VDSS sodba  Pdp 1890/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2001-01-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - invalid -

Če je bila delavcu priznana invalidnost III. kategorije z odločbo ZPIZ za nazaj, za čas pred dokončnostjo sklepa o trajnem višku, je bil nezakonito opredeljen za trajno presežnega delavca, čeprav v času odločanja delodajalca o trajno presežnih delavcih še ni bil invalid III. kategorije.

Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje. Tožeča stranka sama trpi svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek v delu, s katerim zahteva, da se ugotovi nezakonitost odločb tožene stranke z dne 22.10.1996 in 26.11.1996, s katerima je ugotovljeno, da je tožnik trajno presežni delavec (1.tč. izreka izpodbijane sodbe). Razveljavilo je 2. in 4. točko sklepa tožene stranke z dne 22.10.1996 in ugotovilo, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ne preneha z iztekom odpovednega roka oziroma 6 mesecev po dokončnosti. (2. tč.izreka). Ugotovilo je, da tožniku dne 13.2.1998 delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo (3.tč.izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožnika pokliče nazaj na delo in ga razporedi na delovno mesto, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti v skladu z invalidsko odločbo in mu za čas od prenehanja delovnega razmerja od 13.2.1998 prizna vse pravice, vključno s pravico do nadomestila bruto plače, od vsakomesečne bruto plače odvede vse prispevke in davke pristojnim organizacijam ter nato dobljeni neto znesek tožniku izplača z zakonitimi zamudnimi obrestmi od vsakega 18. dne v mesecu za pretekli mesec (4.tč.izreka). Toženi stranki je naložilo, da tožniku povrne stroške postopka v znesku 78.300,00 SIT skupaj z 19 % DDV in 1.863,54 SIT, oboje z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 19.10.2000 dalje do plačila (5.tč.izreka). Zoper 2., 3., 4. in 5. točko sodbe sodišča prve stopnje se iz vseh treh pritožbenih razlogov iz 1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS št. 26/99) pritožuje tožena stranka. Predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožnikov zahtevek zavrne oziroma podredno, da sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da tožnik ob dokončnosti odločbe, s katero je bil opredeljen kot trajno presežni delavec, to je 9.11.1996, ni bil invalid in ker ni bil invalid, mu tudi ni bilo potrebno dati soglasja k prenehanju delovnega razmerja, niti mu ni bila tožena stranka dolžna zagotoviti sklenitev delovnega razmerja za nedoločen čas na ustreznem delovnem mestu v drugi organizaciji ali pri drugem delodajalcu. Tožnika je Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje (v nadaljevanju ZPIZ) v III. kategorijo invalidnosti razvrstil šele z odločbo z dne 25.2.1998 in mu pravice do ustrezne razporeditev oziroma zaposlitve priznal za 18 mesecev nazaj, to je od 29.8.1996. Vendar pa bi okoliščina, da je tožnik kot invalid III. kategorije zaščitena kategorija po 36.d členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93), lahko bila pravno relevantna le tedaj, če bi bil tožnik invalid že ob dokončnosti odločitve tožene stranke. Odločbo ZPIZ naj bi dne 25.2.1998 za delavca vzpostavila stanje za 18 mesecev za nazaj, hkrati pa ni takšnega stanja vzpostavila tudi za toženo stranko. S posegom ZPIZ za 18 mesecev nazaj v že pridobljene pravice in status tožnika ter s tem tudi v pravice tožene stranke, naj bi bilo kršeno tudi ustavno načelo prepovedi povratne veljavnosti pravnih aktov.

Tožnik je v odgovor na pritožbo prerekal pritožbene navedbe tožene stranke in predlagal njeno zavrnitev. Toženi stranki naj bi bilo na dan izdaje izpodbijanega sklepa o trajno presežnem delavcu znano, da se tožnik nahaja v postopku za ugotavljanje invalidnosti, znano pa naj bi bilo tudi, da se odločbe ZPIZ takšne, da delavcu dodelijo status invalida z dnem vložitve zahtevka za ugotovitev invalidnosti. Tožena stranka bi zato lahko upoštevala dejstvo, da je tožnik v postopku za ugotovitev invalidnosti in da mu bo invalidnost priznana glede na njegovo zdravstveno stanje, ki je bilo toženi stranki znano. Odločba ZPIZ naj tudi ne bi posegala za nazaj v že pridobljene pravice in status tožnika.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 350. člena ZPP izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje preizkusilo v mejah pritožbenih razlogov, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 6., 7., 8. 11., 12. in 14. točke 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje ni zmotno in nepopolno ugotovilo dejanskega stanja, ko je ugotovilo, da ima tožnik od 29.8.1996 dalje status invalida III. kategorije in tudi ni zmotno uporabilo materialnega prava, ko je odločilo, da mu zaradi tega brez njegovega soglasja ne more prenehati delovno razmerje kot trajno presežnemu delavcu, ne glede na to, da v času odločanja pritožbenega organa tožene stranke tožnik še ni bil razvrščen v III. kategorijo invalidnosti. V skladu z 36.d členom ZDR delavcu invalidu, ki ne izpolnjuje pogojev za invalidsko pokojnino, lahko preneha delovno razmerje le z njegovim soglasjem ali če se mu zagotovi sklenitev delovnega razmerja za nedoločen čas na ustreznem delovnem mestu v drugi organizaciji oziroma pri delodajalcu.

Ta določba pa ne velja le za invalide, ki imajo v času, ko bi jim delovno razmerje moralo prenehati, kot trajno presežnim delavcem, že izdano pravnomočno odločbo o priznanju statusa invalida, ampak velja tudi za invalide, ki jim je odločba o priznanju invalidnosti vročena šele kasneje, vendar z ugotovljeno invalidnostjo za čas pred dnevom prenehanja delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je zato pravilno uporabilo materialno pravo, ko je razveljavilo sklep tožene stranke z dne 22.10.1996 v delu, ki se nanaša na prenehanje delovnega razmerja in ko je toženi strani naložilo, da tožnika pozove nazaj na delo in mu za čas od prenehanja delovnega razmerja prizna vse pravice iz delovnega razmerja, vključno s pravico do nadomestila plače.

S tem, ko je ZPIZ tožnika za čas od 29.8.1996 dalje razvrstil v III. kategorijo invalidnosti in toženi stranki naložil, da ga obdrži na delu, ni bila kršena ustavna prepoved povratne veljave pravnih aktov. 1. odst. 155. člena ustave RS (Ur.l. RS št. 33/91-I, 42/97, 66/2000) namreč določa, da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Odločba ZPIZ ni predpis in ne splošni akt, ampak gre za individualno odločbo, izdano v upravnem postopku. Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur.l. RS št. 12/92, 5/94, 7/96) v 2. odst.171. člena izrecno določa, da zavarovanec pridobi pravice na podlagi invalidnosti z dnem njenega nastanka. Glede na to, da je invalidska komisija II. stopnje podala mnenje, da je tožnik od 29.8.1996 zaradi posledic bolezni ni več zmožen za svoje delo obdelovalca kovin niti v skrajšanem delovnem času, je ZPIZ moral izdati odločbo o tem, da je tožnik od tega dne dalje razvrščen v III. kategorijo invalidnosti.

Glede na to, da uveljavljena pritožbena razloga nista podana, prav tako pa tudi niso podani razlogi na katere drugostopenjsko sodišče pazi po uradni dolžnosti, je bilo na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje. Na podlagi 1. odst. 165. člena ZPP v zvezi z 1. odst. 155. člen ZPP je pritožbeno sodišče odločilo, da tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka. V skladu s citirano določbo 155. člena ZPP se povrnejo samo tisti stroški postopka, ki so potrebni za spor, tožnik pa v odgovoru na pritožbo ne navaja nič novega, zato stroški v zvezi s to vlogo niso bili potrebni.

ZPIZ (1992) člen 171, 171/2. URS člen 155, 155/1. ZPP člen 339, 339/2, 353. ZDR člen 36d.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.