VDSS sodba Psp 75/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-03-07

akontacija pokojnine - vojaška pokojnina - meddržavni sporazum

Ob nespornem dejstvu, da je bila tožniku, slovenskemu državljanu in uživalcu vojaške starostne pokojnine od 1.1.1967 dalje (odločba Zavoda za socialno zavarovanje vojaških zavarovancev iz BG), priznana na podlagi odločbe Republiškega sklada pokojninskega in invalidskega zavarovanja delavcev Hrvaške, pravica do starostne pokojnine v mesečnem znesku od 1.10.1992 dalje, sodišče nima podlage za poseg v pravilno odločitev toženca. Tožnik je po hrvaških predpisih že uveljavil pravico do izplačevanja vojaške pokojnine. Torej je realiziral pravico iz 4. člena meddržavnega sporazuma v državi, v kateri je imel tedaj stalno prebivališče. Ratio legis člena 5 sporazuma je varovanje že pridobljenih pravic v nezmanjšani višini, če bi uživalec kasneje pridobil stalno prebivališče na območju druge države podpisnice. Ne omogoča pa izbirne pravice za uveljavitev pokojnine pri eni ali pri drugi državi podpisnici.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje. vica do starostne pokojnine glede na zadnjo zaposlitev v R Sloveniji, se zavrne kot neutemeljen."

Prvostopno sodišče je zavrnilo tožnikov zahtevek za izplačevanje akontacije vojaške starostne pokojnine, ko je ugotovilo, da zanj ni podlage v sporazumu med RS in RH o vojaških pokojninah (Ur. list RS, št. 48/92 - Mednarodne pogodbe, št. 13/92).

Zoper sodbo se pritožuje tožnik, smiselno zaradi napačne uporabe materialnega prava. Opisuje razloge, zaradi katerih je pri pristojnem nosilcu zavarovanja v Republiki Hrvaški zahteval prekinitev izplačevanja pokojnine ter svoje socialno in zdravstveno stanje.

Zavzema se za ugoditev pritožbi ter ustrezno odločitev.

Toženec v odgovoru na pritožbo poudarja, da je tožnik v Republiki Hrvaški, kjer je imel do 19.5.1993 prijavljeno stalno prebivališče, dne 25.3.1992 uveljavil pravico do izplačevanja akontacije vojaške pokojnine od 1.1.1992 dalje. Sklicuje se na meddržavni sporazum, po katerem upravičenci uveljavljajo pravico do akontacije vojaške pokojnine v državi sopogodbenici, v kateri imajo ob vložitvi zahteve stalno prebivališče. Čeprav se je tožnik po pridobitvi pravice do akontacije vojaške pokojnine v Republiki Hrvaški preselil v Republiko Slovenijo, mu zaradi določb meddržavnega sporazuma ni mogoče priznati pravice do izplačevanja akontacije v Republiki Sloveniji po Odloku o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin (Ur. list RS, št. 4/92).

Predlaga zavrnitev pritožbe kot neutemeljene.

Po preizkusu zadeve pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopno sodišče pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, čemur pritožba ne oporeka. Pravilno je tudi uporabilo materialno pravo. Pri tem tudi ni kršilo postopkovnih določb, na katere je pritožbeno sodišče dolžno paziti po uradni dolžnosti. Sodbo je tudi pravilno in obširno obrazložilo ter se pritožbeno sodišče v celoti strinja z razlogi.

Zato glede na pritožbena izvajanja poudarja naslednje.

Navedeni sporazum v 2. členu med drugim določa, da se nanaša na slovenske pravne predpise o izplačevanju vojaških pokojnin po pravnih predpisih nekdanje SFRJ ter na hrvaške pravne predpise o prevzemu bivših zveznih zakonov na področju pokojninskega in invalidskega zavarovanja v republiško zakonodajo. V 1. odstavku 5. člena pa je izrecno določeno, da vojaške pokojnine in druge dajatve, uveljavljene po predpisih iz 2. člena, ne smejo biti zmanjšane, spremenjene, zamrznjene, odvzete ali zavržene zato, ker je uživalec kasneje pridobil stalno prebivališče na območju druge države podpisnice.

Ob nespornem dejstvu, da je bila tožniku, slovenskemu državljanu in uživalcu vojaške starostne pokojnine od 1.1.1967 dalje (obrazložitev v odločbi Zavoda za socialno zavarovanje vojaških zavarovancev iz Beograda, št. 31886, z dne 22.5.1973), priznana na podlagi odločbe Republiškega sklada pokojninskega in invalidskega zavarovanja delavcev Hrvaške, Področna služba v Puli, z dne 8.2.1993, št. MS - VO - 77553, pravica do starostne pokojnine v ustreznem mesečnem znesku od 1.10.1992 dalje ter z odločbo istega organa o akontaciji, z dne 8.2.1993, akontacija pokojnine od 1.1.1992 dalje, sodišče nima podlage za poseg v pravilno odločitev toženca (prvostopna odločba z dne 7.7.1993, drugostopna odločba z dne 20.9.1993, obe št. V- 9.875.694). Tožnik je namreč po hrvaških predpisih že uveljavil pravico do izplačevanja vojaške pokojnine. Torej je realiziral pravico iz 4. člena meddržavnega sporazuma do uveljavitve vojaške pokojnine v državi, v kateri je imel tedaj stalno prebivališče. Ratio legis 5. člena sporazuma pomeni varovanje že pridobljenih pravic v nezmanjšani višini tudi v primeru, če uživalec kasneje pridobi stalno prebivališče na območju druge države podpisnice. Ne omogoča pa izbire za uveljavitev pravice do pokojnine pri eni ali pri drugi državi podpisnici. Zato je za presojo zadeve pravno irelevantno dejstvo, da je tožnik predlagal ustavitev izplačevanja pokojnine v Republiki Hrvaški in da mu jo le-ta, kot navaja tudi v pritožbi, ne izplačuje več.

Ustavnost sporazuma je posredno presodilo tudi Ustavno sodišče RS, ko je odločilo, da Uredba o ratifikaciji sporazuma med RS in RH o vojaških pokojninah ni v neskladju z ustavo (Ur. list RS, št. 3/96).

V obrazložitvi odločbe je poudarilo, da ni možna taka interpretacija, da bi določen krog oseb pridobil pravico do dvakratnega uveljavljanja iste pravice oz. možnost opcije (izbirno pravico).

Podan je torej zaključek, kot ga je sprejelo prvostopno sodišče, da je bila tožniku v skladu z določbami meddržavnega sporazuma utemeljeno odklonjena pravica do prevzema vojaške pokojnine - saj je to pravico že izčrpal pri hrvaškem nosilcu zavarovanja - zaradi česar s svojo pritožbo ni mogel uspeti in je pritožbeno sodišče potrdilo izpodbijano sodbo.

Sporazum med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško o vojaških pokojninah (1992) člen 2, 4, 5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.