VDS sodba Pdp 1074/2002
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-04-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

ustavitev disciplinskega postopka - prenehanje delovnega razmerja - neopravičen izostanek z dela za več kot 5 dni - odobritev letnega dopusta

Tožena stranka s tem, ko je s sklepom ustavila disciplinski postopek in nato v isti zadevi izdala sklep o prenehanju delovnega razmerja na podlagi 5. tč. 1. odstavka 100. čl. ZDR, ni dvakrat odločala o isti stvari, saj gre za dva ločena postopka pri čemer lahko delodajalec sam odloči oz. izbere, po katerem bo postopal. Disciplinski postopek ni bil izveden do konca, ampak je bil ustavljen zaradi umika zahteve, torej o sporni kršitvi v disciplinskem postopku ni bilo meritorno in pravnomočno odločeno. Za odločanje o neopravičenih izostankih po 5. tč. 1. odst. 100. čl. ZDR in za izvršitev te odločitve rok ni predpisan, zato je tožena stranka sklep o prenehanju delovnega razmerja na tej pravni podlagi lahko izdala oz. izvršila tudi s časovnim zamikom nekaj mesecev, ki še predstavlja razumen rok za takšno odločitev.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnica sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, da se razveljavita odločbi tožene stranke št. 106-13/99 z dne 29.10.2001 in št. 106-13/99 z dne 11.12.2001, da se ugotovi, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki z dnem 12.12.2001 ni prenehalo in še vedno traja, da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo in ji za obdobje od 13.12.2001 dalje izplačati vse zapadle plače do ponovne reintegracije v delovno razmerje skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki teko od zapadlosti posamezne plače dalje do plačila v roku 8 dni, da ne bo izvršbe in da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Poleg tega je odločilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.  Zoper takšno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov iz 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in 96/2002) pritožuje tožnica. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da njenemu zahtevku v celoti ugodi, stroške postopka pa naloži v plačilo toženi stranki, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V pritožbi navaja, da tožena stranka nima nikjer v svojih aktih opredeljeno odobravanje in koriščenje letnega dopusta, zlasti nima določeno, da v primeru, ko nimaš podpisanega listka ne smeš iti na letni dopust. Tožena stranka ji je dejansko odobrila dopust že s tem, da ji je za ves čas odsotnosti izplačala plačo za redni letni dopust. Nesprejemljivo je postopanje tožene stranke, ko je s sklepom ustavila disciplinski postopek in nato v isti zadevi izdala sklep o prenehanju delovnega razmerja na podlagi 5. tč. 1. odstavka 100. čl. ZDR, saj je dvakrat odločala o eni in isti stvari. Poleg tega bi ji prenehanje delovnega razmerja zaradi petih neopravičenih izostankov lahko izrekla le v istem roku kot je to predvideno za izvršitev pravnomočnih odločb v disciplinskem postopku, to je roku 60 dni od očitane kršitve zakona (4. odst. 67. čl. ZTPDR). Če je tožena stranka zoper njo uvedla disciplinski postopek zaradi neopravičenih izostankov, bi ji ukrep prenehanja delovnega razmerja zaradi poteka časa lahko izrekla le v pravilno izpeljanem disciplinskem postopku.  Pritožba ni utemeljena.  Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov ki so navedeni v pritožbi ter na podlagi 2. odst. 350. čl. ZPP glede bistvenih kršitev določb postoka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, in glede pravilne uporabe materialnega prava. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje in v zvezi s pritožbenimi navedbami še dodaja. Sodišče prve stopnje je po presoji pritožbenega sodišča pravilno ugotovilo, kakšna je bila pri toženi stranki ustaljena praksa glede odobravanja in koriščenja letnega dopusta, to svojo ugotovitev pa je tudi prepričljivo obrazložilo. Pritožbeno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da bi tožnica glede na prakso pri toženi stranki pred nastopom letnega dopusta morala pridobiti pisno potrdilo, da ima odobreno koriščenje letnega dopusta, česar se je tožnica glede na njeno izpoved, ki je povzeta v razlogih izpodbijane sodbe, tudi nedvomno zavedala. Glede na navedeno niso relevantne pritožbene navedbe o tem, da tožena stranka načina odobravanja in koriščenja letnega dopusta ni imela opredeljenega v svojih internih aktih, ampak je bistveno to, da je pri toženi stranki obstajala ustaljena praksa odobravanja letnega dopusta, in da so bili delavci z njo seznanjeni. Tudi v zvezi s pritožbeno navedbo, da je tožena stranka tožnici dejansko dopust odobrila že s tem, da ji je za ves čas odsotnosti izplačala plačo za redni letni dopust, pritožbeno sodišče ugotavlja, da je neutemeljena. Priča M. V. V. je pojasnila, da je sistem obračunavanja plač v v državni upravi tak, da je potrebno podatke, od katerih je odvisna višina plače, oddati že mnogo pred izplačilom plače za posamezni mesec (v konkretnem primeru so morali biti ti podatki oddani do 5.7.), zato tožničina odsotnost na njeno plačo za sporno obdobje ni vplivala. Poleg tega v skladu z določbo 5. tč. 1. odst. 100. čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS št. 14/90 do 42/02) delavcu v primeru, če je bil neopravičeno odsoten z dela zaporedoma 5 delovnih dni in se vrne na delo, delovno razmerje preneha z dnem dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja. V konkretnem primeru je postala izpodbijana odločba dokončna z dnem odločitve o ugovoru dne 11.12.2001 in do takrat je bila dolžna tožena stranka tožnici izplačevati plačo. Neutemeljena je tudi pritožbena navedba, da je tožena stranka s tem, ko je s sklepom ustavila disciplinski postopek in nato v isti zadevi izdala sklep o prenehanju delovnega razmerja na podlagi 5. tč. 1. odstavka 100. čl. ZDR, dvakrat odločala o isti stvari. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da gre za dva ločena postopka pri čemer lahko delodajalec sam odloči oz. izbere, po katerem bo postopal. V konkretnem primeru disciplinski postopek ni bil izveden do konca, ampak je bil ustavljen zaradi umika pobude, kar pomeni, da o sporni kršitvi v disciplinskem postopku ni bilo meritorno in pravnomočno odločeno. Kot je ugotovilo že sodišče prve stopnje za odločanje o neopravičenih izostankih po 5. tč. 1. odst. 100. čl. ZDR in za izvršitev te odločitve tudi ni predpisan rok. Zato je tožena stranka sklep o prenehanju delovnega razmerja na tej pravni podlagi lahko izdala oz. izvršila tudi s časovnim zamikom nekaj mesecev, ki tudi po presoji pritožbenega sodišča še predstavlja razumen rok za takšno odločitev. Pritožbeno sodišče ugotavlja tudi, da je za določitev rokov v primeru prenehanja delovnega razmerja po 5. tč. 1. odst. 100. čl. ZDR ni možna analogija s 4. odst. 67. čl. Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Ur. l. SFRJ, št. 60/89 - Ur.l. RS št. 42/2002), saj so za začetek in vodenje disciplinskega postopka ter za izvršitev disciplinskega ukrepa glede na specialno ureditev oz. značilnosti tega postopka v 67. čl. ZTPDR predpisani posebni zastaralni roki, ki jih ni mogoče uporabljati tudi za odločitve o prenehanju delovnega razmerja na drugih pravnih podlagah. Zaradi vsega navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. čl. ZPP). Poleg tega je odločilo, da tožnica sama krije svoje pritožbene stroške, saj s pritožbo ni uspela (165. čl. v zvezi s 1. odst. 154. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.