VDS sodba in sklep Pdp 1656/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2005-08-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

delovno razmerje - odpoved pogodbe - rok za vložitev tožbe - zavrženje tožbe

30-dnevni prekluzivni rok za vložitev tožbe za ugotovitev

nezakonitosti podane redne odpovedi PZ iz poslovnega razloga (3.

odst.204. člena ZDR) začne teči z dnem vročitve odpovedi delavcu

in ni mogoče šteti, da je delavec za kršitev zvedel kasneje.

Čeprav je delodajalec v odpovedi PZ navedel popolnoma napačno

opozorilo na pravno varstvo, je navedeni rok iz 3. odstavka 204.

člena ZDR začel teči z vročitvijo odpovedi in ne z vročitvijo

obvestila zavoda za zaposlovanje RS o tem, da tožnici ne pripada

denarno nadomestilo, ker ji PZ ni prenehala zakonito.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba in sklep

Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo in sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo v delu, ki se nanaša na razveljavitev odpovedi pogodbe o delovnem razmerju (pravilno: o zaposlitvi) opr. št. 01/02-MJ z dne 10.6.2003 in na ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo, da ji še vedno traja ter da v celoti v veljavi ostaja pogodba o zaposlitvi, sklenjena med tožnico in toženo stranko dne 1.4.2003 (tč. I izreka). Zavrnilo je zahtevek, da se toženi stranki naloži, da tožnico pozove nazaj na delo na delovno mesto tajnice ter da se ji od 15.8.2003 dalje prizna in vpiše neprekinjeno delovno dobo (tč. II/1 izreka). Zavrnilo je tudi tožničin zahtevek za plačilo plače v neto znesku 80.000,00 SIT mesečno za čas od 15.8.2003 do 28.2.2004 z zakonitimi zamudnimi obrestmi od posameznih v izreku navedenih zneskov in sicer od vsakega 15. dne v mesecu za plačo iz prejšnjega meseca (tč. II/2 izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (tč. III izreka). Zoper takšno sodbo in sklep se tožnica pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v 1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS št. 26/99, 96/02, 2/04). Navaja, da je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na popolnoma neverodstojno izpovedbo priče A. D.o tem, da je tožnici delovno razmerje prenehalo zaradi tega, ker je sama želela v pokoj. V kolikor bi bilo to res in bi tožnica tudi imela pogoje za to, bi sama odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Priči A. D. in J. B. sta izpovedovali le o tem, kar jima je enostransko povedal direktor tožene stranke, ki pa je imel interes za to, da ostalim delavcem predstavi, da se je s tožnico dogovoril o odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Iz izpovedbe tožnice jasno izhaja, da nikoli ni želela, da ji delovno razmerje pri toženi stranki preneha na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Direktor tožene stranke se s tožnico v resnici ni nikoli dogovarjal glede odpovedi pogodbe o zaposlitvi, temveč je o tem enostransko odločal. Odpoved je napisal pred tožnico in ji jo vročil z besedami "spakiraj in pojdi". Tožnica je sicer res izjavila, da bi se želela upokojiti, vendar želja po upokojitvi še ne pomeni pristanka na odpoved pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje se tudi ni opredelilo do kršitve postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj je tožnica navedla, da ji odpoved ni bila vročena, kar pomeni bistveno kršitev postopka odpovedi. Nepravilno in nedopustno je stališče sodišča prve stopnje, da pravni pouk (pravilno opozorilo na pravno varstvo) ni potreben niti v tako temeljnih delovnopravnih zadevah, kot je odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ob takšnem stališču ni jasno, zakaj Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02) v 86. čl. določa, da mora delodajalec v odpovedi delavca opozoriti na pravno varstvo. Stališče sodišča prve stopnje pomeni sporočilo delodajalcem, da to opozorilo v odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni potrebno in da ti lahko nesankcionirano izigravajo tudi ustavno pravico do sodnega varstva. Sodišče prve stopnje tožnici neupravičeno očita, da ni vložila pritožbe pri tožencu, saj je tožnica natančno izpovedala, kaj bi pomenila takšna pritožba, naslovljena na skupščino tožene stranke. Oseba, ki bi reševala pritožbo, je tožnici na žaljiv in grob način rekla "naj spakira in pojde", pri čemer ni dopuščala nobene možnosti dialoga. Tožena stranka je z napačnim pravnim poukom najverjetneje namenoma želela izigrati tožnico. Tožena stranka je namreč vedela, da tožnica pri njej ne bo iskala pravnega varstva. Po prej veljavnem Zakonu o delovnih razmerjih (ZDR/90 - Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93) je pritožbeni organ delodajalca v odločbi delavca moral opozoriti na možnost sodnega varstva zoper njegovo odločbo, s čimer je bil delavec opozorjen na to, da bo o zadevi odločalo sodišče kot neodvisen in zaupanja vreden organ. Nov ZDR ne pozna dvostopenjska odločanja, zato je v 86. čl. zapisano, da mora biti delavec opozorjen na pravno varstvo, to je na sodno varstvo. Z nepravilnim 15 dnevnim rokom za pritožbo je bila tožnici onemogočena pravica do uspešne obrambe, saj zakon 30 dnevni rok določa ravno zato, ker je praksa ugotovila, da je to primeren rok, ki zagotavlja uspešno obrambo. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do tožničinih navedb, da krajšanje tega roka pomeni kršenje ustavne pravice tožnice do obrambe. Zmotna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da se je tožničino nezadovoljstvo začelo šele po prejemu dopisa ZZRS, res pa je, da je bila tožnica s tem dopisom prvič opozorjena na možnost sodnega varstva in na nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Zaradi navedenega je potrebno šteti, da je šele z vročitvijo tega dopisa začel teči rok za vložitev tožbe. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo in sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navedla, da je sodišče prve stopnje tožbo pravilno zavrglo kot prepozno, saj jo je tožnica vložila po preteku z zakonom določenega 30 dnevnega roka. V zvezi z pritožbenimi navedbami tožnice pa navaja, da skupščina tožene stranke nikakor ni ista oseba kot direktor tožene stranke, zato ju ni mogoče enačiti. Tožnica je tožbo vložila šele po prejemu obvestila Zavoda RS za zaposlovanje, ker je bila takrat obveščena, da ni upravičena do denarnega nadomestila in ne zato, ker bi bila šele tedaj seznanjena s pravico do sodnega varstva. Tudi v kolikor bi bila tožnica pravilno poučena o sodnem varstvu, tega ne bi izkoristila oz. bi to storila šele po prejemu obvestila Zavoda RS za zaposlovanje. Pogoj za zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi je le pisna oblika, pomanjkljivosti glede opozorila na pravno varstvo pa ne pomenijo nezakonitosti odpovedi. Sicer pa je iz ravnanja tožnice, ki je vložila zahtevek pri Zavodu RS za zaposlovanje in vse do prejema obvestila zavoda, da ni upravičena do denarnega nadomestila iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti, ni storila ničesar, jasno izhaja, da se je tožnica strinjala s prenehanjem delovnega razmerja. Netočne naj bi bile tudi pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje odločitev oprlo na izpovedbe prič o dejstvih, ki jih je obema pričama predočil direktor tožene starnke. Priča A. D. je namreč izpovedala, da ji je tožnica sama povedala, da je njena želja, da ji preneha delovno razmerje pri toženi stranki in da gre na zavod za zaposlovanje, priča J.B. pa je izpovedala, da ji je znano, da je tožnica izrazila željo, da bi ji delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo in da bi šla v pokoj. Tožnica je z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi nedvomno soglašala, saj po vročitvi pisne odpovedi kakor tudi po prejemu novega obvestila Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije ter po prejemu delovne knjižice z zaključeno delovno dobo ni odreagirala, tako kot bi bilo pričakovati, v kolikor bi bila res vržena na cesto. Zmotno je stališče tožnice, da je rok za vložitev tožbe pričel teči šele z prejemom obvestila Zavoda RS za zaposlovanje v septembru 2003. Soglasje tožnice niti ni bilo potrebno, saj je tožena stranka pogodbo o zaposlitvi tožnici odpovedala v skladu z določbo 114. čl. ZDR in sicer na podlagi obvestila Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, ki ga je toženi stranki predložila tožnica sama. Protispisne so pritožbene navedbe tožnice, da ji pisna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila vročena, saj je na glavni obravnavi sama izpovedala, da ji je direktor vročil odpoved, ki jo je napisal pred njo in da je odpoved podpisala. Tožnica je na glavni obravnavi tudi potrdila, da je podpis na odpovedi njen, vročitev odpovedi pa je navajala tudi v tožbi. V kolikor tožnica sedaj zatrjuje, da ji pisna odpoved ni bila vročena, gre za nedovoljeno novoto, ki naj jo pritožbeno sodišče ne upošteva. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Pritožba ni utemeljena. V skladu z drugim odstavkom 350. čl. ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Tožnica sicer uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, vendar pri tem ne navaja katerih določb ZPP sodišče prve stopnje ni uporabilo, ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Z navedbo, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do tožničine navedbe, da ji odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila vročena, zaradi česar naj bi bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, tožnica smiselno uveljavlja obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. tč. 2. odst. 339. čl. ZPP. Ta je vselej podana, če v sodbi niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Vročitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi je sicer lahko odločilno dejstvo v tem sporu, zlasti še glede na to, da je bila tožba zavržena kot prepozna. Vendar pa je protispisna pritožbena navedba tožnice, da ji odpoved sploh ni bila vročena. Sicer pa tožnica v postopku pred sodiščem prve stopnje kaj takšnega sploh ni zatrjevala. Nasprotno, v tožbi izrecno navaja, da ji je tožena stranka 28.6.2003 vročila odpoved pogodbe o zaposlitvi, zaslišana kot stranka pa je na vprašanje ali je prejela odpoved pogodbe o zaposlitvi odgovorila, da je prejem odpovedi podpisala in da je podpis (na odpovedi) njen ter da je odpoved prejela konec junija 2003, da pa ne ve točnega datuma. Sodišče prve stopnje je zato utemeljeno štelo za dokazano, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici vročena v mesecu juniju 2003 in da natančen datum za odločitev v tej zadevi niti ni bistven, saj je rok za vložitev tožbe v vsakem primeru potekel najkasneje konec julija 2003. Tožena stranka upravičeno opozarja, da gre pri pritožbeni navedbi, da odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici sploh ni bila vročena, za nedopustno novoto, saj tožnica med postopkom kaj takšnega ni trdila. Tožnica je zgolj navajala, da datuma vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne more potrditi kot nespornega saj so ob naknadni rekonstrukciji dogodka ugotovili, da datum vročitve ni nikjer zapisan. Takšne izjave pa ni mogoče šteti za izjavo o tem, da odpoved pogodbe o zaposlitvi sploh ni bila vročena. Obstoj bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. tč. 2. odst. 399. čl. ZPP tožnica smiselno uveljavlja tudi z navedbo, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do njenih navedb, da krajšanje pritožbenega roka (v tudi sicer napačnem opozorilu na pravno varstvo) pomeni kršitev tožničine ustavne pravice do obrambe, saj je 15 dnevni rok prekratek za pripravo ustrezne obrambe. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče glede vprašanja, kakšne so posledice opozorilo na pravno varstvo, zato ni bistveno, da se ni še posebej opredeljevalo glede tožničinega stališča o tem, da je rok 15 dni tudi sicer prekratek. Sicer pa je tožnica v pripravljalni vlogi z dne 17.9.2003 sama navajala, da bi napako glede dolžine roka še lahko akceptirala, da pa je bistveno to, da je bila kot pritožbeni organ določena skupščina tožene stranke, kar je bilo zanjo nesprejemljivo, ker bi o pritožbi odločal isti organ, kot je odločal na prvi stopnji, zaradi česar bi bila takšna pritožba brez vsakršnega upanja na uspeh. Tožnica neutemeljeno uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo vsa odločilna dejstva. Glede na to, da je sporno, ali je bila tožba vložena pravočasno, je odločilno dejstvo, kdaj je bila tožnici vročena odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj s tem dnem začne teči rok za vložitev tožbe. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici vročena konec junija 2003, kar ob dejstvu, da je bila tožba vložena 3.10.2003, pomeni, da je bila tožba vložena po izteku z zakonom določenega roka. Navedeno obenem tudi pomeni, da v tem sporu ne more biti odločilno dejstvo ali je do odpovedi pogodbe o zaposlitvi prišlo na pobudo tožnice oz. zaradi tega, ker je tožnica želela v pokoj. Zaradi navedenega se pritožbeno sodišče tudi ne opredeljuje do navedb tožnice glede tega vprašanja. Dejstvo, da je tožnica odpoved pogodbe o zaposlitvi v resnici prejela konec junija 2003 ne izhaja le iz tožničine izpovedbe, temveč tudi iz vsebine odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ta namreč določa, da pogodba o zaposlitvi preneha s 15.8.2003, kar obenem pomeni, da je 45 dnevni odpovedni rok, ki je prav tako določen v odpovedi, pričel teči s 30.6.2003. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je tožbo zavrglo kot prepozno. Sodišče prve stopnje bi sicer moralo zavreči celotno tožbo, saj je tudi reintegracijski in reparacijski del tožbenega zahtevka vezan na zahtevek glede zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V kolikor je tožba s katero delavec uveljavlja nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi vložena po izteku z zakonom določenega roka, potem je potrebno zavreči celotno tožbo, torej tudi tisti del, s katerim delavec za čas po prenehanju pogodbe o zaposlitvi zahteva reintegracijo in reparacijo. Vendar pa zgolj na pritožbo tožnice zavrnilnega dela izpodbijane sodbe ni mogoče spremeniti tako, da bi tožbo zavrgli tudi v tem delu. V skladu s 1. odst. 274. čl. ZPP predsednik senata po predhodnem preizkusu tožbe izda sklep, s katerim se tožba zavrže, če ugotovi, da je bila tožba vložena prepozno, če se je s posebnimi predpisi določen rok za tožbo. Tak poseben predpis je tudi določba 3. odst. 204. čl. ZDR o tem, da delavec ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi ali odločitev disciplinske odgovornosti delavca lahko zahteva pred pristojnim sodiščem v roku 30 dni od dneva vročitve oz. od dneva, ko je zvedel za kršitev pravice. Zmotno je mnenje tožnice, da je rok iz 3. odst. 204. čl. ZDR pričel teči šele z vročitvijo dopisa Zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje z dne 11.9.2003, češ da je šele z njim tožnica izvedela za kršitev svojih pravic. Kadar je delavcu vročena pisna odpoved pogodbe o zaposlitvi, rok za vložitev tožbe začne teči z dnem njene vročitve, ne pa šele z vročitvijo akta nekega drugega organa, v katerem je delavec poučen, da mu delodajalec ni zakonito odpovedal pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka je v odpovedi pogodbe o zaposlitvi navedla popolnoma napačno opozorilo na pravno varstvo, vendar to ne pomeni, da rok za vložitev tožbe ni začel teči z dnem vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi. 2. odstavek 102.a čl. ZDR/90 je sicer določal, da odločba (o prenehanju delovnega razmerja) brez pravnega pouka ali z napačnim pravnim poukom ne more biti v škodo delavca, vendar sedaj veljavni zakon takšne določbe več ne vsebuje. Rok iz 3. odst. 204. čl. ZDR je prekluziven, kar pomeni, da ga ni mogoče podaljšati zgolj s sklicevanjem na to, da je tožnica šele iz dopisa Zavoda RS za zaposlovanje z dne 11.9.2003 izvedela, da zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi lahko izpodbija pred pristojnim sodiščem. Kadar je delavcu vročena odpoved pogodbe o zaposlitvi, rok za vložitev tožbe iz 3. odst. 304. čl. ZDR teče od dneva vročitve odpovedi in ni mogoče šteti, da je delavec za kršitev pravice zvedel kasneje in ne z dnem vročitve odpovedi, saj bi to pomenilo, da bi imel delavec na voljo dva različna roka za sodno varstvo glede iste odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kar pa je bilo nesprejemljivo že zaradi pravne varnosti. Interpretacija kakršno ponuja tožnica bi pomenila, da bi ta tožbo lahko vložila v 30 dneh od vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi ali pa v 30 dneh od dneva, ko bi zvedela, da odpoved pogodbe o zaposlitvi vsebuje napačno opozorilo na pravno varstvo in da bi sodno varstvo lahko zahtevalo neposredno od sodišča. Sicer pa tožnica ni ravnala v skladu z napačnim opozorilom na pravno varstvo in zoper izpodbijano odpoved pogodbe o zaposlitvi ni vložila pritožbe na skupščino tožene stranke. Zaradi navedenega se tožnica še toliko bolj neupravičeno sklicuje na načelo, da napačen pravni pouk (pravilno: opozorilo na pravno sredstvo) ne more biti v njeno škodo. Tožbe nikakor ni mogoče šteti za pravočasno, če delavec ne sledi sicer napačnemu opozorilo na pravno varstvo in tožbo vloži po izteku 30 dni od vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Res je sicer, da 2. odst. 86. čl. ZDR določa, da mora delodajalec v odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavca opozoriti na pravno varstvo in njegove pravice iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti, vendar napačno opozorilo ne pomeni, da je kot pravočasno potrebno obravnavati tožbo, ki jo delavec vloži po izteku 30-dnevnega roka od vročitve odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Napačno opozorilo na pravno varstvo ne pomeni kršitve ustavne pravice do sodnega varstva, zlasti še ker tožnica tožbe ni prepozno vložila zaradi tega, ker bi sledila takšnemu opozorilu. Očitno je, da je bila tožnica do prejema dopisa Zavoda za zaposlovanje v pravni zmoti, da bo na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi upravičena do nadomestila iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da niso podani razlogi, ki jih tožnica uveljavlja s pritožbo, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je v skladu z 353. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo in sklep sodišča prve stopnje. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. čl. ZPP, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

ZDR člen 86, 86/2, 88, 88/1, 88/1-1, 204, 204/3, 86, 86/2, 88, 88/1, 88/1-1, 204, 204/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.