VDSS sodba  Pdp 507/98
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-02-04

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajni presežni delavci - merila - delovna uspešnost - sistematizacija delovnih mest

Tožnica je bila nezakonito opredeljena kot presežna delavka, ker delodajalec (občina) ni v skladu z 31. čl. Kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti v Republiki Sloveniji (Ur.l. RS, št. 18/91) ugotavljal delovne uspešnosti kot temeljnega kriterija v postopku ugotavljanja presežnih delavcev, temveč je z novo sistemizacijo za dosedanje delovno mesto tožnice določil višjo stopnjo izobrazbe, katere tožnica ni imela in je bila iz tega razloga uvrščena med presežne delavce.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo kot nezakonit sklep pravne prednice prvotožene stranke, Občine X., Sekretariat za gospodarstvo in občo upravo z dne 11.9.1991 in dokončni sklep z dne 2.10.1991 o prenehanju delovnega razmerja tožeči stranki J. R.. Ugotovilo je, da tožnici ni prenehalo delovno razmerje ter, da ji obstaja tudi po 3.4.1992 naprej z vsemi pravicami iz dela in po delu, zato je prvotožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na dela in naloge, ki ustrezajo njeni strokovni izobrazbi in z delom pridobljenih delovnih zmožnosti in ji v njeno delovno knjižico vpisati manjkajočo delovno dobo od 3.4.1992 dalje. Ugodilo je tudi tožničinemu reparacijskemu zahtevku po izplačilu nadomestila plač in plačilu prispevkov za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja.

Prvotožena stranka je dolžna povrniti stroške postopka v višini 354.985,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 6.1.1998 dalje do plačila in povrniti stroške sodne takse za sodbo v višini 1.010,00 SIT, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Zahtevek tožnice, da je drugotožena stranka Republika Slovenija, Upravna enota X. dolžna s tožnico skleniti pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas od 1.1.1995 dalje za delovno mesto vodja referenta v glavni pisarni z vsemi pravicami iz dela in po delu in da je tožnici dolžna izplačati neizplačane plače za časovno obdobje od 1.1.1995 do vključno aprila 1996 je sodišče prve stopnje zavrnilo.

Drugotožena stranka je dolžna trpeti stroške svojega pooblaščenca v višini 88.740,00 SIT.

Zoper ugodeni del sodbe sodišča prve stopnje se pritožuje prvotožena stranka zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožničin zahtevek zavrne oz. podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Prvotožena stranka meni, da odločitev sodišča prve stopnje ne drži, saj ob reorganizaciji lokalne samouprave s 1.1.1995 ni nihče določil, da so novo nastale občine pravne naslednice starih občin, prav tako pa tudi ni bilo določeno, da bi morale občine ob reorganizaciji upoštevati morebitne nedokončane delovne spore. Zato Občina X. že ves čas trajanja sodnega postopka, pa tudi sedaj v pritožbi, trdi, da bi bila tožeča stranka v primeru sklenjenega delovnega razmerja ob reorganizaciji s 1.1.1995 prenešena na upravno enoto, saj bi opravljala dela in naloge, ki so že z zakonom o upravi prešle na upravno enoto. Poleg tega pa prvotožena stranka meni, da je 3. točka izreka izpodbijane sodbe neizvršljiva, saj znesek, ki bi ga po sodbi morala prvotožena stranka plačati tožnici, ni določen, niti določljiv oz. nikakor ni mogoče prepustiti toženi stranki izračun vtoževanega zneska, tudi če bi le ta bil utemeljen, ker bi že iz samega izračuna lahko nastali novi spori, kar je potrebno preprečiti že z navedeno sodbo.

Ob preizkusu izpodbijane sodbe je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je prvostopno sodišče v pravilno izvedenem dokaznem postopku popolno in pravilno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo, razloge za svojo odločitev pa natančno in logično pojasnilo v obrazložitvi izpodbijane sodbe. Zaradi jasnih in prepričljivih razlogov izpodbijane sodbe, ki v dejanskem pogledu izhajajo iz izvedenih dokazov, pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje v celoti sprejema. V podkrepitev svoje odločbe pa navaja sledeče argumente.

Sodišče prve stopnje je v skladu z napotki pritožbenega sodišča v ponovnem postopku ugotavljalo, ali je pravna prednica prvotožene stranke sprejela program razreševanja presežnih delavcev v skladu z določbami Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 14/90, 5/91), kakor tudi, ali so bili uporabljeni kriteriji, kot jih določa ZDR v 36. b člen. Sodišče prve stopnje je v ponovnem postopku pravilno ugotovilo in zaključilo, da je Občina X. kršila postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev, saj kriterija delovne uspešnosti ni ugotavljala, ampak si je pravna prednica prvotožene stranke enostavno olajšala delo s tem, da je pač za delovno mesto, ki ga je opravljala tožnica, postavila pogoj višješolske izobrazbe s spremembo akta o sistemizaciji in ker tožnica ni izpolnjevala zahtevanega pogoja strokovne izobrazbe in ker ji v sekretariatu ni bilo mogoče zagotoviti njeni izobrazbi ustreznega delovnega mesta, je postala trajni presežek. Pravilno zaključuje sodišče prve stopnje, da so taka ravnanja nedopustna in v nasprotju z veljavnimi določili 33., 35. in 36. b člena ZDR.

Kot izhaja iz konkretne sporne zadeve, je tožničino delo v Sekretariatu za gospodarstvo in občo upravo Občine X. postalo nepotrebno, ker so se pogoji za njeno dotedanje delovno mesto referenta v glavni pisarni spremenili tako, da se je zahtevala višješolska izobrazba upravne ali pravne smeri. Tudi, če tožnica ni izpolnjevala pogojev za zasedbo tega delovnega mesta, je občina nepravilno postopala, ker je zgolj pavšalno zatrdila, da v sekretariatu ni mogoče zagotoviti njeni izobrazbi ustreznega delovnega mesta. Če postane delavčevo delo trajno nepotrebno zaradi tega, ker je delodajalec s spremembami akta o sistemizaciji spremenil zahtevane pogoje, trajno presežnemu delavcu ne more prenehati delovno razmerje, če ga je možno razporediti na drugo (tudi neustrezno) delo (pogoj soglasja), ali pa mu delo zagotoviti s krajšo dokvalifikacijo ali prekvalifikacijo. Zato pritožbeno sodišče meni, da je v spornem primeru vprašljiva že pravilna uporaba določbe 33. člena ZDR, ki določa, da postane delo delavca zaradi nujnih operativnih razlogov pri delodajalcu trajno nepotrebno. O trajno presežnih delavcih po določbi citiranega člena lahko govorimo samo tedaj, če postane delo delavca zaradi nujnih operativnih razlogov nepotrebno za dalj kot 6 mesecev. V konkretnem primeru pa je tožnica postala trajni presežek, zato, ker ni več izpolnjevala zahtevanega pogoja za zasedbo delovnega mesta, na katerem je delala (ni imela ustrezne strokovne izobrazbe). Tožnica bi sicer lahko bila opredeljena kot trajni presežek tudi zaradi navedenega razloga, vendar na podlagi kriterijev in sicer delovne uspešnosti kot temeljnega kriterija za ohranitev zaposlitve po 31. členu Kolektivne pogodbe za negospodarske dejavnosti v Republiki Sloveniji (Ur.l. RS št. 18/91), ne pa enostavno zato, ker ni imela več ustrezne strokovne izobrazbe.

Pritožbeno sodišče sicer povsem soglaša s trditvami tožene stranke, da je delovni proces zahteval presistemizacijo tožničinega delovnega mesta, vendar pa je pravna prednica prvotožene stranke preuranjeno zaključila, da ni bilo možno tožnici zagotoviti drugega ustreznega dela. Po 36. a členu ZDR delavcu, katerega delo postane trajno nepotrebno, ne more prenehati delovno razmerje, če je mogoče v okviru organizacije oz. pri delodajalcu delavca razporediti na drugo delovno mesto, ki ne ustreza njegovi strokovni izobrazbi, znanju in zmožnostim, če delavec s tako razporeditvijo soglaša, kakor tudi, če je mogoče delavca za opravljanje drugega ustreznega dela prekvalificirati, dokvalificirati v roku 6 mesecev. Kot izhaja iz postopka ugotavljanja trajno presežnih delavcev pri pravni prednici prvotožene stranke, se je samo pavšalno zatrjevalo, da ni bilo mogoče zagotoviti tožnici ustreznega delovnega mesta, ne izhaja pa ničesar oz. se tudi ne zatrjuje, da bi občina kot delodajalec poskušala poiskati kakšno drugo delo, tudi tako, ki ne bi ustrezalo tožničini strokovni izobrazbi.

Prvenstveno bi moralo biti tožnici ponudeno v okviru možnosti, določenih v 36. a členu ZDR, ustrezna zaposlitev, tudi na delih, ki ne ustrezajo njeni strokovni izobrazbi ob predpostavki, da bi delavka s tem soglašala in šele, če bi tako delo odklonila, bi lahko bila opredeljena za trajni presežek. Ker tožnica ni imela niti možnosti podati oz. odreči soglasje, je tudi po zaključku pritožbenega sodišča sklep o prenehanju delovnega razmerja v posledici ugotovitve trajnega presežka nezakonit.

Neutemeljena je tudi trditev Občine X. v pritožbi, da bi bila tožeča stranka v primeru sklenjenega delovnega razmerja s 1.1.1995 prenešena v upravno enoto in ne v občino kot organ lokalne skupnosti. Pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, da je 103. člen Zakona o upravi (Ur.l. RS št. 67/94, 20/95) določal, da upravne enote oz. ministrstva, na katerih delovno področje sodijo naloge iz 1. odst. 101. člena zakona o upravi, prevzamejo hkrati tudi delavce občinskih upravnih organov, ki so opravljali te naloge ter ustrezen del administrativno računovodskih in tehničnih delavcev, kakor tudi dokumentarno gradivo in nedokončane zadeve. Upravne enote so res od občin prevzele delavce, kar tudi pomeni, da so prevzeti delavci nadaljevali delo v dosedanjih prostorih z dosedanjimi sredstvi. Vendar v konkretnem primeru je bila Občina X. tista, ki je bila dolžna razrešiti vprašanje tožničine zaposlitve. Tožnica je pred opredelitvijo za trajni presežek opravljala delo referenta v glavni pisarni in sicer v Sekretariatu za gospodarstvo in občo upravo Občine X.. Na podlagi 50. člena Zakona o lokalni samoupravi (Ur.l. RS št. 72/93, 57/94 in 11/95) je Občina X. kot organ lokalne skupnosti sprejela nov pravilnik o notranji organizaciji in sistemizaciji delovnih mest v občinski upravi (priloga B 25), iz katerega pa jasno izhaja, da se v okviru občinskega urada ustanovi med drugim tudi organizacijska enota - oddelek za gospodarstvo in razvoj. To pa pomeni, da je novo nastala Občina X. ohranila področje oddelka gospodarstva tako, da ni prešel na upravno enoto. Zato je prvotožena stranka kot organ lokalne skupnosti dolžna tudi urediti tožničin delovnopravni status v zvezi z razveljavljenim sklepom o trajnem presežku.

Pritožba prvotožene stranke sicer pravilno opozarja, da je izrek sodbe pod točko 2, kjer je sodišče odločilo o reparacijskem zahtevku, neizvršljiv, zlasti glede višine posameznih nadomestil plače, do katerih je tožnica upravičena. Vendar pa pritožbeno sodišče v zvezi s to pritožbeno navedbo navaja, da je sodišče prve stopnje s takim izrekom odločilo le po temelju, ocenjuje pa, da je možno izračunati, na podlagi take odločitve, tudi višino dolgovanih zneskov. Sicer pa mora pravnomočno sodno odločbo, izdano v postopku varstva pravic delavcev, poslovodni organ, v konkretnem primeru župan občine, izvršiti v 15 dneh od vročitve. Ob prostovoljni izvršbi pa tožena stranka lahko določi višino dolgovanih zneskov, ni pa sodba izvršljiva v smislu sodne izvršbe po Zakonu o izvršbi (ZIZ - Ur.l. RS št. 51/98). Zato bo tožnica, v kolikor prvotožena stranka ne bo prostovoljno izvršila navedene sodne odločbe, morala z novo tožbo (to, kar ji je sedaj priznano po temelju) uveljavljati tako, da bo zahtevek opredelila po višini, torej mesečna bruto nadomestila plače, od katerih bo moral delodajalec plačati prispevke in davke po Zakonu o prispevkih za socialno varnost (ZPSV - Ur.l. RS št. 5/96). Od vsakokratne mesečne zapadlosti dolgovanega neto zneska pa ji pripadajo tudi zakonite zamudne obresti.

Ker je sodišče prve stopnje ob popolno ugotovljenem dejanskem stanju tudi pravilno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZDR člen 33, 35, 36a, 36b. Kolektivna pogodba za negospodarske dejavnosti člen 21.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.