TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VDS Sodba Pdp 890/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-09-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Če tožnik umakne tožbo po zaključku obravnave in izdaje sodbe pred sodiščem prve stopnje zoper katero se je tožena stranka pritožila, pa ta po seznanitvi z izjavo tožnika od umika tožbe pritožbe ne umakne, mora sodišče druge stopnje o vloženi pritožbi odločiti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugodilo tožnikovemu zahtevku in toženima strankama (toženi zavarovalnici do višini revalorizirane zavarovalne vsote) naložilo nerazdelno plačilo zneska 640.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 16.2.1995 dalje iz naslova odškodnine za škodo, ki jo je tožnik utrpel v posledici poškodbe pri delu z dne 5.7.1990, ko je pri popravilu viličarja utrpel zdrobitveni prelom končnega členka desnega kazalca. Hkrati je sodišče toženima strankama naložilo povračilo tožnikovih stroškov postopka v znesku 322.245,00 SIT, prav tako z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Zoper gornjo sodbo se pritožuje toženo podjetje zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga njeno spremembo v smeri zavrnitve zahtevka, oz.priznanja nižje odškodnine.

Po vložitvi pritožbe je tožnik dne 30.8.1995 po svoji zastopnici sodišče obvestil, da je tožena zavarovalnica sodbo sodišča prve stopnje že v celoti izvršila. Zato je celo podal izjavo o umiku tožbe. Toženo podjetje je bilo z obvestilom tožnika z dne 30.8.1995 seznanjeno, vendar nanjo ni reagiralo. Ker tožnik v skladu z določbami 193. člena ZPP po zaključku glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje tožbe ni mogel več umakniti in ker je toženo podjetje smiselno vztrajalo pri vloženi pritožbi, je moralo pritožbeno sodišče o pritožbi odločati.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je v tem primeru sodišče prve stopnje izdalo sodbo na podlagi obširno izvedenega dokaznega postopka, v katerem je glede okoliščin tožnikove nezgode pribavilo izvedeniško mnenje izvedenca strojne stroke dipl. ing. F.T. iz Mislinje ter glede teže in posledic tožnikove poškodbe na delu pribavilo izvedeniško mnenje izvedenca kirurga dr. G. V. iz Slovenj Gradca. Pritožbeno sodišče soglaša z dokaznimi zaključki sodišča prve stopnje in pravno presojo ugotovljenih dejstev, to je, da je za posledice tožnikove poškodbe pri delu odškodninsko odgovorno toženo podjetje in da znaša pravična odškodnina iz vseh uveljavljanih odškodninskih naslovov 640.000,00 SIT. Ker tako v tem primeru v pritožbi uveljavljeni pritožbeni razlogi niso bili podani in ker ob obravnavi pritožbe pritožbeno sodišče v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zasledilo absolutno bistvenih kršitev postopka, je bilo potrebno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 193,  193/2,  358,  358/3,  193,  193/2,  358,  358/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 639/96
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-05-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Če je predsednik senata brez sodelovanja članov senata ob predhodnem glasovanju 2:1 naknadno ugotavljal, da se ob spremembi njegovega stališča izide drugačna odločitev in je potem izdal in razglasil takšno drugačno sodbo, naknadno izdana in razglašena sodba ni bila izdana s strani senata, pred katerim je bila obravnava zaključena.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim senatom.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razveljavilo sklepa tožene stranke z dne 12.3.1993 in 21.1.1993 o opredelitvi tožnika za trajni presežek in ugotovilo, da tožniku delovno razmerje pri toženki ni prenehalo in še traja z vsemi pravicami iz delovnega razmerja in ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo ter mu povrniti stroške postopke v znesku 76.820,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Zoper gornjo sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga njeno razveljavitev ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri tem v prvi vrsti izpostavlja trditev, da izdana sodba ne ustreza odločitvi sodišča, sprejeti na seji senata neposredno po končani obravnavi.

Glede na pritožbene očitke o neskladnosti odločitve senata z vsebino strankam vročene sodbe v tej zadevi je sodišče prve stopnje v smislu določb 2. odstavka 360. čl. ZPP skupaj s celotnim spisom Pd 1900/94 posredovalo pritožbenemu sodišču izjavo predsednice senata z dne 10.4.1996 in izjavo sodnikov porotnikov - članov senata, z dne 15.4.1996 (priložen spis Su 24/96).

Zato je bilo potrebno v skladu s 1. odstavkom 369. člen ZPP izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje, s tem, da pritožbeno sodišče šteje, da so zaradi zapletov pri glasovanju v dosedanjem postopku v tej zadevi izpolnjeni pogoji, da se v skladu z določili 371. člena ZPP opravi nova glavna obravnava pred drugim senatom.

ZPP (1977) člen 128,  128/5,  334,  335,  335/2,  354,  354/1,  360,  360/2,  371,  128,  128/5,  334,  335,  335/2,  354,  354/1,  360,  360/2,  371.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS Sklep Pdp 2136/94
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-05-29

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ker je priča kljub naročilu, naj med prekinitvijo obravnave počaka pred sodno dvorano, brez opravičenega razloga zapustila sodne prostore, so bili podani zakoniti razlogi za izrek denarne kazni priči.

Pritožba priče Z. K. se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje priči Z. K.izreklo denarno kazen v znesku 15.000,00 SIT, ker je dne 25.5.1993 brez dovoljenja sodišča in brez opravičenega razloga zapustil prostore sodišča, kjer bi moral biti zaslišan.

Zoper takšen sklep je kaznovana priča vložila pravočasno pritožbo in predlagala njegovo razveljavitev. Pri tem je zatrjeval, da je prišlo spornega dne ob prekinitvi obravnave in njegovega zaslišanja v bistvu do nesporazuma, saj je računal, da je zaslišanje za ta dan končano in je zato odšel. Hkrati je zatrjeval, da je bilo ravnanje predsednice senata nekorektno in njegovo zaslišanje ni potekalo v smislu določb 244. člena ZPP. Glede na to, da se nikoli pred tem ni znašel v podobnem položaju in glede na to, da je bilo na naslednji obravnavi njegovo zaslišanje obojestransko korektno izvedeno, pa je izrečena kazen tudi previsoka.

Glede na protokolacijo dogajanj na obravnavi pred sodiščem prve stopnje dne 25.5.1993 pritožbeno sodišče izključuje, da bi šlo za nesporazum glede začasne prekinitve zaslišanja pritožnika kot priče.

Kljub naročilu, naj priča počaka pred sodno dvorano, je priča brez opravičila zapustil sodne prostore. Eventualna razburjenost priče zaradi vodenja zaslišanja ni opravičljiv razlog za takšno ravnanje.

Ker so bili v posledici pričinega ravnanja izpolnjeni pogoji za izrek denarne kazni iz 1. odstavka 248. člena ZPP, je izpodbijani sklep zakonit in zato kaznovana priča s svojo pritožbo ni mogla uspeti. Ker sklep o izrečeni kazni še ni bil realiziran in se višina kazni zato lahko presoja glede na sedanje denarne razmere, pritožbeno sodišče ocenjuje, da je višina izrečene kazni, tudi upoštevaje pritožnikove navedbe o kasnejšem pričanju in dejstvu, da še ni bil predkaznovan, primerna.

ZPP (1977) člen 248,  248/1,  248,  248/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS Sklep Pdp 2301/94
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-05-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pritožba - pritožbeni rok - zamuda pritožbenega roka

Rok za pritožbo iz 4. odst. 14. člena ZDSS je zakonski rok, ki ni podaljšljiv in velja v postopku pred Delovnimi sodišči tudi v odškodninskih sporih za poškodbe pri delu.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje kot prepozno zavrglo pritožbo toženca z dne 18.10.1994 zoper sodbo sodišča prve stopnje v tej zadevi z dne 6.7.1994. Pri tem je ugotavljalo, da je bila navedena sodba toženčevemu zastopniku vročena dne 3.10.1994, toženec pa se je, kljub pravilnemu pravnemu pouku o 8 dnevnem pritožbenem roku, dejansko pritožil šele nekaj dni po izteku tega pritožbenega roka.

Zoper gornji sklep se pravočasno pritožuje toženec po svojem zastopniku in poudarja, da bi v tovrstnih odškodninskih sporih tudi delovna sodišča morala še naprej dopuščati 15 dnevni pritožbeni rok.

Ker je bila pritožba zoper sodbo sodišča prve stopnje v tej zadevi vložena v okviru tega roka, predlaga, da se sklep sodišča prve stopnje o zavrženju njegove pritožbe razveljavi ter pritožbeno sodišče njegovo pritožbo z dne 18.10.1994 obravnava po vsebini kot pravočasno.

Sodišče prve stopnje je toženca oz. njegovega zastopnika ob vročitvi prvostopne sodbe v tej zadevi z dne 6.7.1994 v pravnem pouku pravilno opozorilo na 8 dnevni pritožbeni rok. Gre za zakonski rok iz 4. odst.

14. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur.l. RS, št.

19/94), ki ni podaljšljiv. Pooblaščenec toženca odvetnik Zdravko Križman je prejel sodbo sodišča prve stopnje dne 3.10.1994, pritožbo pa je oddal priporočeno na pošto dne 18.10.1994, torej po izteku 8 dnevnega pritožbena roka zato jo je sodišče prve stopnje, v skladu z določili 358. člena ZPP, s sklepom z dne 10.11.1994, upravičeno zavrglo.

Toženec s svojo pritožbo zoper navedeni sklep sodišča prve stopnje zato ni mogel uspeti, saj je postala sodba sodišča prve stopnje z dne 6.7.1994 v tej zadevi z iztekom 8 dnevnega pritožbenega roka pravnomočna.

Iz navedenega izhaja, da uveljavljeni pritožbeni razlogi niso podani, zato je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo pooblaščenca tožeče stranke kot neutemeljeno.

ZPP (1977) člen 357,  357.  ZDSS člen 14,  14/4,  14,  14/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS Sklep Pdp 237/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-07-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

V sporu o prenehanju delovnega razmerja trpi delodajalec svoje stroške postopka tudi v primeru, če pride do ustavitve postopka zaradi umika tožbe, razen če je šlo za krivdno povzročene stroške v smislu določb 156. člena ZPP.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v točki 3 izreka spremeni tako, da glasi: "Tožena stranka trpi svoje stroške postopka".

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zaradi umika tožbe ustavilo postopek, hkrati pa tožnici naložilo, da toženki povrne 13.300,00 SIT stroškov postopka.

Zoper sklep o plačilu stroškov se pravočasno pritožuje tožnica in predlaga njegovo spremembo v tem smislu, da naj tožena stranka sama trpi svoje stroške. Pri tem se sklicuje na določbe 22. člena ZDSS in na dejstvo, da je bila v tem primeru tožba vložena zaradi prenehanja delovnega razmerja in je bil zahtevek vsaj glede datuma prenehanja delovnega razmerja gotovo utemeljen, ne glede na to pa je tožnica tožbo umaknila iz drugih razlogov.

V tem primeru je bila tožba dejansko vložena zaradi spora o prenehanju delovnega razmerja. V skladu z določilom 2. odst. 22. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur.l. RS št. 19/94) v sporih o prenehanju delovnega razmerja delodajalec trpi svoje stroške ne glede na izid postopka. Po mnenju pritožbenega sodišča to velja tudi za primere, če pride v takšnem sporu do umika tožbe, razen če je predhodno šlo za krivdno povzročanje stroškov s sodnim postopkom v smislu določb 156. člena ZPP.

Ker s strani tožnice krivdno povzročanje stroškov postopka toženi stranki v tem primeru ni izkazano, je sodišče prve stopnje plačilo toženkinih stroškov postopka naložilo tožnici v nasprotju z določili 2. odst. 22. člena ZDSS. Zato je pritožbeno sodišče v skladu z navedenim zakonskim določilom izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je ugotovilo, da toženka sama trpi svoje stroške postopka, oz. da teh stroškov tožnica toženki ni dolžna povrniti.

ZPP (1977) člen 156,  156/1,  156,  156/1.  ZDSS člen 22,  22/1,  22,  22/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 912/96
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-07-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

začasna odredba - onemogočanje izterjave terjatve

Kombinacija, ko je direktor tožene stranke solastnik privatne firme, ki posluje s toženo stranko, pri tožnikih utemeljeno zbuja bojazen, da je izterljivost njihovih terjatev pri toženi stranki ogrožena.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi izpodbijani sklep o izdaji začasne odredbe sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom toženi stranki v zavarovanje tožnikom prisojenih terjatev prepovedalo razpolaganje s sredstvi na njenem žiro računu do višine prisojenih terjatev, hkrati pa pristojni agenciji za plačilni promet naložilo, da poskuse takšnega razpolaganja s sredstvi na žiro računu tožene stranke ne izvrši, takšna blokada sredstev pa naj bi bila v veljavi do pravnomočnosti sodne odločbe v tej zadevi, oz. do vložitve izvršbe.

Izdajo takšne začasne odredbe je utemeljevalo z nevarnostjo, da bo toženka onemogočila ali znatno otežila izterjavo tožnikom pred sodiščem prve stopnje prisojenih terjatev, ker toženka krči poslovanje, hkrati pa obstoja možnost prenosa sredstev toženke na privatno družbo S.d.o.o. , katere solastniki in zastopniki so vodilni delavci tožene stranke.

Zoper gornji sklep se pritožuje tožena stranka in predlaga njegovo razveljavitev. Pri tem poudarja, da v dosedanjem poslovnem sodelovanju med toženko in družbo S. d.o.o. tožena stranka ni bila oškodovana, tako da bojazen, da bi bila izterjava terjatev tožnikov zaradi sodelovanja s to družbo otežena, ni izkazana.

Tožena stranka tudi v pritožbenem postopku ni ustrezno dokumentirala utemeljenosti kompenzacij z družbo S. d.o.o., ki so izkazane pri Agenciji za plačilni promet. Hkrati kombinacija, ko je direktor tožene stranke solastnik privatne firme, ki posluje s toženko, pri tožnikih utemeljeno vzbuja bojazen, da je pokritje njihovih terjatev pri toženki ogroženo. Zato so bili v tem primeru tudi po mnenju pritožbenega sodišča podani razlogi za izdajo izpodbijane začasne odredbe, kot te razloge opredeljuje 265. člen ZIP, izhajajoč iz namena izdaje začasne odredbe t.j. varstva verjetno izkazane terjatve pred spremembami, ki bi onemogočile ali zmotno otežile bodočo izvršbo.

Glede na povedano je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zoper izpodbijani sklep o izdaji začasne odredbe kot neutemeljeno zavrnilo in izpodbijano začasno odredbo potrdilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS Sklep Pdp 1102/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-09-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Občasno zadrževanje tožnika, ki ima v Sloveniji zastopnika, na območju Bosne in Hercegovine, ne glede na pretekle vojne razmere v Bosni, ni predstavljalo okoliščine, ki bi pogojevale prekinitev postopka v tej zadevi.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje prekinilo postopek v tej zadevi in se pri tem sklicevalo na razloge za prekinitev postopka iz 2. točke 1. odst. 213. člena ZPP, češ da je zastopnica tožnika v nekem drugem sporu pri tem sodišču sodišče obvestila, da se tožnik pogosto nahaja doma v x.y., kjer vlada vojno stanje.

Zoper gornji sklep se pritožuje tožnik po svoji zastopnici in predlaga njegovo razveljavitev. Pri tem navaja, da niso podani razlogi za prekinitev postopka, saj se tožnik občasno oglaša v RS, tako da ni govora, da bi bil zaradi razmer v x.y. odrezan od sodišča.

Tudi sicer pa ima tožnik svojega zastopnika in ker je bil pred sodiščem v tej zadevi že zaslišan, za nadaljevanje postopka njegova osebna navzočnost niti ni več nujna.

Občasno zadrževanje tožnika, ki ima v x.y. svojega zastopnika, na območju x.y., ne glede na pretekle vojne razmere v x.y., ni predstavljalo okoliščin iz 212. in 213. člena ZPP, ki bi pogojevale prekinitev postopka v tej zadevi. Zato je bilo potrebno izpodbijani sklep razveljaviti.

ZPP (1977) člen 212,  213,  213/1-2,  212,  213,  213/1-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sodba Pdp 702/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-10-02

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

letni dopust - odškodnina za neizkoriščeni letni dopust

Ker je bila tožnica od 23.8.1991 do 31.8.1992 vseskozi v bolniškem staleža, niso bili podani elementi odškodninske odgovornosti na strani tožene stranke, ker tožnica določenega števila dni letnega dopusta za leto 1991 ni mogla izkoristiti.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožničin zahtevek za plačilo odškodnine za neizkoriščene dneve letnega dopusta za leto 1991 v znesku 19.923,00 SIT, oz. 12.593,40 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi in za plačilo regresa za letni dopust za leto 1992 v znesku 25.929,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, prav tako pa tudi zahtevek za povrnitev stroškov postopka v znesku 3.000,00 SIT.

Zoper gornjo sodbo se pritožuje tožnica iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri tem zatrjuje, da v letu 1991 ni mogla izkoristiti preostalih 11 dni letnega dopusta, ker je bila vse od 23.8.1991 pa do nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pri toženi stranki dne 31.8.1992 v bolniškem staležu, ki je bil tudi posledica krivičnih očitkov tožene stranke, v letu 1992 pa ni dobila izplačanega regresa niti pri toženi stranki, niti pri drugem delodajalcu, pri katerem je po 1.9.1992 sklenila delovno razmerje, s tem, da v tem koledarskem letu letnega dopusta sploh ni koristila.

Pritožbeno sodišče soglaša z izpodbijano sodbo, ki jo je sodišče prve stopnje izdalo na podlagi dovolj razčiščenega dejanskega stanja, pri njeni izdaji pa pritožbeno sodišče ni zasledilo bistvenih kršitev postopka, na katere mora paziti ob reševanju pritožbe po uradni dolžnosti. Glede na pritožbene navedbe pa pritožbeno sodišče še dodaja, da za neizkoriščenje preostalih dnevov letnega dopusta za leto 1991 niso podani elementi odškodninske odgovornosti na strani tožene stranke. Očitno tožnica tega dela letnega dopusta ni mogla izkoristiti zaradi več kot enoletnega bolniškega staleža od 23.8.1991 dalje, s tem, da ni izkazano, da bi bila za ta bolniški stalež krivdno odgovorna tožena stranka. V času veljavnosti splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (Ur.l. RS št. 31/90), ki je urejala pravico do regresa za letni dopust v 1. točki 38. člena, so sodišča štela pravico do izplačila regresa kot pravico, ki je vezana na koriščenje letnega dopusta. Ker tožnica v letu 1992 letnega dopusta pri toženki ni koristila (očitno iz razloga, ker je bila do 31.8.1992 vseskozi v bolniškem staležu, po 31.8.1992 pa se je takoj zaposlila pri drugem delodajalcu) pri toženi stranki ni bila opravičena do izplačila regresa, kot je pravilno zaključilo že sodišče prve stopnje.

Glede na povedano tožnica s svojo pritožbo ni mogla uspeti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 1353/96
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-10-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Brez potrdila o premoženjskem stanju iz 2. odstavka 13. člena ZST oprostitev plačila sodne takse praviloma ni mogoča.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo tožničin predlog za oprostitev plačila sodne takse ob vložitvi revizije zoper odločbo Višjega delovnega in socialnega sodišča, opr. št. Pdp 657/96, z dne 12.6.1996. Svojo odločitev je sodišče utemeljevalo z dejstvom, da tožnica ni predložila potrdila o svojem premoženjskem stanju, da iz njenih navedb izhaja, da prejema pokojnino, da znaša taksa za revizijo v tem primeru, glede na določbe ZDSS o kar 70% zmanjšanju taks v postopkih pred delovnimi sodišči, le 1.800,00 SIT taksa za opomin, tako da pogoji za oprostitev plačila sodne takse niso izpolnjeni, saj ni izkazano, da bi bila s plačilom takse v tem primeru občutno zmanjšana sredstva, s katerimi se preživlja tožnica ali njeni družinski člani.

Zoper gornji sklep se pritožuje tožnica in ponovno zatrjuje, da ima minimalne prejemke za preživljanje, tako da izpolnjuje pogoj za oprostitev plačila takse.

Pritožbeno sodišče soglaša z vsebino in razlogi izpodbijanega sklepa, ki jih v izogib nepotrebnemu ponavljanju ponovno ne povzema. Tudi v pritožbenem postopku tožnica ni predložila potrdila o svojem premoženjskem stanju (čeprav v pritožbi predložitev tega potrdila zagotavlja), brez takšnega potrdila pa v smislu 2. odstavka 13. člena zakona o sodnih taksah oprostitev plačila sodne takse praviloma ni mogoča.

Glede na povedano pritožbeno sodišče ne vidi razlogov za pritožbeno predlagano spremembo izpodbijanega sklepa sodišča prve stopnje in je zato pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

ZST člen 13,  13.  ZPP (1977) člen 172,  172/3,  173,  173/2,  172,  172/3,  173,  173/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.