VDS sodba Pdp 1803/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-06-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Podana odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca ni

neveljavna, če ni dokazano, da je bila dana pod vplivom

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Delovno in socialno sodišče v Ljubljani je z izpodbijano

sodbo zavrnilo tožbeni zahtevke tožeče stranke, da ji je

delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo na nezakonit

način tako, da je tožeča stranka še vedno v delovnem

razmerju pri toženi stranki z vsemi pravicami, ki izhajajo

iz delovnega razmerja; da je tožena stranka dolžna tožečo

stranko pozvati nazaj na delo, ji za čas nezakonitega

prenehanja delovnega razmerja vpisati delovno dobo v delovno

knjižico in jo za isti čas prijaviti v zdravstveno,

invalidsko in pokojninsko zavarovanje, vse v 8-ih dneh pod

izvršbo; da je tožena stranka dolžna tožeči stranki za čas

nezakonitega prenehanja delovnega razmerja izplačati plače v

višini, kot dogovorjeno s pogodbo o zaposlitvi št. 3825 z dne

12.6.2003, ji od posameznih mesečnih zneskov neto plač izplačati

zakonske zamudne obresti od zapadlosti posameznega mesečnega

zneska plače 18. v mesecu za pretekli mesec do plačila, od

pripadajočih mesečnih zneskov bruto plač pa je dolžna tožena

stranka plačati vse prispevke in davke, ki se plačujejo od bruto

plače, vse v 8-ih dneh pod izvršbo (točka I izreka sodbe). Obenem

pa je sklenilo, da tožena stranka sama krije svoje stroške

Zoper to sodbo se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih

razlogov po 338. členu ZPP, predvsem pa zaradi zmotne in

nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter napačne uporabe

materialnega pravnega prava, s predlogom, da pritožbeno sodišče

ugodi njeni pritožbi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da

tožbenemu zahtekvu ugodi, podrejeno pa, da jo razveljavi in

zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje menilo, da je pri

odpovedi pogodbe o zaposlitvi bila podana njena prava volja, saj

je izpovedala, da se ni ničesar bala in pravzaprav ne ve, zakaj

je odpoved napisala, in niso sporni pogoji po 5. odstavku 81.

člena ZDR. Pri tem vztraja, da odpoved pogodbe o zaposlitvi ni

izražala njene prave volje, kar tudi izhaja iz izvedenih dokazov.

Tožena stranka oziroma njene odgovorne osebe so jo 45 minut

zadrževale v pisarni, dokler ni napisala odpovedi pogodbe o

zaposlitvi po nareku njenih delavcev. Poleg tega ni prava vešča

stranka in se tudi ni mogla zavedati vseh posledic svojega

ravnanja, saj jo delavci tožene stranke niso opozorili na

posledice, in sicer da ne bo pridobila pravice pri pristojnem

zavodu za zaposlovanje iz naslova zavarovanja za primer

brezposelnosti. Iz navedb tožene stranke pa izhaja, da je bil

povod za dogodke domnevno kršenje pogodbe o zaposlitvi ter se

lahko šteje, da jo je tožena stranka s svojem ravnanjem

Poleg tega meni, da bi bilo v spornem primeru potrebno skleniti

sporazum v smislu 79. člena ZDR/02, da bi se odpoved lahko štela

za veljavno, saj ji je tožena stranka zaključila delovno razmerje

pred iztekom dvomesečnega odpovednega roka.

Tožena stranka v svojem odgovoru na pritožbo soglaša s sodbo

sodišča prve stopnje in predlaga zavrnitev njene pritožbe.

V odgovoru na pritožbo navaja, da tožeča stranka ne izpostavlja

nobene okoliščine, ki jo ne bi pravilno in popolno ugotovilo že

sodišče prve stopnje, in iz katere bi izhajalo, da je bila podana

sila, grožnja ali zmota, kar bi lahko pri njej povzročilo napako

volje. Tožeča stranka v izpovedbi na glavni obravnavi ni

pojasnila, da bi jo kdo prisilil k podpisu odpovedi z nedopustno

grožnjo ali silo. Ravno nasprotno, pojasnila je, da je bila

prepričana, da ni nič storila narobe, in ni imela razloga za

Sodišče druge stopnje je ob preizkusu izpodbijane sodbe sodišča

prve stopnje v mejah razlogov, iz katerih se sme sodba

izpodbijati, ugotovilo, da pritožbeni razlogi niso podani.

Sodišče prve stopnje je popolno ugotovilo dejansko stanje,

ugotovilo vsa odločilna dejstva in nanje tudi pravilno uporabilo

materialno pravo. Ob preizkusu te sodbe pritožbeno sodišče ni

ugotovilo bistvenih kršitev določb postopka po 2. odstavka 350.

člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99 -

2/2004), na katere mora paziti po uradni dolžnosti. Pritožbeno

sodišče soglaša z vsemi dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča

prve stopnje, zato se v izogib ponavljanju tudi na njih v celoti

V zvezi s pritožbenimi navedbami tožeče stranke zaključuje

pritožbeno sodišče, da je sodišče prve stopnje pravno utemeljeno

ter prepričljivo zavrnilo njen zahtevek in s takimi dejanskimi,

kot tudi s pravnimi zaključki tega sodišča, soglaša. Tožeča

stranka pa v pritožbi ni podala nobenega dokaza iz nekrivdnih

razlogov po 1. odstavku 337. člena ZPP, ki bi zbudil dvom v

dokazno oceno sodišča prve stopnje oziroma, ki bi lahko vplival

na drugačno ugotovitev dejanskega stanja, kot jo je že pravilno

ugotovilo sodišče prve stopnje. Bistvenega in odločilnega pomena

za zakonito izdajo te sodne odločbe je pravilna ugotovitev

sodišča prve stopnje, da iz izpovedbe tožeče stranke ne izhaja,

da bi jo tožena stranka prisilila k podpisu odpovedi pogodbe o

zaposlitvi z nedopustno grožnjo, niti ne, da bi ravnanje tožene

stranke pri tožeči stranki povzročilo strah. Tožeča stranka je

izpovedala le, da se na sestanku dne 4.3.2003 ni pravzaprav

ničesar bala in da pravzaprav ne ve, zakaj je odpoved napisala.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da odpoved, ki jo je

dne 4.3.2004 podala tožeča stranka, izraža njeno takratno voljo,

in je veljavna. Tudi če bi tožena stranka "grozila" (z izredno

odpovedbo pogodbe o zaposlitvi iz krivdnega razloga), taka

grožnja ni nedopustna, saj je zakonita. Nadalje je sodišče prve

stopnje tudi pravilno ugotovilo, da jo tožena stranka s tem, ko

ji naj ne bi pojasnila, kakšne so posledice njene odpovedi

pogodbe o zaposlitvi, ni spravila v zmoto. Namreč tožeča stranka,

zaslišana kot stranka, se na zmoto sploh ni sklicevala.

Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je njena odpoved

pogodbe o zaposlitvi veljavna in ni neveljavna po določbi 5.

odstavka 81. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/2002 - Ur. l.

RS, št. 42/2002), zato je njen tožbeni zahtevek v celoti

zavrnilo, ker ji je delovno razmerje prenehalo na zakonit način

in sicer na podlagi njene odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ob tem

pa je zavzelo pravno stališče, da mora biti prisila oziroma

grožnja nedopustna in pri drugi stranki povzročiti utemeljen

strah, tako da ta stori nekaj, kar ne izraža njene prave volje.

Strah pa se šteje za utemeljenega, če se iz okoliščin vidi, da ji

je grozila nevarnost življenju ali pa telesni ali drugi dobrini

te stranke, ali komu drugemu (določbe od 45. do 49. člena

Obligacijskega zakonika - OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001, z dne

25.10.2001), s čimer soglaša pritožbeno sodišče.

Glede na take pravilne dejanske in pravne razloge sodišča prve

stopnje zaključuje pritožbeno sodišče, da niso njene pritožbene

navedbe utemeljene, saj je pritožbeno sodišče preizkusilo dokazno

oceno sodišča prve stopnje in ugotovilo, da je objektivna,

pravilna in v njo ni dvomilo (8. člen ZPP). Tožeča stranka, kot

prava nevešča stranka, bi morala zaprositi preložitev podpisa

odpovedi pogodbe o zaposlitvi, poleg tega pa ne izhaja iz

izvedenega dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje, da bi

jo kdo prisilil v podpis te pogodbe; kaj takega tudi ne izhaja iz

njene odpovedi, zaslišane kot stranke. Tožeča stranka nima prav,

da bi bilo treba skleniti sporazum v smislu 79. člena ZDR in da

bi šele takrat veljala odpoved za veljavno, saj tudi v takem

primeru nima nobenih pravic pri zavodu za zaposlovanje, kot tudi

ne v konkretnem primeru. Iz določbe 79. člena ZDR/02 izhaja le,

da pogodbo o zaposlitvi lahko stranki kadarkoli razveljavita s

pisnim sporazumom, ki mora vsebovati določbo o posledicah, ki

nastanejo delavcu zaradi sporazumne razveljavitve pri

uveljavljanju pravic iz naslova zavarovanja za primer

brezposelnosti. Tak sporazum mora biti sklenjen v pisni obliki,

sicer je neveljaven. Zato zaključuje pritožbeno sodišče, da je

izpodbijana sodba materialnopravno pravilna in zakonita.

Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo tožeče

stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, kot to izhaja iz

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.