VDSS sodba  Pdp 1449/97
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1999-11-19

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - delovna uspešnost - merila

Tožena stranka ni imela vnaprej izdelanih kriterijev za ugotavljanje trajno presežnih delavcev, niti ni imela glede uporabe kriterija delovne uspešnosti določenih meril, na podlagi katerih bi se lahko dejansko ugotovila delovna uspešnost delavcev oz. zaključilo, da je bila tožničina delovna uspešnost enaka kot pri ostalih delavcih, zato delavki na podlagi navedenega kriterija ni moglo zakonito prenehati delovno razmerje.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami trpita vsaka svoje pritožbene stroške

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razveljavilo sklepa tožene stranke št. 531/6-94 in št. 762/8-94 z dne 5.8.1994 o prenehanju delovnega razmerja tožnice in ugotovilo, da je tožnica še naprej v delovnem razmerju pri toženi stranki z vsemi pravicami in obveznostmi. Nadalje je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti stroške postopka v znesku 64.455,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 26.6.1997 do plačila, v roku 8 dni pod izvršbo.

Tožena stranka se je pritožila zoper sodbo iz razlogov zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava po določilih 2. in 3. tč. 1. odst. 353. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. SFRJ, št. 4/77 - 27/90, ki se v RS uporablja kot republiški predpis). Navaja, da je v postopku razreševanja trajno presežnih delavcev ugotovila, da so vsi delavci enako uspešni, zaradi česar izločitve po tem kriteriju ni izvajala. Iz tega razloga delavci niso bili oškodovani, pri čemer je nepomembno, da ni imela vnaprej izdelanih kriterijev za ugotavljanje delovne uspešnosti. Pri določanju trajno presežnih delavcev je uporabila ostale kriterije iz splošne kolektivne pogodbe in na njihovi podlagi sprejela odločitev o opredelitvi posameznih trajno presežnih delavcev. Teh kriterijev pa tožnica niti ni izpodbijala. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožnica v odgovoru na pritožbo navaja, da je sodišče prve stopnje pravilno razsodilo. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče zavrne pritožbo kot neutemeljeno in v celoti potrdi izpodbijano sodbo.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov in ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo odločilna dejstva in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, v postopku pa tudi ni storilo takšnih kršitev iz določila 2. odst. 354. čl. ZPP, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (2. odst. 365. čl. ZPP). Zato pritožbeno sodišče v izogib pravilnim zaključkom v izpodbijani sodbi, ki jih ne ponavlja, v zvezi s pritožbenimi navedbami le še dodaja: V določilu 1. odst. 36. b čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS št. 14/90 - 71/93) so primeroma opredeljeni kriteriji, ki se upoštevajo pri določitvi delavcev, katerih delo postane trajno nepotrebno. Po 3. odst. tega določila pa se kriteriji za ugotavljanje presežnih delavcev podrobneje uredijo s kolektivno pogodbo oz. s splošnim aktom. V skladu z določilom 13. čl.

Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (SKPG, Ur. l. RS, št. 39/93) je temeljno merilo za ohranitev zaposlitve delovna uspešnost, pri čemer imajo glede tega prednost delavci, ki dosegajo večjo delovno uspešnost. Merilo delovne uspešnosti pa je mogoče uporabiti pri določitvi presežnih delavcev le v primeru, če so vnaprej določena merila za njeno ugotavljanje in le v primeru enake delovne uspešnosti delavcev, se v nadaljevanju za določitev nepotrebnih delavcev uporabi naslednje korekcijske kriterije v skladu z navedenim določilom SKPG oz. kriteriji, določenimi s splošnim aktom.

Kot izhaja iz pravilne ugotovitve sodišča prve stopnje, tožena stranka v svojem postopku ni imela vnaprej izdelanih kriterijev za ugotavljanje presežnih delavcev, niti ni imela glede uporabe kriterija delovne uspešnosti določenih meril, na podlagi katerih bi se lahko dejansko ugotovila delovna uspešnost delavcev oz. zaključilo, da je bila tožničina delovna uspešnost enaka, kot pri ostalih primerjanih delavcih. Tožena stranka ni dokazala tudi uporabo ostalih kriterijev, saj ni predložila nikakršnih podatkov o tem, po katerem nadaljnjem korekcijskem kriteriju in v primerjavi z konkretnimi delavci v finančno računovodskem sektorju je tožnica postala trajno presežna delavka. Po določilu 2. odst. 36. h čl. pa je dokazno breme, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja delavcev na delodajalcu.

Glede navedenega je zmotna pritožbena trditev, da je tožena stranka v svojem postopku ugotovila enako delovno uspešnost primerjanih delavcev, zaradi česar po tem kriteriju izločitev ni opravljala. Iz dokazov, ki jih je izvedlo sodišče prve stopnje namreč takšno dejstvo ne izhaja, saj tožena stranka že ob sprejemanju programa razreševanja trajno presežnih delavcev v letu 1992, kot njegovega dodatka v letu 1994, v postopku določitve nepotrebnih delavcev ni določila nikakršnih meril za ugotovitev delovne uspešnosti, kot tudi ni določila ostalih korekcijskih kriterijev, niti ni dokazala, da je ugotovila enako delovno uspešnost za delavce v sektorju, kjer je bila zaposlena tožnica. Pri tem pa dejstvo, da je bila opredeljena za trajno presežno delavko zgolj zaradi zmanjšanega obsega dela na podlagi podatkov vodje finančne službe, brez tega, da bi bila predhodno pravilno ocenjena po kriterijih v primerjavi z delavci, uvrščenimi v isto kategorijo in na takšnih delovnih mestih, ki jih je bilo mogoče razporejati v skladu z zakonom (1. odst. 13. čl. SKPG), ne more utemeljevati zaključka, da ji je zakonito prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki. Zato iz teh razlogov pritožba ni utemeljena.

Ker niso podani pritožbeni razlogi, kot tudi ne razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in v celoti potrdilo izpodbijano sodbo (368. čl. ZPP).

Obe stranki sta priglasili pritožbene stroške in sicer tožena stranka stroške v zvezi s pritožbo, tožnica pa stroške v zvezi z odgovorom na pritožbo. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da gre v zadevi za spor o prenehanju delovnega razmerja. V takšnih sporih pa v skladu z določilom 2. odst. 22. čl. Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS, Ur. l. RS, št. 19/94) nosi delodajalec svoje stroške postopka, ne glede na njegov izid. Ob tem, da tožena stranka tudi s pritožbo ni uspela in nadaljnji ugotovitvi, da na drugi strani tožničin odgovor na pritožbo ni v ničemer prispeval k sprejeti odločitvi, je pritožbeno sodišče odločilo, da stranki sami trpita svoje pritožbene stroške (1. odst. 166. čl. ZPP v zvezi s 1. odst. 155. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 353, 353/1, 353/1-2, 353/1-3, 354, 354/2, 365, 365/2, 368. SKPG-93 člen 13, 13/1. ZDR člen 36b, 36b/1, 36b/3, 36h. ZDSS člen 22, 22/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.