TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VDS sklep Psp 78/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-09-07

Če stranka po izteku štirimesečnega roka ne predlaga nadaljevanja postopka, ki je miroval, se šteje, da je tožba umaknjena in se postopek ustavi.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da se tožnikova tožba, vložena zoper dokončno zavrnilno odločbo tožene stranke št. 148595 z dne 18.3.1996, šteje za umaknjeno in postopek ustavilo, ker nobena od strank v štirih mesecih od dneva, ko je nastalo mirovanje ni predlagala nadaljevanja postopka.

Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka, smiselno zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotno uporabljenega prava.

Sklicuje se na obvestilo poslano po faksu naslednji dan po obravnavi zaradi prometne nesreče, ki pa v izpodbijanem sklepu sploh ni omenjeno. Povdarja, da je bila njegova zadeva v Avstriji in Nemčiji rešena v krajšem roku, brez sodišča, doma pa se izogibajo plačilu, ki mu pripada, zato ne odstopa od zahtevka.

Sodišče prve stopnje je ob pravilno in popolno ugotovljenem procesnem stanju zadeve in pravilno uporabljenih določbah Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99, v nadaljevanju ZPP) v zadevi pravilno in zakonito odločilo, zaradi česar pritožbene navedbe niso relevantne. Pravna podlaga za presojo izpodbijanega sklepa je podana v 1. odst. 209. člena citiranega ZPP, ki med drugim določa, da mirovanje postopka nastane v primeru, če nobena od strank ne pride na narok za glavno obravnavo, v zvezi s 3. odst. 210. člena istega zakona, po katerem se šteje tožba za umaknjeno, če nobena od strank v štirih mesecih od dneva, ko je nastalo mirovanje, ne predlaga nadaljevanja postopka. Prav takšno procesno stanje je podano v predmetni zadevi, saj se glavne obravnave, razpisane 22.9.1999 kljub izkazanim vabilom ni udeležil tožnik niti toženec, niti nista v roku štirih mesecev po izdanem sklepu o mirovanju z dne 22.9.1999, predlagala nadaljevanja postopka. Sodišče prve stopnje je zato 25.1.2000, torej po izteku štirimesečnega roka, imelo dejansko in pravno podlago za izdajo sklepa o štetju tožbe za umaknjeno.

Povsem neutemeljeno je zato sklicevanje pritožnika na opravičilo odsotnosti, poslano po faksu, saj se nanaša na prvo razpisani narok za glavno obravnavo 9.6.1999, ki prav v zvezi z omenjenim opravičilom ni bila opravljena, pač pa preložena za nedoločen čas, kakor tudi na roke in način reševanja pravic pri tujih nosilcih zavarovanja. Ker zadeve iz procesnih razlogov ni mogoče obravnavati po vsebini, v pritožbenem postopku ne morejo biti upoštevne niti navedbe oz.

tožnikov predlog o prištetju v R Sloveniji dopolnjene pokojninske dobe k tuji pokojninski dobi, dopolnjeni pri tujem nosilcu zavarovanja.

Zaradi obrazloženega je bilo potrebno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 209,  209/1,  210,  210/3,  209,  209/1,  210,  210/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Psp 241/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-09-14

Če nobena stranka v predpisanem štiri mesečnem roku, odkar je nastopilo mirovanje, ne predlaga nadaljevanja postopka, se že po samem zakonu šteje tožba za umaknjeno.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom ugotovilo, da se šteje tožničina tožba za umaknjeno in je postopek v socialnem sporu ustavilo.

Ugotovilo je, da nobena od strank v predpisanem roku ni predlagala nadaljevanja postopka, ki je miroval od 7.1.2000. Zoper sklep se v zakonitem roku pritožuje tožnica. Laično navaja, da tožbe ni umaknila in da si tudi odvetnika ne more najeti, ker nima niti sredstev za preživljanje. Navaja poslabšanje zdravstvenega stanja in prosi, da se ji prizna vsaj varstveni dodatek, ki naj bi bil ukinjen.

Tožena stranka v pisnem odgovoru prereka tožničine navedbe, poudarja, da je bilo v predsodnem postopku odločeno o pravici do invalidnine za telesno okvaro in predlaga zavrnitev pritožbe.

Iz listin v sodnem spisu določno izhaja, da je v obravnavani zadevi 7.1.2000 nastopilo mirovanje postopka, ker se nobena stranka ni udeležila razpisane glavne obravnave in da hkrati nobena stranka v štirih mesecih ni predlagala nadaljevanja postopka. Ob takšnem dejanskem stanju pa je že na podlagi 3. odst. 210. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99; v nadaljevanju ZPP) potrebno šteti tožbo za umaknjeno. Ker nobena stranka v štirih mesecih, odkar je nastalo mirovanje, torej napozneje do 7.5.2000, ni predlagala nadaljevanje postopka, je sodišče z izpodbijanim sklepom zakonito ugotovilo, da se šteje tožba za umaknjeno in postopek v sporu ustavilo.

Na zakonitost izpodbijanega sklepa ob citirani procesno-pravni podlagi nimajo nikakršnega vpliva tožničine navedbe, da sama tožbe ni umaknila. Pravno povsem irelevantno in zato neupoštevano je tudi zatrjevano poslabšanje zdravstvenega stanja in težko socialno-ekonomsko stanje v zvezi z domnevno ukinitvijo varstvenega dodatka, saj vsebinsko odločanje o kakršni koli pravici iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja v obravnavani zadevi sploh ni dopustno.

Glede na obrazloženo je bilo potrebno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Psp 127/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-09-14

Tožba, v kateri je naveden stalno prebivališče toženca je popolna in je sodišče ne sme zavreči, tudi če se ugotovi, da toženec dejansko na tem naslovu ne prebiva.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Sodišče je s sklepom zavrglo tožnikovo tožbo ob uporabi 4. odst. 108. čl. Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99).

Zoper sklep se pritožuje tožnik po pooblaščeni delavki zaradi bistvene kršitve določb postopka.

Tožnik je v tožbi kot naslov toženca navedel Ulica A. A. 17, Ljubljana in je sodišče večkrat brezuspešno poskušalo vročiti tožencu tožbo na navedeni naslov. Na podlagi sklepa prvostopenjskega sodišča z dne 7.12.1999 je tožnik sodišču sporočil s pripravljalno vlogo z dne 22.12.1999 kot naslov toženca K. 7, Ljubljana ter priložil (priloga A/6) tudi potrdilo z dne 21.12.1999 Oddelka za Centralni register prebivalstva. Sodišče je poskušalo tožbo vročiti na ta naslov, a se je je vrnila z oznako, da je toženec ni dvignil, drugič pa z oznako (list.št. 11), da je toženec na navedenem naslovu neznan.

Ob takem stanju je prvostopenjsko sodišče izdalo 20.1.2000 sklep o tem, da mora tožnik v 15 dneh popraviti tožbo tako, da navede pravilen naslov toženca. V pravnem pouku je tudi navedlo, da zoper ta sklep ni pritožbe. Ker tožnik v 15 dnevnem roku tožbe ni popravil, jo je z izpodbijanim sklepom zavrglo.

Ob opisanem stanju tožnik glede sklepa z 20.1.2000 v pritožbi zoper izpodbijani sklep pravilno ravna v skladu z 2. odst. 363. čl. ZPP ter nadalje utemeljeno poudarja, da ima toženec še nadalje po dopisu Oddelka za Centralni register prebivalstva z dne 23.3.2000, ki ga pritožbi prilaga (2 list k prilogi A/7 v spisu sodišča prve stopnje) prijavljeno prebivališče na K. u. 7, Ljubljana ter da prvostopenjsko sodišče glede vročitve tožbe ni postopalo po določbah ZPP.

ZPP v 1. odst. 142. čl. za vročanje tožbe predpisuje, da se vroči osebno stranki ter nadalje določa postopek vročanja v 3. in 4. odst. 142. čl. v zvezi s 141. in 140. čl. zakona. Za vročanje po ZPP torej zadostuje, da tožnik v tožbi navede naslov, na katerem je toežnec stalno prijavljen, ne glede na to, ali na naslovu dejansko prebiva ali ne. Prvostopenjsko sodišče glede vročitve torej ni postopalo v skladu z navedenimi določbami ZPP, čeprav bi bila taka vročitev možna. Tožba, v kateri je naveden naslov stalnega prebivališča toženca, ne glede na to, ali toženec tam dejansko prebiva ali ne, je torej popolna, zato je sodišče ne bi smelo zavreči, kot je to storilo z izpodbijanim sklepom.

Zaradi obrazloženega je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo ter izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek, v katerem bo le to odpravilo tudi navedeno postopkovno kršitev glede vročitve tožbe.

ZPP člen 108,  108/4,  140,  141,  142,  142/1,  142/3,  142/4,  108,  108/4,  140,  141,  142,  142/1,  142/3,  142/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sodba Pdp 1385/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-09-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

1. Svet delavcev po izteku štiriletnega mandata ne more več veljavno odločati in tudi ne razpisati volitev v svet delavcev, zato se take volitve oz. opravljena volilna opravila razveljavijo.

2. Svet delavcev ne more sam sebi podaljšati mandata, saj za tako odločitev nima pravne podlage.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče v kolektivnem delovnem sporu na tožbo potencialne kandidatke in njenih predlagateljev razveljavilo volilna opravila in volitve v svet delavcev X. d.d., ki so potekale 9.9.1999, ker je ugotovilo, da je prejšnjemu sklicu sveta delavcev, ko je razpisal sporne volitve, že potekel mandat.

Zoper gornjo sodbo se pritožujeta udeleženca kolektivnega delovnega spora iz razlogov zmotne ugotovitve dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter predlagata njeno spremembo v smeri popolne zavrnitve zahtevka, podredno pa predlagata njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pri tem navajata, da je prvostopno sodišče spregledalo, da si je svet delavcev izrecno podaljšal mandat in da je lahko volitve novega sveta delavcev razpisal le prejšnji svet delavcev.

Dejstev, da je bil prejšen svet delavcev podjetja X. d.d. izvoljen 15.2.1995 in da mu je s tem dnem pričel teči zakoniti 4-letni mandat (2. odst. 10. člena Zakona o sodelovanju delavcev pri upravljanju - ZSDU - Ur. l. RS, št. 42/93) pritožba ne izpodbija. Prav tako ne izpodbija dejstva, da je ta svet delavcev sporne volitve razpisal in imenoval volilne organe šele 5.8.1999. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z zaključkom prvostopnega sodišča, da svet delavcev po izteku 4-letnega mandata ne more več veljavno odločati in tudi ne razpisovati volitev. Svet delavcev sam sebi ne more podaljšati mandata, saj za tako odločitev nima zakonite pravne podlage. Zato dne 5.8.1999 bivši svet delavcev podjetja X. d.d., ki mu je potekel mandat 15.2.1999, volitev ni mogel več zakonito razpisati, niti ne zakonito imenovati volilnih organov.

Na takšne ugotovitve tudi določbe poslovnika ne morejo vplivati. Zato je prvostopno sodišče sporne volitve sveta delavcev z dne 9.9.1999, vključno s predhodnimi volilnimi opravili, ki so temeljila na sklepih sveta delavcev, kateremu je že pred tem potekel mandat, utemeljeno razveljavilo.

Prvostopno sodišče v zvezi s tem pravilno pojasnjuje, kako v takem položaju na podlagi določb ZSDU priti do zakonitega razpisa volitev za nov svet delavcev.

Ker pritožbeni razlogi niso bili podani, je pritožbeno sodišče pritožbo udeležencev kot neutemeljeno zavrnilo ter kot pravilno in zakonito potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sodba Pdp 689/99
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-11-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Obveznost delodajalca, da delavcu izplačuje osnovno plačo na podlagi SKP določene izhodiščne plače za tarifni razred, v katerega se uvršča delavčevo delovno mesto in obveznost plačila regresa za letni dopust, ni odvisna od uspešnosti poslovanja in predstavlja fiksni izdatek, s katerim mora delodajalec v naprej računati.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje tožencu naložilo, da tožnici iz naslova razlike plače med sproti izplačevano plačo in plačo na podlagi izhodišče plače po kolektivni pogodbi za čas od 6.9.1994 do 30.4.1996 izplača 267.326,82 SIT neto, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamičnih mesečnih razlik ter iz naslova plačila regresa za letni dopust za leto 1994 izplača 68.598,00 SIT neto, za leto 1995 izplača 81.903,00 SIT in za leto 1996 izplača 82.427,00 SIT neto, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.8. v tekočem letu dalje, poleg tega pa je tožencu naložilo, da tožnici povrne 17.239,50 SIT in 15.300,00 SIT stroškov postopka. Zahtevek iz naslova razlike regresa za prehrano pa je sodišče zavrnilo.

Zoper ugoditveni del gornje sodbe se laično pritožuje toženec. V pritožbi navaja, da je tožnici plačeval toliko, kot ji je zagotovil ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi, s čimer se je takrat tožnica strinjala. Pri njem zaposlene delavke pa pri delu niso bile uspešne, tako da je posloval z izgubo in rezultati njihovega dela niso omogočili višjih izplačil. Zaradi poslovanja z izgubo je moral v januarju 1997 s svojo dejavnostjo prenehati. Delavke, ki jim je prenehalo delovno razmerje, so se prijavile na Zavodu za zaposlovanje in prejemajo ustrezno nadomestilo plače, on sam pa je ostal brez vseh dohodkov in brez premoženja, tako da ga preživlja žena s svojo pokojnino. Zato predlaga, da sodišče izpodbijano sodbo ponovno prouči.

Toženec v pritožbi ne zanika ugotovitev prvostopnega sodišča, da je tožnici izplačeval nižjo plačo od osnovne plače po kolektivni pogodbi. Prav tako ne zanika, da tožnici ni izplačeval regresa za letni dopust. Delodajalec je dolžan svojim delavcem sproti zagotavljati plačo najmanj v višini osnovne plače, to je plače, ki je delavcu zagotovljena po veljavni kolektivni pogodbi na podlagi izhodiščne plače za tarifni razred, v katerega se uvršča delavčevo delovno mesto. Prav tako je dolžan do 1.8. letno izplačevati regres za letni dopust v znesku, določenem s kolektivno pogodbo. Te obveznosti delodajalca niso odvisne od uspešnosti poslovanja in predstavljajo fiksne izdatke, s katerimi mora delodajalec v naprej računati.

Glede na povedano pritožbeno sodišče tožečevih pritožbenih navedb ni moglo upoštevati. Ker v postopku pred prvostopnim sodiščem hkrati ni zasledilo drugih napak, zaradi katerih bi bila izpodbijana sodba nezakonita, je toženčevo pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 1575/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-10-20

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

V primeru postopka redne likvidacije po določbah Zakona o gospodarskih družbah ni pravnih posledic v smislu določb Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji in tako ne pride do prekinitve postopka po določbi 205. čl. ZPP.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje razveljavi.

Sodišče prve stopnje je s sklepom prekinilo postopek med tožečo stranko in toženo stranko Z. d.o.o. - v likvidaciji, zaradi začetka redne likvidacije tožene stranke. Zoper zgoraj navedeni sklep se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je sodišče prve stopnje izven naroka za glavno obravnavo izdalo sklep, da se postopek v tem individualnem delovnem sporu zaradi začetka redne likvidacije prekine. Pri tem se je sodišče nepravilno sklicevalo na določbe 205. člena Zakona o pravdnem postopku in 182. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji. Tožena stranka je namreč sprejela sklep o redni likvidaciji po določbah Zakona o gospodarskih družbah. Sodišče je v sodnem registru le vpisalo začetek redne likvidacije. Za redno likvidacijo po Zakonu o gospodarskih družbah ne veljajo določbe Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji in zato tudi ne določbe o prekinitvi postopka. Glede na navedeno tožeča stranka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sklep sodišča prve stopnje razveljavi. Pritožba je utemeljena. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem tudi po uradni dolžnosti pazilo na pravilno uporabo materialnega prava in absolutne bistvene kršitve pravil postopka. Pri navedenem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo določbe 205. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS, št. 26/99). V konkretnem primeru gre namreč, kot pravilno opozarja pritožba, za postopek redne likvidacije po določbah Zakona o gospodarskih družbah (ZGD - Ur. l. RS, št. 30/93 - 84/98). Za redno likvidacijo po ZGD pa ne veljajo določbe Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, tako da likvidacija po ZGD nima enakih posledic, kot stečaj. Zato tudi ne pride v poštev uporaba določbe 205. člena ZPP o prekinitvi postopka. Pritožbeno sodišče pa še ugotavlja, da je likvidator tožene stranke pristopil na glavno obravnavo dne 12.11.1999, s čimer je dejansko vstopil v pravdo in bi tudi v primeru, če bi šlo za likvidacijo po ZPPSL bil sklep o prekinitvi postopka neutemeljen. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke ugodilo in sklep o prekinitvi postopka razveljavilo.

ZPPSL člen 182,  182.  ZPP člen 205,  205.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 872/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-11-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

V skladu s 3. odst. 18. čl. ZST je za plačilo sodne takse odločilna vrednost zahtevka oz. predmeta spora ob vložitvi tožbe oz. opravi dejanja.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog tožnikov za znižanje taksne obveznosti iz naslova predvidenega le delnega poplačila v tej zadevi spornih terjatev v stečajnem postopku nad toženo stranko. Zoper gornji sklep se pritožujejo tožniki iz razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe prava ter predlagajo njegovo spremembo, tako da se tožnikom taksna obveznost odmeri na podlagi dejanske vrednosti njihovih terjatev, do katere bo mogoče terjatve realizirati v stečajnem postopku. Pritožba ni utemeljena. V skladu s 3. odst. 18. člena Zakona o sodnih taksah je za plačilo sodne takse odločilna vrednost zahtevka oz. predmeta spora ob vložitvi vloge oz. opravi dejanja. V tej zadevi je bila vrednost predmeta spora opredeljena v tožbenem zahtevku tožnikov. S tega vidika je za ta spor irelevantno, kaj se bo z iztoženimi terjatvami dogajalo v nadaljnjih izvršilnih postopkih, vključno s stečajnim postopkom nad toženo stranko. Tudi pritožbeno sodišče tako ne vidi argumentov za upoštevanje drugačne vrednosti spora pri odmeri taksne obveznosti. Glede na povedano tožniki s pritožbo niso mogli uspeti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 1526/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-11-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

taksna obveznost - zapadlost - pravnomočna sodba

Taksno obveznost, ki je nastala po določbah ZDSS, mora stranka plačati ob zapadlosti stroškov, to je s pravnomočnostjo sodbe.

Pritožbi se delno ugodi in se 1. tč. izpodbijanega sklepa spremeni tako, da je tožnik takso v znesku 4.500,00 SIT dolžan plačati v 8-ih dneh po pravnomočnosti končne sodbe.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče za naprej ugodilo tožnikovemu predlogu za oprostitev plačila sodnih taks, glede v dosedanjem postopku že nastale taksne obveznosti tožnika pa predlog zavrnilo ter iz tega naslova tožniku naložilo plačilo zneska 4.500,00 SIT. Zoper sklep o plačilu takse se pritožuje tožnik in navaja, da ob vložitvi tožbe v letu 1991 tovrstni sodni spori niso bili obremenjeni z obveznostjo plačevanja sodnih taks. Takoj ko je bil tožnik o taki obveznosti obveščen, je zaprosil za taksno oprostitev, saj je že vse od sprožitve tega spora brez zaposlitve. Zato bi ga moralo sodišče oprostiti tudi plačila že nastale taksne obveznosti. Pritožba je delno utemeljena. Prvostopno sodišče pravilno povdarja, da veljavni Zakon o sodnih taksah (ZST - Ur. l. RS, št. 1/90 - 50/98) dopušča učinkovanje sklepa o oprostitvi takse obveznosti le za naprej (14. člen) in zato sodišče tožnika ni moglo oprostiti plačila takse, glede katere je obveznost po zakonu samem nastala preden je tožnik zaprosil za taksno oprostitev. V izpodbijanem delu sklepa je prvostopno sodišče ugotovilo tožnikovo obveznost za plačilo takse za sodbo in sklep z dne 24.2.1998, za pritožbo zoper to sodbo in sklep z dne 14.5.1998 in za odgovor na pritožbo tožene stranke z dne 30.5.1998, ko je plačilo taks tudi v tovrstnih delovnih sporih (sicer v znižani višini) določal Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Ur. l. RS, št. 19/94). Le-ta je v 3. odst. 62. člena določal, da plačilo taks v delovnih sporih zapade z dnem, ko zapadejo v plačilo stroški postopka. Po enotnem pojmovanju delovnih sodišč je to s pravnomočnostjo sodbe, s katero je spor končan. Z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakonah o sodnih taksah (Ur. l. RS, št. 20/98) so bile takse v delovnih sporih na novo urejene. V prehodnih določbah (1. odst. 40. člena neuradnega, prečiščenega besedila ZST) je ta zakon določil, da se pred uveljavitvijo novele nastale taksne obveznosti plačujejo po dotedanjih predpisih. Tako velja tudi za tožnikovo po višini pravilno ugotovljeno taksno obveznost, ki je nastala na podlagi določb ZDSS, da jo je dolžan tožnik v skladu z zgoraj navedeno določbo tega zakona plačati šele po izdaji pravnomočne sodbe, s katero bo spor končan. Glede na povedano je pritožbeno sodišče v skladu s 4. tč. 358. člena ZPP/99 sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu na tožnikovo pritožbo glede časa zapadlosti odmerjene takse ustrezno spremenilo.

ZST člen 14,  40,  40/1,  14,  40,  40/1.  ZDSS člen 62,  62/3,  62,  62/3.  ZPP člen 358,  358-4,  358,  358-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.