VDS sklep Pdp 1797/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-02-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

1. Mentor je upravičen do dodatka za vsako opravljeno in s programom mentorskega dela določeno uro, ne pa le za dve uri tedensko.

2. Ker delodajalec ni sprejel programa mentorstva, ki ima naravo spošnega akta, kar je bil skladno z 71. čl. panožne kolektivne pogodbe dolžan storiti, to ne more iti v škodo delavca (mentorja).

3. Čeprav delavec ni izpolnil obrazca "predlog obračuna mentorskega dodatka", to ni razlog za zavrnitev zahtevka iz tega naslova, saj delavec lahko tudi drugače dokazuje obseg opravljenega mentorskega dela.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sodbe se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljni stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki, da plača tožniku iz naslova dodatka za mentorsko delo

neto 160.470,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 14.6.2002 dalje do plačila, v roku 8 dni in pod izvršbo, višji zahtevek tožnika

(tožnik je s tožbo vtoževal znesek v višini 417.370,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje) je

zavrnilo in sklenilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka.

Zoper ugodilni del sodbe in zoper odločitev o stroških postopka se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožena stranka in

predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti zavrne tožnikov tožbeni

zahtevek, podredno pa, da ga razveljavi in v tem delu vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da tožena stranka ni nalagala mentorjem izvrševanje mentorstva, niti ni bila seznanjena z obsegom mentorskega dela pri posameznem mentorju. Zato je bilo nujno, da uvede obrazce, ki so predstavljali podlago za obračun mentorskega dodatka. Glede na to mentorskega dodatka ni mogoče enačiti z drugimi dodatki, ko je dolžan delodajalec sam evidentirati podlago za plačilo dodatka (nedeljsko delo, nočno delo, dodatki za obremenitve, ...). Obrazec ima lahko lastnost dokaznega pravila o opravljenem mentorskem delu. Tožnik je bil z obveznostjo izpolnjevanja obrazca seznanjen, kar v nasprotju z ugotovitvijo

prvostopenjskega sodišča izkazujejo izvedeni dokazi. Bistveno je, da so bili z odredbo o določitvi obrazca delavci seznanjeni. Sodišče prve stopnje je tudi zmotno ugotovilo dejansko stanje, ko je predloženi obračun tožnika znižalo za 1/8 na račun ocene odsotnosti tožnika z dela. Taka ocena ni dokazno podprta, saj je že sam tožnik izpovedal, da je znašal obseg njegovega mentorstva 80 %, sodišče pa mu je prisodilo 87,5 %. Ker iz sodbe ne izhaja, kako je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik upravičen do nezastaranega dela mentorskega dodatka v višini 183.894,00 SIT

oz. 7/8 tega zneska, je podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP. Ta kršitev je podana tudi zato,

ker sodba nima odločitve o primarnem zahtevku, kar ni upoštevano niti pri stroškovnem delu. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do predloga tožene stranke, da zavrže tako primarni kot podredni tožbeni zahtevek tožnika. Sledilo je tožnikovemu obračunu, čeprav mu je tožena stranka izrecno ugovarjala, pri čemer se tožena stranka tudi v pritožbi sklicuje na navedbe iz 5. tč. svoje pripravljalne vloge. Sodišče prve stopnje je z interpretacijo 71. čl. kolektivne pogodbe napačno uporabilo materialno pravo. S takšno odločitvijo, kot jo je sprejelo sodišče prve stopnje, se ruši enakopravnost delavcev tožene stranke, ki opravljajo mentorstvo.

Tožnik je podal odgovor na pritožbo, v katerem predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno in

potrdi izpodbijani del prvostopenjske sodbe. Obrazec, ki ga je "predpisal direktor" tožene stranke, se lahko obravnava le kot

priporočen obrazec, ki delavcu olajšuje dokazovanje opravljanja mentorskega dela, vendar pa ne more izključevati drugih oblik dokazovanja za opravo mentorskega dela. Edine normativne obveznosti, ki jo je tožena stranka imela v zvezi z izplačevanjem mentorskega dela (sprejem programa mentorskega dela kot splošnega akta zavoda), tožena stranka ni izpolnila. Tožena stranka ni dokazala, da je nadzorne mentorje ustrezno seznanila z obveznostjo izpolnjevanja obrazca. Tožnik je opravičeno pričakoval, da svoje mentorsko delo lahko evidentira bodisi na obrazcu, bodisi kako drugače. Obseg opravljenega mentorskega dela in izračun plačila je tožnik dokazoval z evidenco iz evidenčnega zvezka. Sodišče prve stopnje je znižalo plačilo za 1/8 leta po izkustveni normi, s čimer je ugodilo ugovoru tožene stranke. Če tožena stranka ni verjela tožnikovemu obračunu, bi morala izdelati svoj obračun ali pa vsaj predlagati izvedenca. Ker tega ni storila, je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo izračun, ki ga je predložil tožnik in ga v zvezi s pripombami tožene stranke ustrezno znižalo. Niti 180. čl. ZPP niti 212. čl. ZPP, ki ju tožena stranka navaja kot podlago za zavrženje tožbe, ne predvidevata zavrženja tožbe. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita rušenje enakopravnosti delavcev tožene

stranke. Če se nekateri delavci niso odločili za vložitev tožbe, to še ne pomeni, da so v primerjavi s tožnikom, ki je zahteval

sodno varstvo, v neenakopravnem položaju.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni

dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odst. 350. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/2004) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem prEizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP.

Sodišče prve stopnje se je pri odločitvi o utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka za izplačilo dodatka za mentorsko

delo oprlo na določbo 71. čl. Kolektivne pogodbe za zdravnike in zobozdravnike (v nadaljevanju panožna kolektivna pogodba; Ur. l. RS, št. 14/94 in nadalj.), ki je opredeljevala pravico zdravnika mentorja do dodatka za mentorsko delo in njegovo višino. Z upoštevanjem razlage panožne kolektivne pogodbe (Ur. l. RS, št. 60/2001) je po stališču pritožbenega sodišča prvostopenjsko sodišče pravilno zaključilo, da je mentor upravičen do dodatka za vsako opravljeno in s programom mentorskega dela določeno uro, ne pa le za dve uri tedensko. Za dve uri tedensko se namreč mentorju

zmanjšajo njegove delovne obveznosti, kot to pravilno zaključuje sodišče prve stopnje. Z ozirom na določbo 71. čl. panožne

kolektivne pogodbe je morala tožena stranka sprejeti program mentorstva, ki ima naravo splošnega akta. Tožena stranka tega programa ni sprejela, opustitev te obveznosti tožene stranke pa ne more iti v škodo tožnika. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča je pravilno tudi stališče sodišča prve stopnje, da neizpolnitev obrazca "predlog obračuna mentorskega dodatka" po tožniku sama po sebi še ne pomeni razloga za neizplačilo dodatka za mentorsko delo. Ta obrazec, ki je bil uveden v poslovanje pri toženi stranki z Odredbo o določitvi obrazca "predlog obračuna mentorskega dodatka" (B 1), ki jo je izdal direktor tožene stranke, tudi po stališču pritožbenega sodišča ne predstavlja dokaznega pravila, kot to v pritožbi zatrjuje tožena stranka. S tem obrazcem se lahko dokazuje obstoj opravljanja mentorskega dela, nikjer pa ni določeno, da je to edini dopustni dokaz o tem, v katerem obdobju in v kakšnem obsegu je posamezni mentor svoje mentorsko delo dejansko opravil.

Pritožba tožene stranke pa utemeljeno opozarja, da iz obrazložitve izpodbijane sodbe ni razvidno, kako je sodišče prve

stopnje ugotovilo, da znaša nezastarani del tožnikove terjatve iz naslova mentoskega dela 183.394,00 SIT, zmanjšan za 1/8 pa 160.470,00 SIT. Sodišče prve stopnje se je pri ugotovitvi višine pripadajočega dodatka za mentorsko delo oprlo na obračun, ki ga je v spis vložil tožnik (A 13), pri čemer pa se podatki o opravljenem mentorskem delu v tem obračunu ne ujemajo s podatki o prisotnosti pripravnikov, sekundarijev oz. specializantov, ki se nahajajo v evidenčnem zvezku (A 10). Tako je npr. v evidenčnem zvezku zabeleženo, da je bila A. A. v letu 1997 pri toženi stranki na stažiranju 15.12., tožnik pa je zanjo pri obračunu mentorskega dela za december 1997 upošteval 12 dni stažiranja. Poleg tega je iz izplačilnih list tožnika, ki jih je za del vtoževanega obdobja v spis vložila tožena stranka (B 9), točno razvidna tožnikova prisotnost na delu, kar bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati pri ugotavljanju tožnikove odsotnosti z dela za ta del vtoževanega obdobja. Pritožbeno sodišče tako le primeroma navaja, da je iz plačilne liste tožnika za julij 2000 razvidno, da je bil tožnik v tem mesecu 48 ur na letnem dopustu, mentorski dodatek pa si je obračunal za 31 dni, kar je razvidno iz njegovega obračuna (A 13). Podobna odstopanja je npr. razbrati tudi pri obračunu tožnikovega mentorskega dela za mesec junij 1998 pri P. I. in za december 1999 pri S. A.. Za del vtoževanega obdobja, za katerega je sodišče prve stopnje razpolagalo s podatki o tožnikovi odsotnosti z dela, bi moralo te podatke pri odločanju o utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka tudi upoštevati. Razen tega iz obrazložitve izpodbijane sodbe ni razvidno, če je sodišče prve stopnje pri upoštevanju odsotnosti z dela tožnika (znižanje za 1/8) upoštevalo čas, ko je bil tožnik odsoten z dela zaradi koriščenja letnega dopusta (oz. morebitnega bolniškega staleža) ali pa so v okviru tega znižanja upoštevane tudi nedelje in dela prosti dnevi. Iz tožnikovega obračuna mentorskega dodatka je namreč razvidno, da si je tožnik v določenih mesecih vtoževanega obdobja obračunal mentorski dodatek za vse dni v mesecu, čeprav bi mu mentorski dodatek pripadal le glede na dejansko opravljeno mentorstvo.

Ker izpodbijana sodba razlogov o teh odločilnih dejstvih nima, je bilo potrebno pritožbi ugoditi, izpodbijani del sodbe

razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. odst. 354. čl. ZPP). V ponovljenem postopku bo moralo sodišče ob upoštevanju dokaznih predlogov strank ugotoviti, do kakšnega dodatka za mentorsko delo bi bil tožnik upravičen glede na podatke o njegovi prisotnosti (plačilne liste - B 9) in z ozirom na evidenco navzočnosti pripravnikov, sekundarijev in specializantov (A 10) in nato ponovno odločiti o utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka. Iz obračuna tožnikovega mentorskega dela (A 13) sicer izhaja, da je tožnik vtoževal dodatek za mentorsko delo na dan opravljanja mentorstva v odstotkih od neto redne ure, pri čemer je sodišče prve stopnje pri obračunu vednosti ure mentorskega dela sicer pravilno upoštevalo 30 % neto redne ure, kot to določa 71. čl. panožne kolektivne pogodbe in ne faktorja 0,6, kot ga je upošteval tožnik pri svojem obračunu. Sodišče prve stopnje bo moralo pri odločitvi o utemeljenosti tožbenega zahtevka upoštevati tudi tožnikovo izpoved z dne 2.7.2003, v kateri je pojasnil, da je imel s sekundariji 80 % dela, 20 % pa ostali. Navedeno razmerje bi bilo potrebno po mnenju pritožbenega sodišča upoštevati tudi pri odločitvi o tem, do kolikšnega mentorskega dodatka je tožnik upravičen.

V zvezi s pritožbeno navedbo tožene stranke o tem, da bi moralo sodišče prve stopnje zavreči primarni in podredni tožbeni

zahtevek tožnika, pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožnik v tem individualnem delovnem sporu ni postavil primarnega in podrednega tožbenega zahtevka. Na podlagi sklepa sodišča prve stopnje opr. št. Pd 135/2000 z dne 4.7.2003 je namreč tožnik prvotno postavljeni opisni tožbeni zahtevek oblikoval po višini. To pa kljub napačni navedbi tožnika, da je s tem postavil podredni tožbeni zahtevek, ne pomeni, da je tožnik v tem individualnem delovnem sporu poleg primarnega vtoževal tudi podredni tožbeni zahtevek, kot ju opredeljuje 3. odst. 182. čl. ZPP. Zmotno je tudi stališče tožene stranke, da bi moralo sodišče prve stopnje oba tožbena zahtevka (pravilno tožbo) zavreči, saj niti 180. čl. ZPP niti 212. čl. ZPP, na katere se sklicuje tožena stranka v pritožbi, ne predvidevata zavrženja tožbe. Sodišče zavrže tožbo na podlagi 2. in 3. odst. 18. čl. ZPP, 5. odst. 81. čl. ZPP, 3. odst. 88. čl. ZPP, 4. odst. 108. čl. ZPP, 6. odst. 146. čl. ZPP, 3. odst. 189. čl. ZPP in 1. odst. 274. čl. ZPP. V tem individualnem delovnem sporu niso bili izpolnjeni pogoji za zavrženje tožbe, kot jih opredeljujejo zgoraj citirane določbe ZPP, zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je o tožnikovem tožbenem zahtevku odločilo meritorno.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 4. odst. 165. čl. ZPP, po katerem pridrži sodišče odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo tudi v primeru, kadar delno razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo.

Kolektivna pogodba za zdravnike in zobozdravnike v Republiki Sloveniji člen 71.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.