VDSS sodba Pdp 1297/2001
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2002-10-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - odpravnina - nova zaposlitev

Tožnica si je sama našla drugo zaposlitev in se je pri drugem delodajalcu zaposlila celo pred začetkom teka odpovednega roka trajno presežnemu delavcu. Zato ji delovno razmerje ni prenehalo zaradi trajnega prenehanja potreb po delu (ampak na drugi pravni podlagi) in ni upravičena do odpravnine kot trajno presežna delavka.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 1. odst. točke I in v točki II izreka spremeni tako, da se v tem obsegu glasi: "Zavrne se zahtevek tožnice S. S., da ji je tožena stranka S., d.d., Ljubljana dolžna izplačati odpravnino v višini 294.821,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.7.1992 dalje do plačila, v 8 dneh ter ji v istem roku povrniti tudi njene stroške postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe sodišča prve stopnje do plačila, v 8 dneh."

Tožnica S. S. je dolžna povrniti toženi stranki S., d.d., Ljubljana stroške pritožbe v znesku 65.825,00 SIT, v 8 dneh.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo naložilo toženi stranki, da povrne tožnici odpravnino v znesku 294.821,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.7.1992 do plačila, v 8 dneh. Višji zahtevek je zavrnilo. Toženi stranki je naložilo tudi, da tožnici povrne stroške postopka v višini 58.902,00 SIT, z zamudnimi obrestmi od 16.2. 2001 do plačila, v 8 dneh.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki v kratki pritožbi vztraja pri trditvi, da je tožnica dobila zaposlitev pri Slovenskih železnicah izključno zaradi posredovanja kadrovske delavke tožene stranke M. K.. Predlaga njeno zaslišanje, dodatno pa navaja tudi, da višina odpravnine ni v zadostni meri obrazložena, saj iz sodbe ni razvidno, za koliko let dela jo je sodišče obračunalo.

Pritožbeno sodišče preizkusi sodbo sodišča prve stopnje v tistem delu, v katerem se izpodbija s pritožbo in sicer v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa pazi po uradni dolžnosti na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. tč. 2. odst. 339. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS št. 26/99) in na pravilno uporabo materialnega prava (1. in 2. odst. 350. čl. ZPP).

Ob takšnem preizkusu pritožbeno sodišče najprej ugotavlja, da se pritožba očitno ne nanaša na odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi dela tožbenega zahtevka, torej odločitvi v 2. odst. točke I izreka. Nanaša se le na odločitev sodišča prve stopnje v 1. odst. točke I izreka in odločitev o stroških, v 2. tč. izreka - v ugodilnem delu sodbe.

Navedbe v pritožbi sicer niso utemeljene. Višina odpravnine je v zadostni meri obrazložena, prav tako pa ni bilo več nobenih razlogov za zaslišanje M. K., saj je bila ta v postopku že zaslišana, njena izpoved pa je bila jasna (kot izhaja iz zapisnika glavne obravnave dne 24.4.1998).

Pač pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je pritožba utemeljena iz razlogov po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje namreč ni pravilno uporabilo materialnega prava pri odločitvi o tem, da tožnici pripada odpravnina kot trajno presežni delavki.

Tožnica je bila res spoznana za trajno presežno delavko, ki ji preneha delovno razmerje in sicer s sklepom tožene stranke z dne 27.5.1992, ki mu je ugovarjala, komisija za pritožbo tožene stranke pa je o tem ugovoru odločila na seji dne 30.6. 1992, in pismeni odpravek tega sklepa izdelala 9.7.1992. Tožnici oz. njeni pooblaščenki je bil vročen 13.7.1992. Tožnica pa se je medtem že z 1.7.1992 zaposlila pri drugem delodajalcu in sicer, kot je bilo pravilno ugotovljeno, brez posredovanja tožene stranke. Do te zaposlitve je torej prišlo en dan po odločanju komisije za varstvo pravic o ugovoru tožnice zoper sklep o prenehanju delovnega razmerja (v tožničini odsotnosti), vendar še pred izdajo odločbe te komisije in še preden je tožnica to odločbo prejela. Čeprav tožena stranka ni izkazala, da bi tožnici kdajkoli vročila tudi poseben sklep o prenehanju delovnega razmerja, je bilo ne glede na to ugotovljeno, da je tožnica sama našla drugo zaposlitev in se tudi brez prekinitve zaposlila pri drugem delodajalcu. Do zaposlitve pri drugem delodajalcu je prišlo celo pred začetkom teka odpovednega roka trajno presežnemu delavcu, zaradi česar v konkretni zadevi ne moremo govoriti o prenehanju delovnega razmerja zaradi trajnega prenehanja potreb po delu. Delovno razmerje je dejansko prenehalo na drugi pravni podlagi, kar pa ne utemeljuje priznanje odpravnine.

Glede na to in v skladu z določbo 4. toč. 358. čl. ZPP je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in v izpodbijanem delu (1. odst. točke I in 2. tč. izreka) sodbo spremenilo tako, da je zahtevek tožnice stroškovno zavrnilo. Ker tožena stranka ni priglasila stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje, je ta odločitev odpadla, ker pa je s pritožbo uspela (čeprav dejansko le iz razlogov po uradni dolžnosti) je upravičena tudi do pritožbenih stroškov. Te je pritožbeno sodišče odmerilo v skladu z Odvetniško tarifo (OT, Ur.l. RS št. 7/95- 78/2001). Toženi stranki pripada 375 točk za pritožbo, kar preračunano z vrednostjo točke na dan odločanja pritožbenega sodišča (100,00 SIT) in upoštevajoč DDV znaša 44.625,00 SIT. Pripadajo ji tudi stroški za sodno takso v znesku 21.000,00 SIT in 200,00 SIT za poštnino, oz. skupaj 65.825,00 SIT. Ta znesek ji je tožnica dolžna povrniti v roku 8 dni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.