VDS sklep Pdp 153/2004
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-02-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

začasna odredba - pogoji za začasno odredbo - težko nadomestljiva škoda

Nastanek težko nadomestljive škode ni verjetno izkazan, če delavec izpolnjuje pogoje za pridobitev nadomestila za čas brezposelnosti. Praviloma (odvisno od višine nadomestila, ki ga zavarovanec prejema) pa tudi niso izpolnjeni pogoji iz 5. tč. 1. odst. 273. čl. ZIZ, vsaj ne toliko časa, dokler traja pravica do denarnega nadomestila.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katero naj bi sodišče naložilo toženi stranki, da je do pravnomočnosti te pravde dolžna tožeči stranki plačevati mesečno nadomestilo plače v višini ene polovice plače, ki jo je tožeča stranka prejemala v zadnjih treh mesecih pred izdajo sklepa o prenehanju delovnega razmerja in sicer do vsakega šestnajstega dne v mesecu za pretekli mesec, v primeru zamude skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje začasne odredbe do plačila, v 15. dneh pod izvršbo. Začasna odredba naj bi veljala do pravnomočnosti te pravde. Obenem je sklenilo, da stranki nosita vsaka svoje stroške postopka.

Zoper navedeni sklep se pravočasno pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. V pritožbi navaja, da je izpodbijani sklep nezakonit, saj je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da pravica do denarnega nadomestila izključuje možnost izdaje začasne odredbe. Zaključek, da bi tožnica lahko uveljavljala pravico do denarnega nadomestila, je sicer pravilen, ne pomeni pa, da bi tožnica dejansko bila upravičena do nadomestila. Zakon o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti določa številne pogoje, pod katerimi je mogoče pridobiti denarno nadomestilo, tožnici pa bi se lahko zgodilo, da nadomestila ne bi prejela. V takšnem primeru bi se morala pritožiti na Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve oz. sprožiti upravni spor, v času postopka, ki lahko traja več let, pa bi bila brez dohodkov. Tožničini družini grozi nenadomestljiva škoda, saj je njen mož edini, ki prejema nizko plačo, obe hčeri pa sta šoloobvezni in imata velike potrebe. Tožeča stranka je tudi izkazala, da tožena stranka ne bi utrpela hujših posledic od tistih, ki jih bo utrpela tožeča stranka v primeru, če začasna odredba ne bo izdana. Tožena stranka je namreč pravna oseba s številnimi zaposlenimi, dohodki in premoženjem, zato ne bi utrpela nobenih posledic, če bi tožnici plačevala pol plače, tožeča stranka pa denar nujno potrebuje za plačevanje računov in oskrbo otrok.

Tožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in potrditev sklepa o zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe, saj meni, da je sklep pravilen in zakonit. Neizdaja začasne odredbe za tožnico ne predstavlja nenadomestljive škode. Tožnica je upravičena do denarnega nadomestila, ki njeno finančno stanje lahko spremeni, kar je nesporno. Ne gre za dilemo ali nadomestilo ali začasna odredba, saj je konkretna situacija zakonsko predvidena in če jo tožnica namenoma ignorira, nima pravice do sodnega varstva.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je pazilo na bistvene kršitve določb postopka, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002) v zvezi s 366. členom ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava.

V postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

Skladno s 1. odstavkom 19. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 19/94) lahko sodišče med postopkom tudi po uradni dolžnosti izda začasne odredbe, ki se uporabljajo v izvršilnem postopku, da se prepreči samovoljno ravnanje ali odvrne nenadomestljiva škoda. Na predlog stranke pa sodišče lahko izda začasno odredbo, če so za to izpolnjeni pogoji iz 272. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ - Ur.l. RS, št. 51/98, 75/2002), ki določa pogoje za izdajo začasnih odredb v zavarovanje nedenarnih terjatev.

Predpogoj za začasno odredbo je, glede na naravo začasnih odredb kot sredstev zavarovanja, verjetno izkazana terjatev (če izkaže upnik za verjetno, da terjatev obstoji ali da mu bo terjatev zoper dolžnika nastala - 1. odstavek 272. člena ZIZ). To pomeni, da je izdaja začasne odredbe utemeljena le, če je verjetno, da bo tožbenemu zahtevku ugodeno. V obravnavanem primeru gre za začasno odredbo zaradi zavarovanja tožničine nedenarne terjatve v smislu 272. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Ur.l. RS št. 51/98 do 70/2003 - ZIZ), saj tožnica s tožbo zahteva razveljavitev sklepa o prenehanju delovnega razmerja za določen čas in ugotovitev, da ima s toženo stranko sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas, poleg tega pa uveljavlja še reintegracijski in (opisni) reparacijski zahtevek. Predlog za izdajo začasne odredbe se nanaša na zavarovanje nedenarne terjatve, in očitno temelji na določbi 5. točke 273. člena ZIZ, ki določa, da sme sodišče za zavarovanje nedenarne terjatve izdati vsako odredbo, s katero je mogoče doseči namen zavarovanja, zlasti pa plačevanje nadomestila plače delavcu, dokler traja spor o nezakonitosti odločbe o prenehanju delovnega razmerja, če je to potrebno za preživljanje delavca in oseb, ki jih je ta po zakonu dolžan preživljati. Predlagana začasna odredba se lahko izda le, če so izpolnjeni vsi pogoji iz 272. člena ZIZ.

Prvostopenjsko sodišče je zavzelo stališče, da je terjatev tožeče stranke verjetno izkazana. Predlog za izdajo začasne odredbe pa je zavrnilo z utemeljitvijo, da drugi pogoji za izdajo začasne odredbe niso izpolnjeni. Pri tem se je sicer zmotno sklicevalo tudi na 270. člena ZIZ, ki ureja začasne odredbe za zavarovanje denarne terjatve, kar pa na pravilnost odločitve ne vpliva. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da ni izkazana nobena od predpostavk iz 2. odstavka 272. člena ZIZ. Tožeča stranka ni verjetno izkazala nevarnosti, da bo uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena. Prav tako pa ni izkazano, da bi bila odredba potrebna, da se prepreči uporaba sile ali nastanek težko nadomestljive škode. Nastanek takšne škode namreč lahko prepreči tožnica sama s tem, da uveljavi pravico do nadomestila za čas brezposelnosti. Do denarnega nadomestila je nedvomno upravičena na podlagi Zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (Ur.l. RS št. 5/91 do 69/98 - ZZZPB, 242. člen ZDR/2002). V primeru prenehanja delovnega razmerja za določen čas (oz. prenehanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas po 77. členu Zakona o delovnih razmerjih - Ur.l. RS št. 42/2002 - ZDR) ima namreč zavarovanec pravico do nadomestila za čas brezposelnosti pod splošnimi pogoji iz 17.a člena tega zakona v zvezi z 18. členom ZZZPB (če je delovno razmerje pred prenehanjem pri enem ali več delodajalcih trajalo vsaj 12 mesecev v zadnjih 18 mesecih). Ker je tožnica vložila tožbo pa tudi ni ovir za pridobitev pravice do denarnega nadomestila v smislu 15. alinee 19. člena ZZZPB, ki določa, da pravice do denarnega nadomestila ne more uveljavljati zavarovanec, ki mu je prenehalo delovno razmerje v nasprotju z zakonom, kolektivno pogodbo ali splošnim aktom organizacije oz. delodajalca, če ne uveljavlja varstva pravic v organizaciji oz. pri delodajalcu in ne zahteva sodnega varstva v skladu z zakonom. Kadar so pogoji za pridobitev nadomestila za čas brezposelnosti izpolnjeni, tudi po stališču pritožbenega sodišča niso izkazani pogoji za začasno odredbo iz 2. alineje 2. odstavka 272. člena ZIZ, praviloma (odvisno od višine nadomestila, ki ga zavarovanec prejema) pa tudi ne pogoji iz 5. točke 273. člena ZDR, vsaj ne toliko časa, dokler traja pravica do denarnega nadomestila (25. člen ZZZPB). Zato pritožbene navedbe s tem v zvezi niso utemeljene.

Tudi zgolj pavšalno zatrjevanje tožeče stranke, da se toženi stranki, ki je pravna oseba s številnimi zaposlenimi, dohodki in premoženjem, izplačevanje polovice plače tožnici ne bi "poznalo pri poslovanju", ni sprejemljivo. Zato je treba pritrditi stališču sodišča prve stopnje, da tudi tretji pogoj iz 2. odstavka 272. člena ZIZ ni verjetno izkazan in sicer iz razlogov, ki jih je prvostopenjsko sodišče navedlo v obrazložitvi svojega sklepa.

Iz navedenih razlogov je odločitev prvostopenjskega sodišča pravilna.

Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče v skladu z določbo 2. točke 365. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo ter potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

ZIZ člen 272, 272/2, 272/2-2, 273, 273/1, 273/1-5. ZZZBP člen 17 a, 18, 19, 19/1, 19/1-15, 25.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.