VDSS sodba Pdp 263/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-12-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - višina nadomestila plače - plača med odpovednim rokom - kolektivna pogodba

Glede na načelo, da kolektivna pogodba lahko vselej določi širši obseg pravic od zakonsko zagotovljenega minimuma in je s panožno kolektivno pogodbo zagotovljena višina nadomestila plače neposredno iztožljiva, je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo tožencu pravilno naložilo plačilo razlike med že izplačanim nadomestilom v višini zajamčenega nadomestila plače in pripadajočim v višini izhodiščnega osebnega dohodka za sporno obdobje za V. tarifni razred, povečanega za ustrezen odstotek ob upoštevanju tožničinega minulega dela.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje .

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožeče stranke, da jo je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, ker naj bi bil sklep o prenehanju delovnega razmerja nezakonit. Ugodilo pa je njenemu podrejenemu zahtevku in toženi stranki naložilo plačilo razlike v premalo izplačanem osebnem dohodku za čas od aprila 1993 do 12. novembra 1993 v skupnem znesku 119.893,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska vsakega 20. v mesecu v plačilo do izplačila in sicer za april 1993 - 17.596,00 SIT, za maj 1993 - 17.590,00 SIT, za junij 1993 - 17.591,00 SIT, za julij 1993 - 17.434,00 SIT, za avgust 1993 - 17.416,00 SIT, za september 1993 - 17.416,00 SIT, za oktober 1993 - 8.395,00 SIT in za november 1993 - 6.482,00 SIT.

Hkrati je toženi stranki naložilo plačilo razlike odpravnine v znesku 5.249,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Zoper ugoditveni del sodbe, s katerim je sodišče prve stopnje naložilo plačilo razlike nadomestila plače, se pritožuje tožena stranka iz razloga nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Navaja, da je v 6 mesečnem odpovednem roku tožnici izplačevala nadomestilo osebnega dohodka v višini zajamčenega nadomestila osebnega dohodka, kar je v skladu s 36. f členom Zakona o delovnih razmerjih. Za utemeljitev svojih navedb predlaga nov dokaz in sicer dogovor med Sindikatom in vodstvom koncerna, ki je bil sklenjen dne 18.2.1993. V 2. točki tega dogovora sta se stranki sporazumeli, da se trajno presežnim delavcem, ki v času odpovednega roka ne delajo, obračunava nadomestilo osebnega dohodka v višini 100 % zajamčenega osebnega dohodka. Navedeni dogovor se nanaša na 6 mesečno obdobje odpovednega roka (april - november 1993), za katerega tožeča stranka zahteva izplačilo razlike in potrjuje, da je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje v tem delu spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, ali pa jo v tem delu razveljavi in vrne v novo obravnavanje.

Tožeča stranka v odgovoru prereka navedbe tožene stranka in predlaga zavrnitev pritožbe.

Ob preizkusu sodbe sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu zaradi plačila razlike nadomestila plače v 6 mesečnem odpovednem roku od aprila 1993 do vključno novembra 1993 pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje ob ugotovljenem dejanskem stanju materialno pravo pravilno uporabilo in o stvari pravilno razsodilo. V pritožbenem postopku predloženi dogovor, sklenjen 18.2.1993 med sindikatoma ter vodstvom koncerna, po oceni pritožbenega sodišča ne predstavlja takšnega novega dokaza, ki bi lahko odločilno vplival na dejansko stanje, ugotovljeno pred prvostopnim sodiščem in posledično na odločitev o predmetnem tožbenem zahtevku.

Pravna podlaga za razsojo zadeve je podana v 2. odstavku v zvezi s 1. odstavkom 2. točke 67. člena panožne kolektivne pogodbe za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektro industrijo Slovenije (Ur. list RS št. 12/91) po kateri ima delavec med 6 mesečnim odpovednim rokom zaradi trajnega prenehanja potreb po njegovem delu, pravico do nadomestila v višini osnovnega osebnega dohodka oz. plače, povečanega za dodatek na delovno dobo. Glede na načelo, da kolektivna pogodba lahko vselej določi širši obseg pravic od zakonsko zagotovljenega minimuma iz 1. odstavka 36. f člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. list RS št. 14/90, 5/91, 29/92 in 7/93) v višini najmanj zajamčenega nadomestila plače in je s panožno kolektivno pogodbo dogovorjena višina nadomestila plače tudi neposredno iztožljiva, je sodišče prve stopnje tožencu pravilno naložilo še izplačilo razlike nadomestila med že izplačanim v višini zajamčenega nadomestila plače in pripadajočim v višini izhodiščne plače za sporno obdobje za V. tarifni razred, povečanega za ustrezni odstotek glede na tožničino minulo delo. Izračun razlike pripadajočega nadomestila plače za obravnavano obdobje v skupnem znesku 119.893,00 SIT je računsko povsem preverljiv, sicer pa ga tudi pritožba v ničemer ne prereka. Ker predloženi dogovor z dne 18.2.1993 ne predstavlja pravno upoštevne podlage za znižanje nadomestila plače, saj podjetniški sindikat ni pooblaščen, da bi v delavčevem imenu lahko veljavno pristajal na nižjo raven nadomestila od dogovorjenega v panožni kolektivni pogodbi, hkrati pa ponujeni dokaz tudi ne izkazuje znižanja plače ali nadomestil v smislu 62. člena citirane kolektivne pogodbe, je morala pritožba tožene stranke ostati brezuspešna.

ZDR člen 36f. Kolektivna pogodba za črno in barvasto metalurgijo ter kovinsko in elektroindustrijo člen 2, 67, 67/2-1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.