VDS sodba Pdp 1573/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-08-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ker je bilo tožniku očitano neredno prihajanje na delo, kar pomeni

nadaljevano kršitev delovnih obveznosti, 15 dnevni rok za podajo

izredne odpovedi iz 2. odstavka 110. člena ZDR začne teči z dnem

zadnje tožniku očitane zamude in ne od vsake posamične zamude na

Prepoved opravljanja dela po 2. odstavku 111. člena ZDR velja le za

čas od uvedbe postopka izredne odpovedi PZ do vročitve izredne

odpovedi, na pa tudi za čas trajanja sodnega postopka do pravnomočne

odločitve sodišča, seveda če ni prišlo hkrati tudi do podaljšanja

zadržanja učinkovanja prenehanja PZ na podlagi 3. odstavka 85. člena

ZDR, kar pa se v konkretnem primeru ni zgodilo.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov

zahtevek za razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne

26.9.2003 in za ugotovitev, da tožniku na njeni podlagi delovno

razmerje s toženo stranko ni prenehalo in da še traja ter

zahtevek za ponovni poziv nazaj na delo in priznanje vseh pravic

iz delovnega razmerja, vključno s plačo (prvi odstavek izreka).

Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka

Zoper takšno sodbo se tožnik pritožuje iz pritožbenih razlogov zmotne

ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava.

Navaja, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo,

da je tožena stranka tožniku zakonito podala izredno odpoved pogodbe

o zaposlitvi in sicer zaradi tega, ker je tožniku možno očitati, da

je 11.9. in 12.9.2003 neupravičeno izostal z dela in sicer prvič 3

ure in 54 minut in drugič 4 ure in 33 minut. Tožena stranka namreč ni

dokazala, da med strankama ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja

niti do poteka odpovednega roka, tega pa ni ugotavljalo niti sodišče

prve stopnje in tega zakonskega pogoja tudi ni utemeljilo. Tožnik ni

bil s toženo stranko v nikakršnem sporu ali konfliktu, kar bi

onemogočalo nadaljevati z delom do poteka odpovednega roka. Zamujanje

na delo v obeh primerih ne predstavlja nepremostljive ovire, ki bi

zadoščala za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Izpovedbe

direktorja tožene stranke, da se tožnik ne vključuje v delovni

kolektiv, ni mogoče razumeti tako, da je s tem med strankama

onemogočen vsak dialog in sodelovanje. Sodišče prve stopnje se ni

izreklo o dejstvu, da tožniku delovna knjižica, ne ob podani izredni

odpovedi pogodbe o zaposlitvi in ne pozneje, ni bila zaključena in ne

izročena, kakor tudi ne o tem, da tožnik še vedno prejema znesek

35.000,00 SIT in da še vedno ni odjavljen iz obveznih zavarovanj.

Takšno ravnanje tožene stranke je v nasprotju z namenom instituta

izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kar pomeni, da tožena stranka

s konkludentnimi dejanji ohranja delovno razmerje, kljub izjavi, da

ga odpoveduje. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano

sodbo spremeni, tako da ugodi tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da jo

razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo navedla, da pri tožniku ne

gre le za dvakratno zamujanje, temveč za način prihajanja na delo, ki

z negiranjem in trajnim neupoštevanjem obvezne prisotnosti na delu

vnaša nemogoče razmere pri vodenju kolektiva, saj je projektiranje

praviloma timsko delo in samovoljna odsotnost projektanta pomeni

veliko motnjo pri delu ostalih. Redna samovolja posameznika pri

prihodu na delo pomeni onemogočanje ustvarjanja primernih pogojev in

delovne klime. Tožena stranka je ta problem poskušala rešiti z

opominom pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, za tožnika je sprejela

posebna navodila o evidentiranju prihoda na delo in odhoda z dela,

vendar je bilo njeno prizadevanje neuspešno. Takšno ravnanje tožnika,

ki ignorira vsa prizadevanja za vzpostavitev normalnih delovnih

pogojev, je ovira za nadaljevanje delovnega razmerja. Pritožba

neutemeljeno uveljavlja, da tožnik s toženo stranko ni bil v

nikakršnem konfkliktu. Konflikt je bil, kaže pa se tudi v ravnanju

tožnika ob odpovedi. Tožena stranka se sprašuje, ali ni opomin pred

odpovedjo pogodbe o zaposlitvi dovolj razviden pokazatelj konflikta.

V zvezi s pritožbenimi navedbami o nezaključeni delovni knjžici in

izplačevanju zneska 35.000,00 SIT mesečno pa je tožena stranka

pojasnila, da je v skladu z drugim odstavkom 111. čl. Zakona o

delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS št. 42/2002) dolžna tožniku za

čas trajanja postopka izplačevati nadomestilo plače v višini polovice

njegove povprečne plače v zadnjih treh mesecih pred uvedbo postopka.

Postopek še vedno traja, saj sodba sodišča prve stopnje še ni

pravnomočna in izvršljiva, zato tožena stranka tožniku še ni

zaključila delovne knjižice. Tožena stranka tako ravna, ker ji tako

nalagajo določbe ZDR, ne pa zato, ker bi s tožnikom želela ohraniti

delovno razmerje. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče

pritožbo zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

V skladu z drugim odstavkom 350. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP

- Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002, 2/2004) je pritožbeno sodišče

izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v

pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene

kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12.

in 14. tč. drugega odstavka 339. čl. ZPP in na pravilno uporabo

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna

dejstva. Tožnik niti ne izpodbija dejanskih ugotovitev sodišča prve

stopnje glede nepravočasnega prihajanja na delo, nasprotno, te

ugotovitve v pritožbi citira kot pravilne.

Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da ni ugotavljalo,

ali delovnega razmerja res ni mogoče nadaljevati do izteka

odpovednega roka in da tega zakonskega pogoja ni utemeljilo glede na

konkretni primer. Res je sicer, da je sodišče dokaj na kratko

opredelilo dejanske okoliščine, ki kažejo na to, da delovnega

razmerja ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka, vendar so

razlogi sodišča prve stopnje glede tega vprašanja povsem jasni in v

skladu z izvedenimi dokazi. Tako sodišče prve stopnje pravilno

ugotavlja, da gre pri obeh kršitvah pogodbene oz. druge obveznosti iz

delovnega razmerja, glede katerih je tožena stranka še pravočasno

podala odpoved pogodbe o zaposlitvi, za tako velike zamude, da

utemeljujejo postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, še

zlasti ob dejstvu, da je tožena stranka nekaj mesecev poprej tožnika

pisno opozorila zaradi enake kršitve. Res je sicer, da sodišče prve

stopnje ni upoštevalo izpovedbe direktorja tožene stranke, da

nadaljevanje delovnega razmerja ni bilo možno tudi glede na zahteve

investitorjev in odnose s sodelavci, upoštevalo pa je njegovo izpoved

v delu, ki se nanaša na organizacijo delovnega procesa tožene

stranke, ki terja prisotnost na delu ob določenih urah in upoštevanje

predpisanega ravnanja v primeru odsotnosti z dela v delovnem času.

Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je

štelo, da je podan v 2. alinei prvega odstavka 111. čl. ZDR določeni

razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. V skladu s citirano

določbo namreč delodajalec lahko delavcu izredno odpove pogodbo o

zaposlitvi, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši

pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Ugotovljeno

zamujanje na delo prav gotovo pomeni hujšo kršitev obveznosti iz

delovnega razmerja, ki jo je tožnik lahko storil le naklepoma ali pa

iz hude malomarnosti. Na hudo malomarnost kaže že to, da je tožnik

zaslišan kot stranka izpovedal, da ne more povedati, zakaj je zamudil

na delo v dnevih, ko se mu očita nepravočasen prihod na delo in da je

to lahko bilo zaradi slabosti, ali česarkoli.

Za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi pa mora biti ob z

zakonom določenih razlogih izpolnjen tudi pogoj, da ob upoštevanju

vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank delovnega razmerja

ni mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka (prvi odstavek 110.

čl. ZDR). Pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodišča prve

stopnje, da je bil izpolnjen tudi ta pogoj. Ob dejstvu, da je tožnik

kljub prejetemu opozorilu pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in

natančnemu navodilu o delovnem času, nadaljeval z nerednim

prihajanjem na delo in da je 12.9.2003 na delo prišel šele ob 12.33.

uri, dne 17.9.2003 pa ob 9.28. uri, čeprav se je obvezni delovni čas

pričel ob 8. uri, je tožena stranka utemeljeno podala izredno odpoved

pogodbe o zaposlitvi. Ob tako drastičnih kršitvah osnovne delovne

discipline, do katerih je tožnik tako nesamokritičen, da zanje ne

more navesti nobenih konkretnih razlogov, od tožene stranke res

ni mogoče utemeljeno pričakovati, da bo delovno razmerje s tožnikom

nadaljevala do izteka odpovednega roka. Tudi v primeru, če bi šteli,

da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi pravočasno podana le

glede hujših kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, storjenih 12.

in 17.9.2003, bi še vedno bile podane okoliščine, zaradi katerih

delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati, do izteka odpovednega roka.

Vendar pa gre pri kršitvah obveznosti iz delovnega razmerja, ki se

očitajo tožniku za nadaljevalno dejanje, kar pomeni, da je zmotno

stališče sodišča prve stopnje, da je 15-dnevni rok iz drugega

odstavka 110. čl. ZDR začel teči od vsake posamične zamude pri

prihodu na delo. Nenazadnje bi bilo težko opravičiti izredno odpoved,

ki bi bila podana takoj po prvi ponovni zamudi dne 2.9.2003. Navedeno

pomeni, da je 15-dnevni rok od seznanitve z razlogi, ki utemeljujejo

izredno odpoved, v konkretnem primeru pričel teči z dnem zadnje

tožniku očitane zamude, še zlasti glede na to, da so vse kršitve bile

Sicer pa tožena stranka zaradi zmotnega tolmačenja materialnega prava

delovno razmerje s tožnikom nadaljuje celo po izteku odpovednega

roka, ki bi ga tožnik imel, v kolikor bi tožena stranka podala redno

odpoved pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka si namreč očitno povsem

napačno, v svojo škodo, razlaga določbo drugega odstavka 111. čl.

ZDR. Prepoved opravljati delo za čas trajanja postopka izredne

odpovedi se namreč nanaša zgolj na čas od uvedbe postopka do vročitve

odpovedi, ne pa tudi na čas trajanja individualnega delovnega spora,

kot zmotno domneva tožena stranka. Seveda, če ni prišlo hkrati tudi

do podaljšanja zadržanja učinkovanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi na

podlagi 3. odst. 85. čl. ZDR, kar pa se v konkretnem primeru ni

zgodilo. Takšno zmotno tolmačenje materialnega prava seveda ne more

biti razlog za nezakonitost izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o

zaposlitvi, na kar neutemeljeno napeljuje pritožba.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljana razloga

nista podana, prav tako ne razlogi na katere pazi po uradni

dolžnosti, zato je v skladu s 353. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot

neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožena stranka neutemeljeno uveljavlja povrnitev stroškov postopka,

saj v skladu z drugim odstavkom 22. čl. Zakona o delovnih in

socialnih sodiščih (ZDSS - Ur. l. RS št. 19/94) delodajalec v sporih

o prenehanju delovnega razmerja sam krije svoje stroške postopka, ne

ZDR člen 110,  110/2,  111,  111/2,  110,  110/2,  111,  111/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.