VDS sodba Pdp 844/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-01-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Tožnica je imela pri toženi stranki sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas s polovičnim delovnim časom (4 ure dnevno - t.i. part time zaposlitev). Na podlagi aneksa k pogodbi o zaposlitvi z dne 30.9.1999 je bilo opredeljeno delovno razmerje krajše od polnega in sicer 25 ur na teden. Pogodbo o zaposlitvi s krajšim delovnim časom se lahko sklene, če sta zanjo zainteresirana tako delavec kot delodajalec. Glede na vsebino pogodbe o zaposlitvi s krajšim delovnim časom tožnica ne more uveljavljati v sodnem sporu več pravic, kot jih ima določenih v pogodbi.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pritožnica sama nosi stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek tožnice, da se odpravi sklep tožene stranke z dne 22.11.2000 in z dne 18.10.2000 ter ugotovi, da je tožeča stranka v delovnem razmerju pri toženi stranki za polni delovni čas od 1.9.2000 dalje in da ji od tega dne dalje pripadajo tudi vse pravice iz delovnega razmerja, ki veljajo za polni delovni čas. Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 49.359,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodne odločbe dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov, zlasti pa iz razlogov napačne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter s tem napačne uporabe materialnega in formalnega prava ter predlaga pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pod vodstvom novega ravnatelja in vodje vrtca so bile vse obljube pozabljene, normativi so se pričeli skrivati, kot zadnji prišlek k hiši pa je bila tožnica obsojena na delovni čas, kot si ga je ravnatelj izmislil, ne da bi se upoštevati predpisani normativi za vrtce in varstvo njenih pravic kot delojemalke.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov in pri navedenem preizkusu ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobene absolutne bistvene kršitve pravil postopka, na katere mora po 2. odst. 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur.l. RS št. 26/99 in 96/2002) paziti po uradni dolžnosti, prav tako pa je na podlagi popolno ugotovljenega dejanskega stanja tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna tako v dejanskem kot pravnem pogledu, zato pritožbeno sodišče z razlogi sodišča prve stopnje povsem soglaša, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa še dodaja:

Tožnica je imela pri toženi stranki sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas s polovičnim delovnim časom za delovno mesto varuhinje, torej je opravljala delo s polovičnim delovnim časom - 4 ure dnevno od 3.1.1996 dalje (t.i. part time zaposlitev). Na podlagi aneksa k pogodbi o zaposlitvi z dne 30.9.1999 je bilo opredeljeno delovno razmerje krajše od polnega in sicer 25 ur na teden. Z izpodbijanim sklepom z dne 18.10.2000 je ravnatelj vzpostavil enako dejansko stanje kot je bilo dogovorjeno s sklenjenim aneksom k pogodbi o zaposlitvi, kar pomeni, da pridobljene pravice tožnice niso bile z ničemer kršene. Pogodbo o zaposlitvi s krajšim delovnim časom se lahko sklene, če sta zanjo zainteresirana tako delavec kot delodajalec. To možnost je predvidevala že doslej veljavna delovnopravna zakonodaja. Nova zakonska ureditev pa določa možnost zaposlitve s krajšim delovnim časom brez omejitve, tudi brez spodnje meje delovnega časa (64. do 66. člen Zakona o delovnih razmerjih - ZDR, Ur.l. RS št. 42/2002). Glede na vsebino pogodbe o zaposlitvi s krajšim delovnim časom delavec ne more uspešno uveljavljati v sodnem sporu več pravic, kot jih ima določenih v pogodbi. Zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da delavec nima pravice, da bi glede na razmere določenega delovnega procesa predlagal bodisi zaposlitev večjega števila delavcev oziroma, da se že zaposlenim delavcem spreminja obseg delovnega časa. Tudi po oceni sodišča druge stopnje vse te zadeve spadajo v odločanje organov, ki vodijo delovni proces in sodišče nima te pristojnosti, da bi presojalo utemeljenost poslovnih odločitev delodajalca. Delavec lahko uveljavlja le varstvo svojih pravic in to samo tistih pravic takrat, kadar delodajalec s svojimi odločitvami na nezakonit način poseže v njegove priznane pravice in obveznosti ali pravice, ki so neposredno iztožljive na podlagi zakonitih predpisov oziroma kolektivnih pogodb.

Tožnica v pritožbi navaja, da ji je bilo obljubljeno s strani tožene stranke, da bo dobila zaposlitev za polni delovni čas, vendar pa so bile te obljube pod vodstvom novega ravnatelja pozabljene, normativi pa so se pričeli skrivati, kot zadnji prišlek k hiši pa je bila tožnica obsojena na delovni čas, kot si je ravnatelj izmislil, ne da bi se upoštevati predpisani normativi za vrtce in varstvo njenih pravic kot delavke. Te pritožbene navedbe so pravno neupoštevne. Tudi, če je bila tožnici obljubljena polna zaposlitev, ko se bo delavka vrtca upokojila, pa pritožbeno sodišče le meni, da obljuba, ki jo poda pooblaščeni delavec delodajalca, ne more imeti enakih pravnih učinkov v delovnem kot v civilnem pravu. Obljuba je enostranska izjava volje, ki sicer zavezuje izjavitelja, da izpolni obljubo. Gre za enostransko obveznost, za katero pa je značilno, da ustvari obveznost v breme osebe, ki izjavi voljo, da se zaveže. Za tak posel je značilno torej to, da zaveza obstoji že prej, preden jo druga stranka sprejme. Prvenstveno ne more vezati delodajalca, saj mora ta pri zaposlitvi delavcev spoštovati zlasti zakonske določbe o objavi prostih delovnih mest, kot tudi druge zakonske določbe, o sklepanju pogodbe o zaposlitvi. Delodajalec, ki zaposluje nove delavce, mora prosta delovna mesta javno objaviti. Ob upoštevanju zakonskih prepovedi ima delodajalec sicer pravico do proste odločitve, s katerim kandidatom, ki izpolnjuje pogoje za opravljanje dela bo sklenil pogodbo o zaposlitvi, vendar kot določa 22. člen ZDR je delodajalčeva pogodbena svoboda omejena. Zato torej ne morejo veljati pravila civilnega prava o ponudbi in obljubi sklenitve pogodbe o zaposlitvi, ki jo poda v imenu delodajalca njegov pooblaščeni delavec.

Pritožba povsem nepravilno navaja, da gre pri pogodbi o zaposlitvi za pogodbo civilnega prava, za katero v odsotnosti konkretnih delovnih pravil veljajo splošna pravila obligacijskega prava, zato tudi v delovnem razmerju obljuba, katere izpolnitev ni nemogoča, veže. Obligacijsko pravilo o obljubi je potrebno na področju delovnega prava uporabljati smiselno in ga razlagati ob upoštevanju specifičnih značilnosti delovnega razmerja, ki pogodbo o zaposlitvi odmika od navadne civilno-pravne pogodbe. Novi Zakon o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 42/2002) sicer določa v 11. členu, da se glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, vendar le, če ni s tem ali z drugim zakonom drugače določeno. To pa pomeni, da je potrebno prvenstveno uporabiti kogentne določbe delovnopravne zakonodaje, civilne institute pa le smiselno uporabiti. Ob upoštevanju podrejenega in odvisnega položaja delavca do delodajalca in dejstva, da delavec opravlja delovno razmerje po navodilih in nadzoru delodajalca tako ni mogoče na področje delovnega prava enostavno prenašati vseh pravil civilno-pravnega razmerja. Takšno stališče bi nasprotovalo osnovnemu namenu delovnega prava in pravni naravi zavezujočih (kogentnih norm). Učinkovanje zavezujočih delovno-pravnih norm, ki določajo minimum pravic delavca na drugi strani pa obveznosti delodajalca, namreč ne more biti odvisno od volje posameznih pogodbenih strank. Zato obljube delodajalcev v delovnem pravu ni mogoče razlagati v smislu določb Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR - Ur.l. SFRJ št. 29/78 - 57/89, ki se uporablja kot predpis Republike Slovenije).

Ker je sodišče prve stopnje ob popolno ugotovljenem dejanskem stanju pravilno uporabilo materialno pravo, prav tako pa ni zagrešilo nobene kršitve pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je sodišče druge stopnje pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožnica v pritožbenem postopku ni bila uspešna, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da nosi sama svoje stroške postopka. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. odst. 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.