VDS sklep Pdp 1229/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-08-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

poprava tožbe - sprememba tožbe - označba tožne stranke

Poprave tožbe, v kateri je kot toženec označen nekdo, ki ne more biti stranka v pravdi, ni mogoče obravnavati kot (subjektivno) spremembo tožbe v smislu določbe 1. odst. 192. čl. ZPP (1977), pri kateri bi se prvotni toženec lahko uspešno upiral spremembi tožbe in pri kateri bi novi toženec lahko izjavil, da ne vstopa v pravdo.

Na pritožbo vseh ostalih pritožnikov se sodba sodišča prve stopnje razveljavi v delu, v katerem se nanaša na K. K. in se tožba v tem obsegu zavrže.

Pritožbama toženca V. K., vloženima v lastnem imenu in kot dediča po pokojni J. K., pritožbi toženca T. K. ter pritožbi tožnika v delu, ki se nanaša na tožence V., pok. J. in T. K. se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se razveljavi v delu, ki se nanaša na tožence V., pokojno J. in T. K. in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški tožencev T. in V. K. (kot dediča po pokojni J. K.) so nadaljnji stroški postopka.

K. K. sama krije svoje stroške postopka pred sodiščem prve stopnje in stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje tožencem naložilo, da tožniku solidarno izplačajo odškodnino v znesku 2.200.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje prvostopenjske sodbe do plačila (1. točka izreka), kar je tožnik zahteval več, je zavrnilo (2. točka izreka). Tožniku je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v višini 17.849,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje prvostopenjske sodbe do plačila (3. točka izreka).

Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del izpodbijane sodbe, pri čemer uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da mu je sodišče prve stopnje prisodilo prenizko odškodnino, ki po svoji naravi ne predstavlja pravične denarne satisfakcije. V pritožbi obsežno povzema ugotovljene poškodbe tožnika ter telesne bolečine in nevšečnosti, ki jih je preživel med zdravljenjem, zaradi česar dosojena odškodnina iz tega naslova v višini 700.000,00 SIT ne predstavlja pravične denarne odškodnine. Prav tako tožnikove duševne bolečine zaradi zmanjšanja splošnih življenjskih sposobnosti in povečanih življenjskih naporov zahtevajo spremembo dosojene odškodnine za to obliko negmotne škode od 900.000,00 SIT na vtoževanih 2.000.000,00 SIT. Tudi odškodnina za pretrpljeni strah v višini 250.000,00 SIT je prenizka, prav tako odškodnina za skaženost v višini 350.000,00 SIT, saj bi pravično denarno satisfakcijo predstavljal celotni vtoževani znesek 800.000,00 SIT. Napačna naj bi bila tudi odločitev o stroških postopka, saj je tožniku v celoti uspelo dokazati obstoj pravnega temelja, v celoti pa je plačal tudi stroške postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del prvostopenjske sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi.

K. K. s pritožbo uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz prvega odstavka 353. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP/77 - Ur. l. SFRJ št. 4/77 - 27/99). Navaja, da je sodišče prve stopnje v nasprotju s pravili postopka dopustilo spremembo tožbe oz. označbe tožene stranke. Tožnik je namreč poleg K. K., zoper katero je vložil tožbo, kot tožence navedel še V., J. in T. K., kot fizične osebe, kar pomeni razširitev tožbenega zahtevka, ne pa popravek označbe tožene stranke. Zaradi navedenega bi sodišče prve stopnje imenovanim moralo omogočiti, da se o takšni razširitvi izjavijo. S tem, da je sodišče prve stopnje vlogo tožnika posredovalo pooblaščencu toženca K. K., niso bili izpolnjeni pogoji vročanja novotoženim strankam, saj pooblastilno razmerje z njimi v spisu ni izkazano. Toženec K. K. v takšno razširitev tožbe ni privolil, temveč ji je nasprotoval, razen tega pa je tudi že prej ugovarjal pasivno legitimacijo, saj K. K. ni ne fizična in ne pravna oseba, je le naziv obratovalnice, zaradi česar ne more biti stranka v postopku. Zaradi navedenega bi sodišče prve stopnje tožbo zoper K. K. moralo zavreči, zavreči pa bi moralo tudi tožbo zoper nove tožence V., J. in T. K., ne le zaradi navedenih razlogov, temveč tudi zaradi zastaranja. Sodišče prve stopnje naj bi zmotno uporabilo določbo 18. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Ur. l. RS št. 19/94), saj tožnik ni spremenil označbe tožene stranke (še vedno je ohranjen naziv K. K.), razen tega pa tudi ni šlo za očitno napako, saj je delavec mogel in moral natančno vedeti, pri kom je zaposlen. Razen tega je bil narok za glavno obravnavo zaključen še pred spremembo tožbe. Napačno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da za škodo odgovarjajo vsi trije bivši in sedanji lastniki obratovalnice, saj za škodo vedno odgovarja tisti, ki z nevarno stvarjo obratuje. Tožena stranka je dokazala, da J. in V. K. nista nosilca obrti že od leta 1993, razen tega pa je bila obratovalnica od dneva nezgode že nekajkrat ukinjena in na novo ustanovljena z novim lastnikom. Vsakokratni novi lastnik obratovalnice ni mogel prevzeti nikakršnih obveznosti od prejšnjega lastnika obrti, niti to ni bilo nikjer pisno izkazano. Sodišče prve stopnje naj bi neutemeljeno v celoti sledilo mnenju izvedenca A. P. o tem, da se je stroj, na katerem je prišlo do poškodbe, uporabljal v nasprotju s tovarniškimi navodili. Zmotno naj bi bilo tudi stališče sodišča prve stopnje, da naj bi bilo za toženo stranko obremenilno njeno ravnanje, ko je po nesreči na stroj vgradila dodatno zaščito, ki preprečuje polno zapiranje modela stroja. Tožena stranka je med postopkom uveljavljala oprostitev svoje odgovornosti na podlagi določbe 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR - Ur. l. SFRJ št. 29/78, 39/85 in 57/89), saj je očitno, da je za zatajitev stikal in samodejno zapiranje stroja odgovorna tretja oseba, ki je malomarno ravnala s strojem, lahko da je bil to tudi sam tožnik. Po inšpektorjevem mnenju je namreč samodejno zapiranje stroja možno le pri fizičnem posegu v stroj in ob predpostavki istočasne zatajitve drugega končnega stikala. Toženec tudi nasprotuje višini priznane odškodnine, saj je ta dosojena v nasprotju z določili 200. člena ZOR. Razen tega sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo odškodnine v višini 1.178.900,00 takratnih din, ki jo je tožnik prejel od zavarovalnice iz naslova kolektivnega zavarovanja. Toženec K. K. predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodba je bila prvotno vročena le pooblaščencu K. K., zato jo je med pritožbenim postopkom sodišče prve stopnje naknadno vročalo še ostalim tožencem. Na podlagi teh naknadnih vročitev so se pritožili tudi ostali toženci. Toženka J. K. je med pritožbenim postopkom umrla, zato je bila opravljena tudi vročitev njenemu dediču V. K..

Toženec V. K. v laični pritožbi, vloženi v svojem imenu uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz prvega odstavka 338. člena ZPP in se v celoti sklicuje na pritožbene razloge, ki jih je odvetnik S. K. navedel v pritožbi, ki jo je vložil v imenu toženca K. K.

Tožencu V. K. je bila sodba sodišča prve stopnje vročena tudi kot dediču toženke J. K. V pritožbi, ki jo skupaj s tožencem T. K. vlaga na podlagi te vročitve, prav tako uveljavljata vse tri pritožbene razloge iz 353. člena ZPP/77. V tej pritožbi toženca navajata, da je sodišče prve stopnje v nasprotju s pravili postopka dopustilo spremembo tožbe oziroma označbe toženca, ki jo je tožnik podal najprej z vlogo 27.11.1995 ter nato še na obravnavi 1.4.1998. Ravnanje tožnika nedvomno pomeni spremembo tožbe po členu 190 - 192 ZPP/77, po katerih je obvezna privolitev toženca in tistega, ki naj v pravdo stopi namesto ali poleg prvotnega toženca. Sodišče prve stopnje bi zato V., J. in T. K. moralo omogočiti, da se o takšni razširitvi izjavijo, vendar tega ni storilo. Prvotni toženec K. K. v takšno razširitev ni privolil, temveč je spremembi tožbe izrecno nasprotoval, poleg tega pa je ugovarjal tudi pasivno legitimacijo in zastaranje zahtevka zoper nove tožence. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo določbo 18. člena ZDSS, saj tožnik ni spremenil označbe tožene stranke, niti ni šlo za očitno napako, razen tega pa do spremembe ni prišlo na pripravljalnem naroku oz. naroku za glavno obravnavo, temveč kasneje. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da za poškodbo, ki jo je utrpel tožnik, odgovarjajo kar vsi trije bivši in sedanji lastniki obratovalnice, napačna je tudi ocena sodišča prve stopnje, da je dovoljena označba nosilca obrti v času, ko sodišče sprejema odločitev. Pritožba ponavlja stališča iz pritožbe, ki jo je vložil toženec K. K. tudi v delu, ki se nanaša na višino dosojene odškodnine in glede ugotavljanja dejanskega stanja ter zmotne uporabe določb ZOR. Toženca predlagata, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožba K. K. ni dovoljena, pritožbe tožencev T. K. ter V. K. v lastnem imenu ter V. K. kot dediča po pokojni J. K. so utemeljene, prav tako tudi pritožba tožnika.

V skladu s 365. členom ZPP/77 je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbah, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 354. člena ZPP/77 in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožba K. K. utemeljeno opozarja, da obratovalnica ni ne fizična in ne pravna oseba in zato glede na določbo prvega odstavka 77. člena ZPP/77 ne more biti stranka postopka. Ta namreč določa, da je pravdna stranka lahko vsaka fizična in pravna oseba. Obenem se v skladu z drugim odstavkom istega člena s posebnimi predpisi lahko določi, kdo je poleg fizičnih in pravnih oseb lahko pravdna stranka. Z nobenim posebnim predpisom ni določeno, da bi obratovalnica lahko bila pravdna stranka. Tožnik je prvotno tožbo vložil zoper K. K., Ljubljana, Ulica A. 27, kar niti ni popolni naziv obratovalnice. V skladu s prvim odstavkom 18. člena takrat veljavnega Obrtnega zakona (Ur. l. SRS št. 35/88, 24/89) obratovalnica posluje s polnim imenom samostojnega obrtnika in z navedbo dejavnosti (firma). Iz odločbe Občine Ljubljana ... z dne 25.9.1990 je razvidno, da sta v času, ko se je tožnik poškodoval, obrtno dejavnost opravljala V. in J. K. v skupni obrtni obratovalnici, pri čemer se je celotna firma glasila "K. V. in J. - ..., Ljubljana, Ulica A. 29". Glede na to, da je tožnik med postopkom tožbo popravil tako, da je tožil tudi V., J. in T. K. kot fizične osebe, obenem pa je še naprej tožil tudi K. K., ki ne more biti stranka v tem sporu, je pritožbeno sodišče na podlagi tretjega odstavka 369. člena ZPP/77 pritožbam vseh ostalih pritožnikov v delu, ki se nanaša na K. K., ugodilo, sodbo sodišča prve stopnje v tem delu razveljavilo in tožbo zoper K. K. zavrglo, saj ni več osnove za to, da bi tožniku naložilo, da tožbo popravi v smislu 83. člena ZPP/77, ker je tožnik to že sam storil.

K. Keše ne more biti stranka v postopku, zato tudi ne more vložiti pritožbe, zaradi česar je pritožbeno sodišče v skladu s 367. členom ZPP njeno pritožbo zavrglo kot nedovoljeno.

Toženec V. K. v svojem imenu in kot dedič pokojne J. K. utemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 7. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77, saj jima ni bila vročena vloga, s katero je tožnik kot toženca označil tudi njiju, prav tako nista bila vabljena na naroke za glavno obravnavo. Sodišče prve stopnje je tudi potem, ko je bila tožba popravljena tako, da so bili kot toženci navedeni tudi V., J. in T. K., še naprej na narok za glavno obravnavo vabilo izključno T. K. in pooblaščenca S. K. Navedeno pomeni, da tožencema V. in J. K. z opustitvijo vročitve ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem, zaradi česar je podana navedena absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka, na katero pritožbeno sodišče pazi tudi po uradni dolžnosti.

Toženec T. K. je bil navzoč na naroku za glavno obravnavo 1.4.1998, na katerem je tožnik zaradi izjave pooblaščenca toženca K. K., da ne privoli v spremembo tožbe na nove tožence, najprej izjavil, da se iz zahtevka črta tožence V., J. in T. K., kasneje pa, da vztraja pri nazivu tožencev, kot jih je navedel v pripravljalni vlogi z dne 27.11.1995, v kateri je kot tožence opredelil tudi V., J. in T. K.. Navedeno pomeni, da je T. K. na tem naroku sicer bila dana možnost obravnavanja, prav tako tudi še na naroku, ki je bil razpisan za 8.5.1998. Vendar pa ta narok ni bil opravljen in toženec T. K. na naslednje naroke za glavno obravnavo ni bil vabljen in na njih tudi ni sodeloval, na teh narokih pa so se izvajali dokazi, ki so za odločitev v tem sporu bistveni. Navedeno pomeni, da je z opustitvijo vročitve vabil, pa tudi pripravljalne vloge z dne 27.11.1995, tudi tožencu T. K. bila kršena pravica sodelovati v postopku, zaradi česar je tudi glede njega podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 7. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi prvega odstavka 369. člena ZPP/77 ugodilo pritožbam tožencev V. K., T. K. in V. K., kot dediča po pokojni J. K. ter pritožbi tožnika ter izpodbijano sodbo v delu, ki se nanaša na navedene tožence razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V novem postopku bo sodišče prve stopnje odpravilo ugotovljeno bistveno kršitev določb pravdnega postopka tako, da bo tožencema V. in T. K. vročilo vse vloge tožnika iz časa, ko je ta tožbo popravil tako, da je kot tožence označil tudi V., pokojno J. in T. K. ter da bo na novo izvedlo vse v prejšnjem postopku izvedene dokaze, pri katerih toženci niso sodelovali.

Ne glede na to, da je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo, v delu, ki se nanaša na tožence V., pokojno J. in T. K. razveljavilo zaradi absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, pa se pritožbeno sodišče v nadaljevanju opredeljuje tudi do nekaterih pritožbenih navedb, ki se tičejo uporabe materialnega prava in dopustnosti poprave tožbe, ki so lahko odločilne za nadaljnji potek postopka.

Toženec T. K., ki se je sicer od prvega naroka za glavno obravnavo udeleževal postopka, v času škodnega dogodka ni bil obrtnik, pri katerem bi bil zaposlen tožnik in zato ne more biti odgovoren za škodo, ki jo je tožnik utrpel ne na podlagi objektivne odgovornosti in ne na podlagi krivdne odgovornosti. V skladu s prvim odstavkom 174. člena ZOR za škodo od nevarne stvari odgovarja njen imetnik, za škodo od nevarne dejavnosti pa tisti, ki se z njo ukvarja. Toženec T. K. v času nastanka škode očitno ni bil imetnik stroja, na katerem se je tožnik poškodoval in se tudi ni ukvarjal z dejavnostjo, pri kateri je prišlo do poškodbe. Kasnejše lastništvo stroja oziroma kasnejše opravljanje obrti pa ne pomeni, da je s tem nanj prešla tudi odgovornost za škodo, ki je tožniku nastala, ko je bil zaposlen pri V. in pokojni J. K.. Iz spisa tudi ne izhaja, da bi bila podana krivdna odgovornost toženca T. K. zaradi opustitev ukrepov za varno delo, saj je takšne ukrepe bil dolžan sprejeti takratni delodajalec, to pa bi spet lahko bila le toženca V. in J. K.. Navedeno pomeni, da bo tožbeni zahtevek zoper toženca T. K. potrebno zavrniti že iz tega razloga.

Tožnik je tožbo prvotno vložil zoper ime obratovalnice, ki ne more biti stranka v postopku, zato bi sodišče prve stopnje moralo ravnati v skladu z 281. členom ZPP/77. Ta določa, da predsednik izda potrebne ukrepe, ki jih določata 83. in 109. člen ZPP/77, da se odpravijo ugotovljene pomanjkljivosti, ki se tičejo sposobnosti tožnika ali toženca biti pravdna stranka. Sodišče prve stopnje sicer ni ravnalo tako, pač pa je tožnik sam popravil tožbo potem, ko je pooblaščenec prvotnega toženca K. K. ugovarjal pasivno legitimacijo. 83 člen ZPP/77 ne določa roka, v katerem mora sodišče izdati sklep, s katerim odredi odpravo pomanjkljivosti glede sposobnosti biti pravdna stranka, zato ni mogoče šteti, da je tožnik prekludiran, ker tožbe ni popravil na prvem naroku za glavno obravnavo. V konkretnem primeru namreč ne pridejo v poštev določbe 18. člena ZDSS. Ta namreč določa, da delavec, ki zaradi očitne pomote v tožbi napačno označi toženo stranko, to označbo lahko spremeni najkasneje do konca pripravljalnega naroka oz. če ni bilo pripravljalnega naroka, do sprejema dokaznega sklepa na prvem naroku za glavno obravnavo. Tožnik ni le napačno označil tožene stranke, temveč je kot toženo stranko označil nekoga, ki sploh ne more biti stranka v postopku, zato je konkretni primer potrebno obravnavati kot

popravo tožbe na podlagi 83. člena ZPP/77 in ne kot popravo označbe tožene stranke na podlagi 18. člena ZDSS. Poprava tožbe pa v skladu s citiranimi določbami ZPP ni dopustna le na prvem naroku za glavno obravnavo, temveč v kolikor pač pride do tega, da napaka ni odpravljena še pred razpisom naroka za glavno obravnavo, tudi kasneje.

Poprave tožbe, v kateri je kot toženec označen nekdo, ki ne more biti stranka v pravdi, tudi ni mogoče obravnavati kot spremembo tožbe v smislu določbe prvega odstavka 192. člena ZPP/77, pri kateri bi se prvotni toženec lahko uspešno upiral spremembi tožbe in pri kateri bi novi toženec lahko izjavil, da ne vstopa v pravdo. Okoliščina, da je tožnik iz previdnosti, kot toženca tudi po popravi tožbe še naprej opredeljeval tudi K. K., ne pomeni, da gre za spremembo tožbe v smislu določbe prvega odstavka 191. člena ZPP/77. Navedeno pomeni, da bo sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek zoper tožence V., pokojno J. in T. K. moralo obravnavati po vsebini.

Pritožbeno sodišče ni moglo priznati stroškov postopka, ki jih je priglasil pooblaščenec prvotno tožene K. K., saj gre za stroške nekoga, ki ne more biti stranka v postopku.

V skladu s tretjim odstavkom 166. člena ZPP/77 je pritožbeno sodišče odločitev o pritožbenih stroških tožencev T. in V. K., kot dediča pokojne toženke J. K. pridržalo, za končno odločbo.

Določbe ZPP/77 je pritožbeno sodišče uporabilo na podlagi 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS št. 26/99). Na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I in 45/94) je pritožbeno sodišče določbe ZPP/77 in ZOR smiselno uporabilo kot predpis

ZPP(1977) člen 83, 192, 191. ZDSS člen 18.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.