VDS sodba Pdp 869/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-08-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dopolnilna sodba - predlog za izdajo dopolnilne sodbe

Če sodišče ne odloči o vseh zahtevkih, o katerih bi moralo

odločiti, ali ne odloči o delu zahtevka, lahko stranka v

roku 15 dni po prejemu sodbe predlaga sodišču, da se sodba

dopolni (325. člen ZPP). Ker tožnica v roku 15 dni od

prejema sodbe ni predlagala sodišču izdaje dopolnilne sodbe,

se šteje, da je v tem delu (o katerem ni bilo odločeno)

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve

Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da tožnici ni

zakonito prenehalo delovno razmerje z dnem vročitve sklepa z dne

31.12.2002, torej na podlagi nedokončnega sklepa, ampak še traja do

dneva pravnomočnosti sodbe v tem individualnem delovnem sporu.

Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnico za čas nezakonitega

prenehanja delovnega razmerja, to je od 1.1.2003 do dneva

pravnomočnosti sodbe prijaviti v socialno zavarovanje in ji za ta čas

vpisati delovno dobo ter ji povrniti stroške postopka v znesku

166.280,40 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7.4.2004 dalje do

plačila, vse v roku 8 dni pod izvršbo. Odločilo je, da tožena stranka

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov.

Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in

zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje oziroma podrejeno,

da izpodbijano sodbo tako spremeni, da zahtevek tožeče stranke

stroškovno v celoti zavrne. Ne strinja se s stališčem sodišča prve

stopnje, da je ravnala nezakonito, ko v sklepu o prenehanju delovnega

razmerja z dne 31.12.2002 ni dala tožnici možnosti vložitve ugovora

zoper izdani sklep in da kljub vloženemu ugovoru o njem ni odločila,

izvršila pa je tudi nedokončni sklep. Meni, da je ravnala v skladu z

51. členom Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL

- Ur. list RS št. 67/93 - 42/2002), zato je bil merodajen predvsem

pravnomočni sklep o potrditvi prisilne poravnave, ki je postal

pravnomočen 14.10.2002. Tožnici je bil sklep o prenehanju

delovnega razmerju vročen po izteku 30-dnevnega roka, ko je bil

pristojni organ za zaposlovanje seznanjen s programom prenehanja

delovnih razmerij. Delovno mesto tožnice je bilo ukinjeno, kar

izhaja iz Programa prenehanja delovnih razmerij v okviru Načrta

finančne reorganizacije. Tožnici je sklep o prenehanju delovnega

razmerja vročila 31.12.2002 na podlagi pravnomočnega sklepa o

potrditvi prisilne poravnave. Zato je bila prepričana, da je

ugovor zoper takšen sklep brezpredmeten in o njem zato ni

odločila. Sicer pa to tudi ni določeno v 6. odstavku 51. člena

ZPPSL. Ugovor tožnice zoper izpodbijani sklep je v vsakem primeru

neutemeljen, saj je tožnici delovno razmerje prenehalo zaradi

ukinitve delovnega mesta. Zato je tudi odločitev v 2. odstavku

izreka neutemeljena. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah

uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni

dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2.

odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. list RS

št. 26/99 - 2/2004) in na pravilno uporabo materialnega prava.

V tem individualnem delovnem sporu je tožnica zahtevala presojo

sklepa o prenehanju delovnega razmerja na podlagi določil 51.

člena ZPPSL. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem

postopku ugotovilo, da je tožena stranka ravnala nezakonito, ko v

sklepu o prenehanju delovnega razmerja z dne 31.12.2002 tožnici

ni dala možnosti vložitve ugovora zoper izdani sklep. Tožnica je

kljub temu zoper sklep vložila ugovor, tožena stranka pa o

ugovoru tožnice ni odločila ter je tako izvršila nedokončni

sklep. Zato je tožnici priznalo delovno razmerje do dneva

pravnomočnosti sodbe v tem individualnem delovnem sporu.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni odločilo

o celotnem zahtevku. Če sodišče ne odloči o vseh zahtevkih, o

katerih bi moralo odločiti, ali ni odločilo o delu zahtevka,

lahko stranka v roku 15 dni po prejemu sodbe predlaga sodišču, da

se sodba dopolni (325. člen ZPP). Ker pa tožnica v roku 15 dni od

prejema sodbe ni predlagala sodišču izdaje dopolnilne sodbe se

šteje, da je v tem delu (o katerem ni bilo odločeno) tožbo

umaknila. Tožnica se zoper sodbo sodišča prve stopnje tudi ni

pritožila, pritožbeno sodišče pa le na pritožbo tožene stranke ni

moglo poseči v odločitev, saj bi takšen poseg predstavljal

odločitev v škodo stranke, ki se je pritožila (359. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje,

da se sklep o prenehanju delovnega razmerja po 1. odstavku 51.

člena ZPPSL lahko izvrši šele po njegovi dokončnosti. V primeru

prenehanja delovnega razmerja zaradi prisilne poravnave je

potrebno poleg ZPPSL upoštevati tudi določbe delovne zakonodaje,

zlasti določbo 106. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.

list RS št. 14/90 - 71/93) o tem, da ugovor delavca zoper sklep o

njegovih pravicah, obveznostih in odgovornostih zadrži izvršitev

sklepa do sprejema dokončne odločitve (razen v izjemoma določenih

primerih, med katerimi pa ni primera prenehanja delovnega

razmerja zaradi prisilne poravnave). Takšno je tudi enotno

stališče sodne prakse. Ker tožena stranka o ugovoru tožnice zoper

prvostopenjski sklep o prenehanju delovnega razmerja ni odločila,

je odločitev sodišča prve stopnje, da dokončno odločbo

delodajalca nadomesti pravnomočna sodba sodišča, pravilna.

Glede na navedeno in v skladu z določbo 353. člena ZPP je

pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano

sodbo sodišča prve stopnje. Tožena stranka sama krije svoje

pritožbene stroške in sicer ne le zato, ker s pritožbo ni uspela,

temveč predvsem zato, ker gre za spor o prenehanju delovnega

razmerja, v takšnem sporu pa delodajalec trpi sam svoje stroške

postopka, ne glede na njegov izid (2. odstavek 22. člena Zakona o

delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS, Ur. list RS št. 19/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.