake.

Novi ZDR/02 utemeljuje pogodbeno naravo delovnega razmerja in

utrjuje pomen pogodb o zaposlitvi. Prinaša pa tudi spremembe v

zasnovi ureditve prenehanja pogodbe o zaposlitvi, katerega

osrednji institut je odpoved pogodbe o zaposlitvi z vsemi njenimi

posledicami. Ena od teh posledic je tudi pravica do odpravnine,

ki jo ima delavec, če mu delodajalec odpove pogodbo o zaposlitvi

iz poslovnega razloga ali razloga nesposobnosti. ZDR/02 v 109.

členu določa višino odpravnine drugače od do tedaj veljavnega 36.

f člena ZDR/90. Zato ni mogoče šteti, da so s KP dejavnosti, ki

je bila sklenjena na temeljih prejšnjega ZDR/90, sedaj določene

za delavca ugodnejše pravice. Tako stališče je pritožbeno sodišče

že zavzelo (npr. v zadevi opr. št. Pdp 2037/2003) in mu drugačna

sodna praksa - o kateri govori sodišče prve stopnje, a je

Komisija za razlago kolektivne pogodbe, kot že njeno ime samo

pove, ima nalogo, da razlaga pomen posameznih določb KP, ki se v

praksi izkažejo za nejasne. Ni pa mogoče njene razlagalske

funkcije razširjati preko teh meja, na ustvarjanje novih norm.

Komisija ne more prevzeti pristojnosti pogajalskih partnerjev.

Kot izhaja iz 2. odstavka 7. člena ZDR/02 se lahko ugodnejše

pravice določijo s kolektivno pogodbo - to pa sklenejo pogajalski

partnerji. Sporazum pogodbenih strank o pravicah, določenih s

kolektivno pogodbo, je izraz njihove volje, da posamezno pravico

npr. uredijo ugodneje, kot je določeno v zakonu. Take volje ob

sklepanju KP dejavnosti v letu 1997 glede odpravnine ni bilo in

Komisija za razlago KP tedanje volje ne more nadomestiti.

Zato pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnik ni upravičen do

razlike v odpravnini, saj mu jo je tožena stranka izplačala v

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in na

podlagi 4. točke 358. člena ZPP izpodbijano sodbo spremenilo

tako, da je tožbeni zahtevek za spremembo 3. točke sklepa z dne

18.7.2003 in za plačilo razlike v odpravnini stroškovno zavrnilo.

Tožena stranka pritožbenih stroškov ni priglasila. Ker je s

pritožbo uspela, tožnik krije sam svoje stroške odgovora na

ZDR člen 109,  36f.  ZDR člen 109,  36f,  109,  36f.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.