VDS sklep Pdp 1345/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-12-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodba o zaposlitvi - odpoved pogodbe iz poslovnih razlogov - preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi - načelo dispozitivnosti - izpolnitev obveznosti

Zaradi dvostranske narave pogodbe o zaposlitvi ni mogoče, da bi delodajalec, ki je delavcu že izročil pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi in je učinek te odpovedi že nastopil, to lahko preklical in s tem dosegel, da odpoved pogodbe o zaposlitvi ne velja več, čeprav delavec s takšnim ravnanjem delodajalca ne soglaša. Zmotno je stališče, da je pravna osnova za takšen naknadni preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov 3. čl. ZPP o prostem razpolaganju z zahtevki. Tožena stranka bi lahko pripoznala tožnikov zahtevek, če je v resnici želela vzpostaviti prejšnje stanje ali pa dosegla z njim poravnavo. Preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi tudi ne pomeni izpolnitve tožbenega zahtevka, saj je pogodba o zaposlitvi že prenehala veljati in je tožena stranka ne more oživiti z enostransko izjavo volje.

Pritožbi tožnika se ugodi, 2. točka izreka izpodbijane sodbe se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z delno zamudno sodbo, ki pa ni pod pritožbo, je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da tožniku plača eno polovico regresa za leto 2002, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.7.2002 dalje do plačila (1. točka izreka). S sodbo pa je prvostopenjsko sodišče zavrnilo tožnikov zahtevek za ugotovitev, da je sklep o redni odpovedi delovnega razmerja (pravilno o redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi) z dne 9.1.2003 neveljaven in nezakonit. Zavrnilo je tudi tožnikov zahtevek za razveljavitev tega sklepa in za ugotovitev, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo po sklepu o redni odpovedi, ampak mu še traja. Prav tako je sodišče prve stopnje zavrnilo tisti del tožbenega zahtevka, s katerim je tožnik zahteval, da tožena stranka v roku 3 dni od dneva pravnomočnosti tožniku vzpostavi delovno razmerje po pogodbi o zaposlitvi z dne 30.6.2000, mu v delovno knjižico vpiše delovno dobo za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja ter mu izplača plačo od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do ponovnega nastopa dela, v višini kot jo določa pogodba o zaposlitvi, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva zapadlosti posameznih mesečnih zneskov plače dalje do plačila ter mu prizna in mu izplača vse druge pravice in denarne zahtevke iz delovnega razemrja (2. točka izreka). Zoper 2. točko izpodbijane sodbe se iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v 1. odst. 358. člena Zakona o pravnem postopku (ZPP Ur.l. RS št. 26/99 in 96/02), pritožuje tožnik. Zmotno naj bi bilo stališče sodišča prve stopnje, da je tožena stranka s preklicem odpovedi pogodbe o zaposlitvi in obvestilom tožnika, da pogodbo o zaposlitvi z dne 30.6.2000 ostaja v veljavi ter pozivom tožnika nazaj na delo, v celoti izpolnila tožbeni zahtevek. Preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi sploh nima nobenega učinka, saj je pogodba o zaposlitvi prenehala 28.2.2003 s potekom odpovednega roka, tožena stranka pa je odpoved preklicala 6.3.2003, tožnik pa je ta preklic prejel 11.3.2003. Tožena stranka bi tožbeni zahtevek lahko izpolnila le, v kolikor bi odpoved pogodbe o zaposlitvi preklicala do dneva, ko je ta pogodba prenehala, to je do 28.2.2003. Po mnenju tožnika enostranski preklic odpovedi pogodbe potem, ko je pogodba že prenehala veljati, ni več mogoč. Tožnik navaja, da bi kljub vsem nepravilnostim, ki jih je tožena stranka zagrešila, prišel nazaj na delo, vendar pa naj bi tožena stranka v resnici zasledovala en sam cilj, to je, da se ga znebi. O datumu, ko naj bi se delavec vrnil nazaj na delo, bi se stranki morali dogovoriti, ne pa da tožena stranka kar samovoljno določi datum, ko mora tožnik priti nazaj na delo. Tožnik je toženo stranko pozival k pripoznavi tožbenega zahtevka, vendar ta na to ni pristala, čeprav bi bilo s tem izpostavljeno stanje, kakršno je bilo pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka bi se s tožnikom tudi lahko dogovorila za ponovni podpis pogodbe o zaposlitvi. Šele na podlagi takšnih dejanj bi lahko ugotovili, da se je tožena stranka res prizadevala za rešitev spornega razmerja. Tožena stranka je odpoved pogodbe o zaposlitvi preklicala izključno zato, da bi se tožnika znebila, pri tem pa je hotela imeti čim manj izdatkov in čim večji del krivde prevaliti na tožnika. Na skrite namene tožene stranke naj bi kazalo to, da tožbenega zahtevka ni hotela pripoznati, čeprav je priznala svojo napako. Tožnik toženi stranki ne zaupa, saj ga je ta že izigrala, večjo varnost bi mu nudila sodna odločba, izdana na podlagi pripoznave zahtevka. V nadaljevanju pritožba izpodbija ugotovitve sodišča prve stopnje glede tega, kdaj se je tožnik oglasil pri inšpektorju za delo ter glede tega, kaj naj bi tožnik inšpektorju izjavil. Sodišče prve stopnje naj bi tudi napačno ugotavljalo, da je tožnik zavračal delo in da naj bi izjavil, da noče delati. Zmotna naj bi bila tudi ugotovitev, da je bil tožnik takrat, ko je prejel preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi, sposoben za delo po štiri ure dnevno. Sodišče prve stopnje pri tem ni upoštevalo izvida dr. XX o tem, da tožnik zadnja dva meseca ni bil sposoben za nobeno delo. Tožnik še vedno ne dela, zato ni mogoče trditi, da je tožena stranka pravilno in zakonito izpolnila tožbenih zahtevek. Stanje je enako, kot če tožnik sploh ne bi vložil tožbe, saj tožnik ni dosegel tistega, kar je želel. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo v 2. točki izreka spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa, da jo v tem delu razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da z zakonom ni določeno, da se odpoved pogodbe o zaposlitvi lahko prekliče le do konca odpovednega roka, da to tudi ni logično in tudi ne v interesu tožnika. V kolikor tožnik vztraja pri tem, da še želi delati, potem se ne ve, zakaj preklic ne bi bil možen. V interesu vsakega delavca, ki resnično želi delati, je da ga delodajalec čim hitreje oziroma takoj pozove nazaj na delo. Tožnik se na delo ni odzval niti potem, ko je prejel preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi, niti potem, ko je bil v skladu s 177. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR Ur.l. RS št. 42/02) povabljen na zagovor. Tožena stranka je tik pred stečajem, v katerem delo lahko izgubi še preostalih 7 delavcev. Direktor tožene stranke mora biti več kot aktiven, zato morajo delavci vsaj hoditi na delo oziroma svoj izostanek opravičiti. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno. Pritožba je utemeljena. V skladu z 2. odst. 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb iz 1., 2., 3.,6.,7., 8.,11., 12. in 14. točke 2. odst. 339. člena ZPP in pravilno uporabo materialnega prava. Pritožba uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, vendar pri tem ne navaja, katerih določb ZPP sodišče prve stopnje med postopkom ni uporabilo, oziroma jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Z navedbo, da sodišče prve stopnje kljub predlogom obeh strank za enotno obravnavanje ni združilo tega spora in spora, ki se vodi pod opr. št. II Pd 669/2003, pritožba smiselno uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 1. odst. 330. člena ZPP v zvezi s 300. členom ZPP. Vendar je že iz določbe 1. odst. 300. člena ZPP o tem, da se s sklepom senata pravde, ki pred istim sodiščem tečejo med istimi osebami, lahko združejo v skupno obravnavanje, če se s tem pospešijo obravnavanja ali zmanjša stroške, razvidno, da opustitev združitve pravd sploh ne more predstavljati bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Združevanje zadev je namreč prepuščeno presoji senata in neupoštevanje predloga za združitev ne more vplivati na zakonitost in pravilnost sodbe. Res pa je, da sta oba postopka, to je individualni delovni spor zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in individualni delovni spor, ki se pod opr. št. II Pd 669/2003 med istima strankama vodi zaradi kasnejše izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi med seboj tako prepletena, da tudi pritožbeno sodišče prvostopenjskemu priporoča, da ju združi za skupno obravnavanje v skladu z 300. členom ZPP, zlasti še glede na v nadaljevanju podano pravno stališče pritožbenega sodišča. Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, ko je štelo, da tožena stranka lahko prekliče odpoved pogodbe o zaposlitvi, čeprav je ta odpoved že začela učinkovati in je delovno razemrje prenehalo. Zmotno je stališče, da je pravna osnova za takšen naknadni preklic odpovedi pogodb o zaposlitvi iz poslovnih razlogov 3. člena ZPP o prostem razpolaganju z zahtevki. Drugi odst. 3. člena ZPP določa, da se stranke lahko odpovejo svojemu zahtevku, pripoznajo nasprotnikov zahtevek in se poravnajo. Tožena stranka bi tako lahko pripoznala tožnikov zahtevek, če je v resnici želela vzpostaviti prejšnje stanje, ali pa dosegla z njim poravnavo, ne more pa v okviru prostega razpolaganja z zahtevki preklicati odpovedi pogodbe o zaposlitvi in s tem vzpostaviti stanje, kakršno je bilo pred podano odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Delovno razmerje je dvostransko pogodbeno razmerje med delavcem in delodajalcem, urejeno z zakonom. Tako Zakon o delovnih razmerjih (ZDR Ur.l. RS št. 42/2002) določa tako vsebino pogodbe o zaposlitvi, kot postopek in pogoje za njeno odpoved. Ravno zaradi dvostranske narave pogodbe o zaposlitvi ni mogoče, da bi delodajalec, ki je delavcu že izročil pisno odpoved pogodbe o zaposlitvi in je učinek te odpovedi že nastopil, to lahko preklical in s tem dosegel, da odpoved pogodbe o zaposlitvi ne velja več, čeprav delavec s takšnim ravnanjem delodajalca ne soglaša. V kolikor je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu že vročena, potem je za kasnejši preklic te odpovedi in vzpostavitev prejšnjega stanja potrebna tudi njegova privolitev. V konkretnem primeru je pred preklicem odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku že iztekel odpovedni rok in mu je delovno razmerje pri toženi stranki že prenehalo. Tožena stranka napak pri redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ne more sanirati tako, da po vložitvi tožbe enostavno prekliče odpoved pogodbe o zaposlitvi. V skladu z 2. odst. 3. člena ZPP, na katerega se izpodbijana sodba nepravilno sklicuje, bi tožena stranka tožbeni zahtevek lahko pripoznala, ali pa s tožnikom sklenila poravnavo. Preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi tudi ne pomeni izpolnitve tožbenega zahtevka, saj je pogodba o zaposlitvi že prenehala veljati in je tožena stranka ne more oživiti z enostransko izjavo volje. Glede na to, da tožbeni zahtevek s preklicom odpovedi pogodbe o zaposlitvi in pozivom tožnika nazaj na delo ni bil izpolnjen, je zmotno tudi nadaljnje razlogovanje sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni mogla pripoznati tožbenega zahtevka in ne skleniti sodne poravnave, češ da je tožbeni zahtevek že izpolnila brez sodne prisile. Delodajalčev preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne da bi pri tem pripoznal tožbeni zahtevek, ali pa z delavcem sklenil poravnavo, se niti ne more šteti za izpolnitev obveznosti v smislu določbe 1. odst. 270. člena Obligacijskega zakonika (OZ - Ur.l. RS št. 83/01). Sodišče prve stopnje tako tožniku neutemeljeno očita, da ni umaknil tožbe. V resnici bi očitek moralo nasloviti na toženo stranko, zakaj ni pripoznala tožbenega zahtevka, če je želela hitro in učinkovito odpraviti napako, ki naj bi jo storila v postopeku redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Zmotno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da je tožbeni zahtevek neutemeljen, ker je na podlagi 3. odst. 228. člena ZDR v sporu med delavci in delodajalcem posredoval inšpektor za delo. Takšno tolmačenje določb 227. in 228. člena ZDR je zmotno, saj posredovanje inšpektorja za delo ne izključuje sodnega spora. Nasprotno. 4. odst. 228. člena ZDR določa, da inšpektor za delo lahko posreduje v sporu med delavcem in delodajalcem vse do izvršljive arbitražne odločbe o spornem vprašanju oz. do odločitve sodišča prve stopnje o spornem vprašanju. Iz zapisnika o opravljenem inšpekcijskem pregledu pri toženi stranki dne 21.3.2003 (priloga B-) je razvidno, da je inšpektor postopek nadzora zaključil, ker naj bi tožena stranka nepravilnosti v zvezi z redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in prenehanjem delovnega razmerja formalnopravno odpravila. Očitno je, da med tožnikom in toženo stranko ni prišlo do sporazuma, pri katerem bi posredoval inšpektor. Zgolj telefonski poziv inšpektorja za delo, da naj tožena stranka ne izvrši svojega sklepa o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in da naj delavca pozove nazaj na delo, pa ne more biti razlog za zavrnitev tožbenega zahtevka. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava sodišče prve stopnje ni ugotavljalo odločilnih dejstev, ali so podani v odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov zatrjevani razlogi in ali je tožena stranka postopek pred odpovedjo izvedla v skladu z zakonom. V zvezi s tem je potrebno opozoriti, da je bil subjektivni 30 dnevni in objektivni 6 mesečni rok za odpoved pogodbe o zaposlitvi določen šele s petim odst. 88. člena ZDR. Prej veljavni zakon o delovnih razmerjih (ZDR/1990 Ur.l. RS št. 14/90,5/91,71//93) pa je vprašanje prenehanja potreb po opravljanju določenega dela uredil povsem drugače in ni poznal tovrstnih rokov. ZDR je pričel veljati s 1.1.2003, zato roki iz 5. odst. 88. člena ZDR niso mogli začeti teči pred 1.1.2003, saj bi sicer določbe tega zakona veljale retroaktivno in bi delodajalce zavezovale še pred uveljavitvijo zakona. Na podlagi 355. člena ZPP je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, saj je ugotovilo, da je prvostopenjsko sodišče zaradi zmotne uporabe materialnega prava nepopolno ugotovilo dejansko stanje. V novem postopku bo sodišče prve stopnje moralo po vsebiti presojati zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi nato o zadevi znova odločiti. V skladu z 3. odst. 165. člena ZPP je pritožbeno sodišče odločitev o stroških pritožbenega postopka pridržalo za končno odločbo.

ZPP člen 3, 3/1, 3/2. OZ člen 270. ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.