VDS Sklep Pdp 479/98
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-02-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prevzem delavca - kontinuiteta delovnega razmerja - odpravnina trajno presežnega delavca

V primerih prevzema določene dejavnosti z vsemi delavci, ki brez vmesne prekinitve delovnega razmerja nadaljujejo delo v isti dejavnosti pri drugem delodajalcu, je podana kontinuiteta delovnega razmerja, zaradi česar je pri uveljavljanju odpravnine po 3. odstavku 36. f člena ZDR šteti, kot da delavec ob prehodu k drugemu delodajalcu ni spremenil zaposlitve in mu priznati odpravnino ob upoštevanju celotne delovne dobe in ne le delovne dobe pri zadnjem delodajalcu.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da je dolžna plačati tožeči stranki regres za letni dopust in sicer za leto 1992 - 23.480,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od neto izplačila od 1.1.1993 dalje do plačila, za leto 1993 - 39.281,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od neto izplačila od 1.1.1994 dalje do plačila, za leto 1994 - 51.303,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od neto izplačila od 1.5.1995 dalje do plačila in za leto 1995 - 72.913,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od neto izplačila od 23.12.1995 dalje do plačila, jubilejno nagrado v višini 26.711,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.7.1995 dalje do plačila ter odpravnino trajno presežni delavki za delovno dobo, doseženo pri toženi stranki, v znesku 46.455,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 23.12.1995 dalje do plačila. Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki tudi stroške postopka v višini 72.797,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do plačila, vse v 8. dneh pod izvršbo (1. odstavek izreka). Nadalje je sodišče prve stopnje zavrnilo višji tožbeni zahtevek tožeče stranke (2. odstavek izreka).

Postopek na razveljavitev sklepov tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožnice z dne 15.5.1995 ter 19.6.1995, na vrnitev tožnice na delo in vpis delovne dobe v delovno knjižico, plačilo 70% nadomestila plač za čas od 1.9.1995 do 23.12.1995 z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega nadomestila ter na plačilo razlike v plači za čas od 1.9.1992 do 23.12.1995 je sodišče prve stopnje ustavilo (zaradi umika tožbe v tem delu).

Zoper zavrnilni del navedene sodbe se je pravočasno pritožila tožeča stranka zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oz. razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožeča stranka v pritožbi navaja, da je zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je šlo pri sklenitvi delovnega razmerja za novo zaposlitev. Po mnenju tožeče stranke je šlo za prevzem delavcev v smislu 15. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (v nadaljevanju: ZTPDR). Nadalje tožeča stranka navaja, da sodba nima razlogov v zvezi z zavrnitvijo zahtevka za plačilo procesnih zamudnih obresti, ki jih je tožeča stranka zahtevala v svojem pripravljalnem spisu z dne 1.12.1997. Pritožba je utemeljena.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je šlo pri sklenitvi delovnega razmerja med tožečo in toženo stranko za novo zaposlitev in ne za prevzem v smislu 15. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur.l. SFRJ št. 60/89, 42/90) - ZTPDR. To svojo ugotovitev sodišče prve stopnje utemeljuje z določitvijo poskusnega dela v novi pogodbi o zaposlitvi in z izpovedjo direktorja M. J., to je podjetja, ki je dalo H. J. v najem toženi stranki. Po pričevanju direktorja M. J. je v času, ko je bil v podjetju direktor, reševal v prvi vrsti problem gostinskega obrata in šele nato problem delavcev. Iskal je podjetje, ki bi prevzelo objekte in čim več delavcev. Iz 13. člena najemne pogodbe, sklenjene med M. J. in toženo stranko izhaja, da sklenejo zaposleni delovno razmerje pod pogoji kot na novo zaposleni delavci. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje zaključilo, da je šlo pri sklenitvi delovnega razmerja med toženo in tožečo stranko za novo zaposlitev.

Sodišče prve stopnje pa se v svoji sodbi ni opredelilo do vsebine 8. odstavka Programa razrešitve PE H., ki ga je dne 20.1.1995 sprejela tožena stranka in ki je priložen spisu.

Iz tega programa namreč izhaja, da je tožena stranka skupaj s hotelom prevzela tudi delavce, zaposlene v tem hotelu.

Nadalje se sodišče prve stopnje ni opredelilo do sklepa o prenehanju delovnega razmerja tožeči stranki pri M. J. z dne 30.4.1992, iz katerega izhaja, da ji je delovno razmerje prenehalo zaradi prehoda v drugo podjetje, v obrazložitvi tega sklepa pa je navedeno, da je najemnik, torej tožena stranka, prevzel obveznost skleniti pogodbe o zaposlitvi z delavci, zaposlenimi pri najemodajalcu. Prav vsebina navedenega sklepa govori v prid stališču tožeče stranke, da je šlo v obravnavanem primeru dejansko za prevzem delavcev v smislu 15. člena ZTPDR, kljub citirani določbi 13. člena najemne pogodbe in vsebini pogodbe o zaposlitvi pri novem delodajalcu - A.A. kot pravnem predniku tožene stranke, ki je tožnica očitno niti ni podpisala (v spisu se nahaja le izvod pogodbe o zaposlitvi, podpisan s strani direktorja delodajalca). Zlasti zato, ker zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnici pri prvem delodajalcu delovno razmerje prenehalo po lastni izjavi, ko je sklenila delovno razmerje pri drugem delodajalcu A.A. Po. (katerega pravni naslednik je tožena stranka), nima opore v izvedenih dokazih oz. v podatkih spisa. Poleg tega pa so bili očitno na delo k toženi stranki prevzeti tudi drugi sodelavci tožnice, ki so do tedaj delali v M. J.. Izvedeni dokazi torej po oceni pritožbenega sodišča kažejo na to, da gre v obravnavanem primeru za prerazporeditev delavcev oz. prehod v smislu 15. člena ZTPDR, izveden ob sklenitvi najemne pogodbe med toženo stranko oz. A.A. Po. ter prejšnjim delodajalcem tožnice. V primerih prevzema določene dejavnosti z vsemi delavci, ki brez vmesne prekinitve delovnega razmerja nadaljujejo delo v isti dejavnosti pri drugem delodajalcu, pa je podana kontinuiteta delovnega razmerja. Zaradi kontinuitete delovnega razmerja je pri uveljavljanju pravice do odpravnine po 3. odstavku 36. f člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/93) potrebno šteti, kot da delavec ob prehodu k drugemu delodajalcu ni spremenil zaposlitve in mu priznati odpravnino ob upoštevanju celotne delovne dobe in ne le delovne dobe pri zadnjem delodajalcu.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo plačilo regresa za letni dopust z zakonitimi zamudnimi obrestmi od neto izplačila in sicer od 1.1.1993, 1.1.1994, 1.1.1995 in 23.12.1995, plačilo jubilejne nagrade z zamudnimi obrestmi od 1.7.1995 ter odpravnino z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 23.12.1995 dalje, višji tožbeni zahtevek pa je sodišče prve stopnje zavrnilo. V zvezi z obrestmi se tožeča stranka pritožuje, da sodba sodišča prve stopnje nima razlogov v zvezi s procesnimi obrestmi, ki jih je tožeča stranka uveljavljala v eni od svojih pripravljanih vlog. Iz spisa je razvidno, da je tožeča stranka s pripravljalno vlogo z dne 1.12.1997 zahtevala plačilo procesnih obresti od glavnice 1.334.281,00 SIT od 1.12.1997 dalje, v pripravljani vlogi z dne 12.1.1998 pa je tožeča stranka obrazložila tožbeni zahtevek. Tožeča stranka je torej zahtevala plačilo glavnic in kapitaliziranih obresti, izračunanih do 1.12.1997, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od tega dne dalje. Sodišče prve stopnje pa je tožeči stranki priznalo zakonite zamudne obresti od zapadlosti neto zneskov, izračunanih iz posameznih bruto glavnic (ki se po višini ne ujemajo z zneski, ki jih iz naslova regresa, jubilejne nagrade ... zahteva tožeča stranka oz. z glavnicami, od katerih je tožeča stranka izračunavala zamudne obresti). Pritožbeno sodišče sicer glede takšne odločitve sodišča prve stopnje, ki je tožeči stranki priznalo bruto zneske regresa po objavljenih podatkih z neto izplačilom ter z zamudnimi obrestmi od dospelosti neto zneskov nima pomislekov, ker meni, da matematično ni razlike, če se prisodi glavnica z zamudnimi obrestmi od zapadlosti, ali pa glavnica s prištetimi kapitaliziranimi obrestmi, z obrestmi, ki od seštevka glavnice in kapitaliziranih obresti tečejo od kasnejšega datuma. Res pa je, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi svoje sodbe ni navedlo razlogov za svojo odločitev glede zamudnih obresti, in je tudi v tem delu pritožba utemeljena. Zato je pritožbeno sodišče izpodbijani zavrnilni del sodbe razveljavilo v celoti.

Ker je pritožba iz zgoraj navedenih razlogov utemeljena, je pritožbeno sodišče na podlagi 370. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77, 27/90) razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu, ter zadevo vrnilo prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. V ponovnem postopku naj sodišče prve stopnje dopolni dokazni postopek ter ponovno odloči o utemeljenosti tožbenega zahtevka tožnice.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 1. odstavka 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99) uporabilo določbe ZPP-77, ki se je pred uveljavitvijo novega ZPP-99 smiselno uporabljal kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDR člen 36f,  36f/3,  36f,  36f/3.  ZTPDR člen 15,  15.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.