VDS sklep Pdp 1268/2002 
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2004-04-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

jubilejna nagrada - osnova za izračun - specialni interventni zakon

Pravice, ki so dogovorjene s kolektivnimi pogodbami ali splošnimi akti, so lahko omejene s posebnim zakonom. Omejitev svobodnega kolektivnega pogajanja z zakonsko intervencijo je v primerih, ko je to nujno, dopustna le pod pogoji, da je časovno omejena in da se zagotavlja ustrezen življenjski standard prizadetim delavcem.

Zakon o začasni določitvi osnove za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja (ZZDODP) je specialni interventni zakon, ki je določil osnovo za izračunavanje vseh prejemkov, katerih osnova je povprečna plača v preteklem 3 mesečju v gospodarstvu R Slovenije. Zato delavcu ne pripada jubilejna nagrada, izračunana na podlagi osnove, ki bi bila višja od osnove, določene z ZZDODP.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožniku izplača iz naslova jubilejne nagrade za 20 let delovne dobe znesek 397.769,00 SIT skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5.5.1999 dalje do plačila, ter da mu povrne stroške postopka v višini 19.600,00 SIT, vse v roku 8 dni pod izvršbo, medtem ko tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

Zoper navedeno sodbo je tožena stranka pravočasno vložila pritožbo iz razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava s predlogom, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, oziroma da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek, vse z ustreznimi

stroškovnimi posledicami. Navaja, da je sodišče prve stopnje zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja zmotno uporabilo materialno pravo, ko je odločitev oprlo na 35. člen Pravilnika o plačah, dodatkih, nadomestilih in drugih osebnih prejemkih in nadomestilih stroškov delavcev S. D. (v nadaljevanju: pravilnik). Ob pravilni uporabi materialnega prava bi moralo sodišče prve stopnje odločitev opreti na Zakon o začasni določitvi osnove za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja (Ur. l. RS št. 19/97...59/99 - v nadaljevanju: ZZDODP), ki je izrecno razveljavil oziroma spremenil določila vseh zakonov, kolektivnih pogodb ter drugih predpisov v delih, kjer je kot osnova za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja določena povprečna mesečna plača na zaposlenega, povprečna plača ali povprečna plača v preteklem trimesečju v gospodarstvu RS. To pomeni, da je navedeni zakon v citiranem delu razveljavil oziroma spremenil tudi pravilnik tožene stranke. Sodišče prve stopnje naj

bi napačno zaključilo, da pravilnik ni v nasprotju z zakonom ter da delavcem daje zgolj večje pravice kot višji predpis - zakon. To naj bi bilo tudi v nasprotju s 153. členom Ustave Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 33/91, 42/97 - v nadaljevanju: URS). Tožena stranka oporeka tudi vtoževani višini odpravnine, saj naj bi bili zadnji trije meseci pred izplačilom odpravnine (ki je bila izplačana v mesecu aprilu 1999) februar, marec in april in ne januar, februar

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS št. 26/99 in 96/2002 - v nadaljevanju ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, vendar pa je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi zaključilo, da iz 3. odstavka 86. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. l. SFRJ št. 60/89 in 42/90 - v nadaljevanju: ZTPDR) izhaja, da kolektivna pogodba ne sme vsebovati določb, s katerimi se dajejo delavcem manjše pravice ali določajo manj ugodni

delovni pogoji od pravic in pogojev, ki jih določa zakon, če pa jih vsebuje, se uporabljajo namesto njih ustrezne določbe zakona. Enako pravilo po oceni sodišča prve stopnje smiselno velja tudi za pogodbe o zaposlitvi ter splošne akte, s katerimi delodajalec ureja posamezna vprašanja z delovnega področja. Iz citirane

določbe izhaja, da kolektivne pogodbe in drugi akti ne smejo in ne morejo biti podlaga za omejevanje pravic delavcev, nima pa zakon določbe o tem, da se njegove določbe uporabljajo tudi takrat, ko je s pogodbo o zaposlitvi ali drugimi akti delavcem zagotovljenih več pravic. Zakon torej določa le minimalni obseg pravic, ki jih delodajalec s svojimi akti ne more več omejevati. Ker na podlagi 35. člena pravilnika pripada tožniku višja odpravnina, kot pa bi jo dobil na podlagi zakona, je sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku ugodilo in tožniku priznalo še dodatno razliko jubilejne nagrade.

Pritožbeno sodišče se sicer strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da predpisi s področja delovnega prava (ZTPDR, ZDR) določajo le minimum pravic delavcev in da s kolektivnimi pogodbami socialni partnerji lahko dogovorijo le več pravic in boljše delovne pogoje. Več pravic delavcem lahko zagotovijo tudi

sami delodajalci tako, da v kolektivnih pogodbah oziroma v splošnih aktih določijo višjo raven pravic. Vendar pa so lahko pravice, ki so dogovorjene s kolektivnimi pogodbami ali splošnimi akti, tudi omejene s posebnim zakonom. Takšen poseben zakon je tudi Zakon o začasni določitvi osnove za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja, ki je začel veljati leta 1997, torej potem, ko je že bil sprejet pravilnik pri toženi stranki. S tem zakonom je država na interventni način posegla v urejanje višine osnove za izračunavanje prejemkov kot to določa 1. člen ZZDODP.

Postavlja se sicer vprašanje, ali lahko država posega v avtonomno urejanje oziroma določanje osnove za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja, saj MOD v Konvenciji št. 87 o sindikalnih svoboščinah in varstvu sindikalnih pravic iz leta 1948 in v Konvenciji o uporabi načel in pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja iz leta 1949 ureja eno temeljnih načel MOD, to je sindikalno svobodo, ki vključuje tudi svobodo kolektivnega dogovarjanja, ki je tesno povezan tudi z vprašanjem pravnega urejanja plač. Načeloma ni dopustno, da bi država z zakonom npr. prepovedala dogovarjanje o zvišanju plač oziroma osnov za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja nad določenim odstotkom rasti življenjskih stroškov. Vendar pa za področje financiranja javnega sektorja, ki je omejen z državnim proračunom, veljajo določene specifičnosti, katere je pri svojih odločitvah upošteval in izpostavil tudi Odbor MOD. V zvezi s svobodo kolektivnega pogajanja za javne uslužbence, ki jo zagotavlja konvencija MOD št. 151 o delovnih razmerjih (v javnem sektorju), je Odbor ugotovil, da specifične značilnosti javne službe zahtevajo določeno fleksibilnost pri njenem uresničevanju. V skladu z ugotovitvami Odbora naj načeloma javne oblasti, kolikor je mogoče, dajejo prednost kolektivnemu pogajanju pri določanju delovnih pogojev za javne uslužbence (vključno z določanjem višine plače oziroma osnov za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja) pred morebitnim zakonskim omejevanjem plač v javnem sektorju. Omejitev svobodnega kolektivnega pogajanja z zakonsko intervencijo je v primerih, ko je to nujno, dopustna le pod pogoji, da je časovno omejena in da se zagotavlja ustrezen življenjski standard prizadetim delavcem.

Tako je bila v RS s sprejetjem interventnega zakona o začasni določitvi osnove za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja do spremembe zakonov, drugih predpisov in kolektivnih pogodb, v katerih je kot osnova za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja določena povprečna mesečna plača na zaposlenega, povprečna plača ali povprečna plača v preteklem trimesečju v gospodarstvu Republike Slovenije, začasno določena nova osnova za izračunavanje teh prejemkov. Le ta je bila predpisana v 2. odstavku istega člena, ki določa, da se za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja po aktih iz prejšnjega odstavka kot nova osnova uporablja podatek Statističnega urada RS o povprečni plači v gospodarstvu v RS za obdobje oktober - december 1996, ki znaša 127.746,00 SIT. Iz ZZDODP je razvidno, da velja tako za zasebni kot javni sektor. Tožena stranka kot subjekt (javni zavod) spada v javni sektor, zaradi česar se navedeni zakon uporablja tudi zanjo. Omejitve, ki

jih zakon predpisuje, se nanašajo tudi na določitev osnove za izračun višine jubilejne nagrade, saj iz Kolektivne pogodbe za kulturne dejavnosti (Ur. l. RS št. 45/94...82/99 - v nadaljevanju: kolektivna pogodba dejavnosti) - 87. člen, kakor tudi iz pravilnika tožene stranke - 35. člen izhaja, da se kot osnova za obračun jubilejne nagrade upošteva povprečna neto plača v gospodarstvu Republike Slovenije za pretekle tri mesece.

Sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe ni zavzelo stališča do omenjenega zakona niti do drugih predpisov (npr. kolektivne pogodbe dejavnosti), ki urejajo izplačilo jubilejne nagrade delavcem, zaradi česar je zmotno uporabilo materialno pravo. Prav tako se ni opredelilo glede osnove za izračun višine jubilejne nagrade oziroma do višine izplačane jubilejne nagrade.

Iz listinskih dokazov namreč izhaja, da je tožena stranka tožniku v mesecu maju (5.5.1999) poleg plače za mesec april izplačala tudi jubilejno nagrado v višini 96.169,00 SIT. Iz podatkov v spisu pa ni razvidno, na kakšni podlagi je bila taka višina jubilejne nagrade izračunana oziroma izplačana. Tožena stranka je

sicer v odgovoru na tožbo navedla, da je tožniku izplačala višjo jubilejno nagrado, kot pa bi mu pripadala na podlagi določb kolektivne pogodbe dejavnosti. Vendar sodišče prve stopnje teh navedb ni preverjalo in ni ugotavljalo, kakšna jubilejna nagrada bi tožniku dejansko pripadala, predvsem upoštevaje določbe ZZDODP, zaradi česar je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

Stališče sodišča druge stopnje je, da je ZZDODP specialni interventni zakon, ki je določil osnovo za izračunavanje vseh prejemkov, katerih osnova je (med drugim) povprečna plača v preteklem trimesečju v gospodarstvu RS. Vsakršno drugačno dogovarjanje socialnih partnerjev v kolektivnih pogodbah ali pa določanje z drugimi predpisi ni dovoljeno in predmet dogovorov ne more biti višja osnova. Smiselno to velja tudi za splošne akte delodajalcev, ki so sprejeti po veljavnosti tega zakona. Po mnenju pritožbenega sodišča pa ni mogoče uporabiti niti določb tistih splošnih aktov, ki so bili sprejeti pred obdobjem veljavnosti tega zakona in se nanašajo na problematiko, ki jo ZZDODP obravnava. Kljub temu, da je bil splošni akt tožene stranke sprejet pred letom 1997, ko je začel veljati ZZDODP (in sicer 22.3.1995), je po mnenju pritožbenega sodišča potrebno določbo 35. člena pravilnika, ki se nanaša na jubilejno nagrado, tolmačiti v smislu ZZDODP. Tožniku zato ne pripada jubilejna nagrada, izračunana na podlagi osnove, ki bi bila višja od osnove, določene z ZZDODP. Ob nastanku spornega razmerja je veljala osnova za določanje plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja od vključno avgusta 1999 dalje, objavljena v Ur. l. RS št. 59/99, in sicer bruto 145.212,00 SIT oziroma neto 92.726,00 SIT.

Na podlagi navedenega je sodišče druge stopnje ob uporabi 355. čl. ZPP izpodbijano sobo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje ugotoviti, na kakšni osnovi je bila izračunana jubilejna nagrada, ki jo je tožena stranka tožniku izplačala in ali je takšna višina jubilejne nagrade usklajena s tedaj veljavnimi kogentnimi predpisi, predvsem z ZZDODP. Če bo ugotovilo, da je tožena stranka izplačala tožniku jubilejno nagrado v višini, ki jo je določal ZZDODO, bo moralo tožbeni zahtevek s vsemi stroškovnimi posledicami zavrniti.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 3. odstavka 165. člena ZPP, ki določa, da če sodišče razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, in zadevo vrne v novo sojenje, pridrži odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo.

ZZDODP člen 1, 2. Kolektivna pogodba za kulturne dejavnosti v R Sloveniji člen 87.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.