VDS sodba Pdp 1419/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-04-08

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Javni zavod je povsem samostojen pravni subjekt, ki nastopa v pravnem prometu v svojem imenu in za svoj račun ter za svoje obveznosti odgovarja z vsemi sredstvi, s katerimi razpolaga. Zato je potrebno ugotoviti, da zgolj dejstvo, da je zavod ustanovila tožena stranka - Republika Slovenija in da se omenjeni pravni subjekt delno financira iz proračuna Republike Slovenije, ne more biti pravna podlaga za zaključek, da delavec lahko zahteva izplačilo premalo izplačanih plač od Republike Slovenije.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke M. H., ki se glasi, da je tožena stranka Republika Slovenija dolžna zagotoviti premoženje tožnici v višini vrednosti 52.374,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 25.6.1999 dalje do plačila, vse na transakcijski račun pooblaščenca odvetnika J.K., v roku 8 dni pod izvršbo. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno obravnavanje in sojenje. Navaja, da je sodišče zahtevek tožnice v celoti zavrnilo z obrazložitvijo, da tožnica v odnosu do tožene stranke ni bila v nikakršnem medsebojnem razmerju, na podlagi katerega bi tožena stranka dolgovala tožnici plačilo premalo izplačanih plač. S tako odločitvijo se tožnica ne strinja, saj je mnenja, da je ugovor tožene stranke glede pasivne legitimacije neutemeljen. Sodišče v obrazložitvi sodbe sicer ugotavlja, da je S. Maribor samostojen pravni objekt, pri čemer pa ne omenja njene pravno organizacijske in statusne oblike, kar pa bi prav gotovo moralo, če bi se hotelo prepričati o njeni subjektiviteti tako v času od 1.1.1992 do 31.10.1992, iz katerega obdobja izvirajo tožničini zahtevki. Kot izhaja iz registra Okrožnega sodišča v Mariboru, pa je S. Maribor vpisana kot javni zavod, ustanovljen od 24.8.1993 naprej in v takšni obliki obstaja še danes. Pred preoblikovanjem v javni zavod pa je bila S. Maribor vpisana kot pravni subjekt katerega ustanovitelj je od vsega začetka Republika Slovenija, torej tožena stranka, ki kot takšna odgovarja za njene obveznosti. Zaradi tega je mnenja, da je njena pritožba utemeljena. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče je ob preizkusu izpodbijane sodbe v mejah pritožbenih razlogov ugotovilo, da je sodišče prve stopnje glede na ugotovljeno dejansko stanje odločilo ob pravilni uporabi materialnega prava. Sodišče v postopku tudi ni bistveno kršilo takih določb postopka, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti (2. odst. 339. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP, Ur.l. RS št. 26/99 in 96/2002). Pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da pritožbene navedbe tožeče stranke niso bistvene, saj se ne nanašajo na pravno odločilna dejstva, zato ne morejo vplivati na drugačno pravno presojo odločitve sodišča. Pritožbeno sodišče se zato v celoti strinja s pravnimi zaključki sodišča prve stopnje in ustrezno razlago odločitve, ki je ne ponavlja, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa dodaja: Pritožbena zatrjevanja, da tožena stranka odgovarja za njene obveznosti, ki izhajajo iz izdanega lastniškega certifikata tožnici, so neutemeljene. Kot izhaja iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, med strankama ni sporno, da je bila tožnica zaposlena v S. Maribor in da je obvestilo o izdaji lastniškega certifikata, ki je podlaga za uveljavljanje tožbenega zahtevka do tožene stranke, izdal direktor bolnišnice. To pa pomeni, da tožnica nikoli ni bila v delovnem razmerju pri toženi stranki, temveč v S. Maribor, ki je javni zavod in kot tak po določbi 4. člena Zakona o zavodih (Ur.l. RS št. 12/91) pravna oseba in v tem svojstvu je bil omenjeni zavod tudi registriran pri pristojnem sodišču. Ker pa gre pri omenjeni bolnišnici za povsem samostojen pravni subjekt, ki nastopa v pravnem prometu v svojem imenu in za svoj račun ter za svoje obveznosti odgovarja z vsemi sredstvi, s katerimi razpolaga, je potrebno ugotoviti, da zgolj dejstvo, da je S. Maribor ustanovila tožena stranka, in da se omenjeni pravni subjekt delno financira iz proračuna Republike Slovenije, ne more biti pravna podlaga za zaključek, da samo zaradi te okoliščine tožnica lahko zahteva izplačilo premalo izplačanih plač od Republike Slovenije, kot to pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje. Upoštevaje navedeno je potrebno zaključiti, da v konkretni sporni zadevi tožena stranka ni pasivno legitimirana in je v posledici tega sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je zahtevek tožnice napram toženi stranki zavrnilo. Zaradi vsega navedenega in ker pritožbeni razlogi niso podani, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da krije sama svoje stroške pritožbenega postopka (1. odst. 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.