VDS sklep Pdp 554/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2001-05-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Faktično delovno razmerje lahko nastane za določen in za nedoločen čas.

Pritožbi se ugodi, razveljavi se izpodbijana sodba in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Z izpodbijano sodbo in sklepom je Delovno sodišče v Celju sklenilo, da se ugotovi, da je tožnik umaknil tožbo zoper toženo stranko X. d.o.o. in se zoper to stranko postopek ustavi. Nadalje je razsodilo, da se zavrne tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da je sklep o prenehanju delovnega razmerja z dne 31.3.1998 nezakonit in neveljaven in je tožnik V. F. še od 31.3.1998 naprej v delovnem razmerju v družbi S. P. d.o.o. od 5.1.1998 dalje za nedoločen čas in mu je tožena stranka dolžna priznati vse pravice iz delovnega razmerja za čas od 1.4.1998 dalje skupaj s plačilom osebnih dohodkov, vse v roku 15 dni. Nadalje je sodišče prve stopnje odločilo, da stranke trpijo vsaka svoje stroške postopka. Zoper izpodbijano sodbo se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožba je utemeljena. Pritožbeno sodišče na podlagi pritožbenih navedb ugotavlja, da dejansko stanje še ni popolno ugotovljeno. V posledici tega je sodišče prve stopnje preuranjeno uporabilo materialno pravo. Pritožnik navaja, da ni podpisal pogodbe, ki mu jo je drugotožena stranka ponudila za zaposlitev za določen čas. Pogodbo je prejel šele marca 1998 in ne januarja, kar je razvidno iz njegovega ugovora, ki je bil sodišču predložen in datiran na dan 20.3.1998. Ugovor je poslal podjetju S. P. in iz njega izhaja, da je prejel pogodbo šele 11.3.1998. Ugovarjal je tudi zoper pogodbo za določen čas, kakor tudi zoper obvestilo o prenehanju delovnega razmerja. Zatrjuje, da dejansko ni vedel, v katerem podjetju dela od januarja do marca, saj je pogodbo dobil šele v mesecu marcu. Dejansko je sklenil delovno razmerje pri drugi toženki že 5.1.1998, ko je začel opravljati delo pri drugotoženi stranki in ga je le-ta prijavila pri vseh ustreznih zavodih in mu tudi izplačala plačo. Razen tega uveljavlja pritožba, da se za določen čas lahko zaposli samo v taksativno naštetih pogojih iz 17. člena zakona o delovnih razmerjih. Dejstvo, da je tožena stranka izjavila, da ni mogla tožniku jamčiti izplačilo plač za daljše obdobje, ni razlog, ki dovoljuje zaposlitev za določen čas. Glede na dejansko zaposlitev je nesporno, da je bil tožnk zaposlen pri drugotoženi stranki za nedoločen čas. Dodaten razlog, da tožnik ni vedel januarja in februarja vse do sprejema pogodbe, pri katerem podjetju dela, je tudi dokaz, da je tako prvo kot drugo pogodbena stranka imela istega direktorja, ki je sam podpisoval za obe stranki vse dokumente in se tudi pogovarjal z delavci. To potrjuje dejstvo, da je bil dejansko tožnik v zmoti in da ni mogel vedeti, pri kom je zaposlen vse do marca, ko je prejel pogodbo. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izvajalo dokaze tudi v smeri razčiščenja dejanskega stanja, ali je bilo sklenjeno delovno razmerje za določen ali nedoločen čas. Glede tega je zaslišalo pričo B. K., zaposlenega pri B. d.o.o. Celje, ki je imela sklenjeno pogodbo o nudenju pravne pomoči. Priča je med drugim izpovedal, da je sestanek z delavci potekal v januarju v poslovnih prostorih v Šmarju in delavci niso želeli podpisati izjave o prenehanju delovnega razmerja pri X. in tudi pogodbe o zaposlitvi za določen čas do 31.3.1998 niso želeli podpisati. Delavci so delali dejansko v istih prostorih, za istimi stroji, vendar za drugega kupca. Po izjavi priče so delavci vedeli, da delajo za drugega lastnika, ko so videli, da delajo v drugi firmi. Nihče tedaj od delavcev v firmi ni dobil zaposlitve za nedoločen čas. S. jim je tudi povedal, da gre za dokončanje del in ne ve, kako dolgo bo firma potekala. Svoj zapis je popravil na isti glavni obravnavi toliko, da je večina delavcev, ki so delali pri X. in jim je bila ponujena pogodba za določen čas, pozneje podpisala pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Sprva jim ni bilo mogoče nuditi trajnosti zaposlitve zaradi negotovosti firme, ker stečajni upravitelj ni omogočil najema prostorov. Vedel je tudi, da je bilo takih delavcev, ki niso želeli podpisati pogodbe o zaposlitvi za določen čas še približno pet. Ve, da je delavce osebno seznanil s tem dejstvom lastnik A. S. in je bil priča prisoten, ko je delavcem povedal. Glede sestanka je povedal, da tožnika ne pozna in da je bilo na sestanku 20 delavcev, pripričan ni, da niso bili vsi. Sodišče prve stopnje svojo odločitev utemeljuje tudi z navedeno izpovedbo priče, vendar pritožbeno sodišče ocenjuje, da je za razčistitev dejanskega stanja potrebno zaslišati lastnika A. S., ki naj glede tožnika izpove, kakšen je bil usten pogovor s tožnikom. Po potrebi naj se izvrši tudi soočenje med obema, saj ob dejstvu, da je bilo faktično sklenjeno delovno razmerje že v začetku januarja 1997, bo potrebno še ugotoviti, ali je bilo rečeno, da gre za sklenitev delovnega razmerja za določen čas ali za nedoločen čas. Pritožbeno sodišče namreč meni, da je pravno možno, da se faktično delovno razmerje sklene za določen čas, ali za nedoločen čas. Šele po dopolnitvi dokaznega postopka v navedeni smeri bo sodišče lahko ugotovilo, ali je bilo faktično sklenjeno delovno razmerje za določen ali nedoločen čas. Pri tem bo presojalo tudi pritožbene navedbe glede uporabe materialnega prava, ali so bili podani zakoniti razlogi za sklenitev delovnega razmerja za določen oz. nedoločen čas. Zaradi razveljavitve v glavni stvari je bilo treba razveljaviti tudi izrek o stroških in vrniti zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožbeno sodišče je glede pritožbenih stroškov odločilo, da so nadaljnji stroški postopka in bo o njih sodišče prve stopnje odločalo s končno sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.