VDSS sodba Pdp 1202/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2001-03-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - nelikvidnost delodajalca - prisilna poravnava - odpravnina

Ker novela ZJSRS ni določila pravice do odpravnine tudi za delavce, ki jim je prenehalo delovno razmerje v okviru ukrepa finančne reorganizacije že pred uveljavitvijo novele (3.7.1999), tem delavcem ne pripada odpravnina po 36.f členu ZDR.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje. Tožnik nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da mu je tožena stranka dolžna plačati znesek 707.765,30 SIT, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi po členu 277/I ZOR, ki tečejo od 17.3.1996 dalje do plačila ter, da mu je dolžna povrniti stroške postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo (1. odst. izreka sodbe). Tožena stranka je dolžna tožniku pod pogoji prisilni poravnave po sklepu Okrožnega sodišča v Kranju St ./95 z dne ..1.1996 izplačati neto vrednost nadur v višini 94.761,66 SIT z obrestmi od 17.3.1996 dalje do plačila ter od neto zneska poravnati vse davke in prispevke, prav tako pa pod pogoji prisilne poravnave (2. odst. izreka sodbe). S sklepom pa je sodišče prve stopnje postopek zaradi reševanja spora o izplačilu nadomestila za neizkoriščen letni dopust v višini 5.170,40 SIT ustavilo (1. odst. izreka sklepa) ter sklenilo, da je tožnik dolžan plačati toženi stranki stroške postopka v višini 88.176,00 SIT, vse v 8 dneh pod izvršbo (2. odst. izreka sklepa).

Tožeča stranka se po svoji pooblaščenki pritožuje proti prvemu odstavku izreka sodbe in drugemu odstavku izreka sklepa - odločitvi o stroških postopka, sodišča prve stopnje iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevku tožeče stranke v celoti ugodi. Tožeča stranka je mnenja, da ji odpravnina kot trajno presežnemu delavcu pripada ne glede na to, da je bila kot višek spoznana v postopku prisilne poravnave. Po mnenju pritožnika sodišče prve stopnje zmotno razlaga 51. člen ZPPSL. Julija 1999 je bil spremenjen Zakon o jamstvenem skladu, zato je potrebno določbo 51. člena ZPPSL uporabljati tako, da delavcem pripada odpravnina po splošnih predpisih o delovnih razmerjih in 4. točki 2. odst. 160. člena ZPPSL. Po mnenju pritožnika mu pripada odpravnina ne zgolj po jezikovni razlagi predpisov, temveč tudi po pojmovno logični in teleološki razlagi. V pritožbi izrecno opozarja, da je Vrhovno sodišče RS že odločalo o podobni zadevi tožnice A.A. proti isti toženi stranki, ki je revizijo tožnice zavrnilo z obrazložitvijo, da novela Zakona o jamstvenem skladu ureja pravice delavcev le za vnaprej in da za priznanje pravice do odpravnine delavcem, ki so do uveljavitve novele izgubili zaposlitev v insolventnih organizacijah tako ni neposredne pravne podlage. Zoper odločitev Vrhovnega sodišča RS pa je tožnica vložila ustavno pritožbo zaradi kršitve 14. in 22. člena Ustave RS, ker je menila, da ni nobenega razloga za drugačno obravnavanje tistih delavcev, katerim je delovno razmerje prenehalo pred sprejetjem novele ZJSRS.

V obravnavanem primeru gre za med strankami sporno tolmačenje 6. odst. 51. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL - Ur.l. RS št. 67/93, 39/97 in 52/99) v zvezi z 19. členom novele Zakona o jamstvenem skladu Republike Slovenije (ZJSRS - Ur.l. RS št. 53/99), po katerem imajo vse do uveljavitve novega zakona o delovnih razmerjih delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi insolventnosti delodajalca, pravico do odpravnine v višini in pod pogoji, kot jo imajo delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi nujnih operativnih razlogov. Za presojo vprašanja, ali delavcem, ki so v obdobju od sprejetja stečajne zakonodaje v letu 1993 do novele ZJSRS sprejete leta 1999, izgubili zaposlitev v okviru potrjene prisilne poravnave s pravnomočnim sklepom pristojnega organa insolventne organizacije, je pomembna ugotovitev, da je šele novela ZJSRS priznala tem delavcem pravico do odpravnine v višini in pod pogoji, kot jo imajo trajno presežni delavci. S tako ureditvijo je zakonodajalec za naprej določil, da je položaj obravnavane kategorije delavcev z vidika obsega pravic enak položaju drugih presežnih delavcev. Zato je sodišče prve stopnje pravilno obrazložilo razloge za zavrnitev tožbenega zahtevka na izplačilo odpravnine po 36. f členu ZDR in se je pri tem postavilo pravilno na stališče, da gre za odnos splošnega in specialnega pravnega pravila in ne za razmerje primarnosti (ZDR) in subsidiarnega (ZJSRS), za kar se zavzema pritožba.

Tudi po zaključku pritožbenega sodišča je pravno argumentiranje pritožbe neutemeljeno. V 51. členu ZPPSL je sicer določeno, da v primeru pravnomočnega sklepa o potrditvi prisilne poravnave preneha delovno razmerje delavcem, ki opravljajo delo na delovnih mestih, ki se zaradi finanče reorganizacije ukinjajo. Gre za poseben primer prenehanja delovnega razmerja, ki ni določen v delovnopravni, ampak v stečajni zakonodaji. Izrecno je z ZPPSL določeno, da delavcem zaradi ukrepa finančne reorganizacije preneha delovno razmerje z vročitvijo sklepa o prenehanju delovnega razmerja brez odpovednega roka in da imajo ti delavci enake pravice kot delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi začetka stečajnega postopka. Po načelu specialnosti v razmerju med splošnim delovnopravnim predpisom, to je Zakonom o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93) in Zakonom o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Ur.l. SFRJ št. 60/89 in 42/90, ki se uporablja kot predpis RS) in posebnim predpisom, to je ZPPSL, ni dopustno specialnega zakona razlagati širše od splošnega. Ti delavci so po specialnem zakonu izrecno primerljivi z delavci, ki jim je prenehalo delovno razmerje zaradi začetka stečaja in se ne morejo primerjati z delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi trajnega prenehanja potreb po njihovem delu. Ker tožnik ni postal trajno presežni delavec po določbah ZDR, ampak mu je prenehalo delovno razmerje iz razlogov in po postopku, določenem v specialnem predpisu, to je v zakonu, ki ureja stečaj in prisilno poravnavo in to pred uveljavitvijo novele iz leta 1999, mu ne pripada odpravnina.

Določbe novele ZJSRS, ki je določila odpravnino delavcem, ki jim preneha delovno razmerje zaradi insolventnosti delodajalca, kot posebno pravico in to samo iz razloga, ker še ni bila sprejeta nova delovnopravna zakonodaja, ni mogoče razlagati tako, da je s tem priznana pravica do odpravnine tudi za nazaj, saj bi to pomenilo, da se razlaga ta pravica širše, kot jo določa delovnopravna zakonodaja. Sicer pa predpisov tudi ni dopustno uporabiti za nazaj, če zakonodajalec tega izrecno ne določi.

Po 155. členu Ustave RS (Ur.l. RS št. 33/91-I) lahko učinek pravne norme za nazaj določi le zakon in še to le v primeru, če sta izpolnjena oba v citirani ustavni določbi predpisana pogoja, torej, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice. Zato ni možno določbe 19. člena novele ZJSRS razlagati tako, da je zakonodajalec priznal to pravico vsem delavcem, tudi tistim, ki jim je prenehalo delovno razmerje pred začetkom veljavnosti novele. Glede na navedeno tožnik ni upravičen do zahtevane odpravnine, zato je sodišče prve stopnje, upoštevajoč tožnikov uspeh v pravdi, na podlagi 154. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP/77 - Ur.l. SFRJ št. 4/77 - 27/90) pravilno odločilo tudi o stroških postopka (2. odst. izreka sklepa).

Ker niso podani pritožbeni razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija in ne razlogi, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe in sklepa ter odločilo, da pritožnik nosi sam svoje stroške postopka (1. odst. 166. člena ZPP/77), saj ni bil uspešen v pritožbenem postopku. Pritožbeno sodišče je na podlagi 1. odst. 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99) uporabilo določbe ZPP-77, ki se je pred uveljavitvijo novega ZPP-99 smiselno uporabljal kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odst. 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

URS člen 14, 22, 158. ZOR člen 277, 277/1. ZJSRS-C člen 19, 19/2. ZPPSL člen 51. ZDR člen 36f, 36f/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.