VDSS sodba  Pdp 26/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-09-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - odpravnina - pravica do odpravnine

Pravica do odpravnine po 36f členu ZDR je vezana na razlog prenehanja delovnega razmerja, to je na dokončen sklep o prenehanju delovnega razmerja zaradi nujnih operativnih razlogov. Sodišče ne more samo ugotoviti, da bi delavec moral biti opredeljen kot trajni presežek in nadomestiti postopka v organizaciji.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se zahtevek tožnika, ki se glasi:

"Ugotovi se, da obstoji terjatev tožnika zoper toženo stranko za plačilo odpravnine trajno presežnemu delavcu v znesku 1.195.655,40 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.4.1993 dalje do plačila kot tudi za plačilo stroškov tega postopka v višini 18.250,00 SIT", kot neutemeljen zavrne.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugodilo zahtevku tožeče stranke in ugotovilo obstoj terjatve tožnika zoper toženo stranko za plačilo odpravnine trajno presežnemu delavcu v višini 1.195,655,40 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.4.1993 dalje do plačila in za plačilo stroškov tega postopka v znesku 18.250,00 SIT.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz razloga zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni sodbo sodišča prve stopnje in zahtevek tožnika zavrne oz. podrejeno, da sodbo razveljavi in vrne zadevo v novo sojenje. Tožena stranka v pritožbi navaja, da tožnik ni bil nikoli na seznamu presežnih delavcev, ki bi ga sprejel organ upravljanja, na takem seznamu pa tudi ne bi mogel biti, ker mu je do upokojitve manjkalo manj kot 5 let in ni izpolnjeval pogojev po členu 36 d/2 zakona o delovnih razmerjih. Delovno razmerje mu je prenehalo po sili zakona z uvedbo stečajnega postopka dne 1.4.1993. Pritožba graja zaključek sodišča prve stopnje, da tožniku ni bila izdana odločba o trajnem presežku in prenehanju delovnega razmerja zaradi nepravilnega ravnanja podjetja.

Delavec pridobi status trajno presežnega delavca le pod pogoji, ki so določeni v 34. in 35. členu zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur. l. RS št. 14/90, 5/91). Obstoj trajnega prenehanja potreb po delu delavca ugotavlja poslovodni organ, ki mora v razlogih za prenehanje potreb po delu delavcev med drugim določiti število in kategorijo presežnih delavcev. Program razreševanja presežnih delavcev pa sprejme organ upravljanja, ki določi seznam nepotrebnih delavcev ter ukrepe in kriterije za izbiro ukrepov za omilitev škodljivih posledic prenehanja delovnega razmerja. Iz izvedenega dokaznega postopka ne izhaja, da bi bil tak program pri toženi stranki sprejet. Šele na podlagi sprejetega programa pa se lahko odloči o prenehanju delovnega razmerja delavcem oz. o pravicah iz programa razreševanja presežnih delavcev. Ker program sploh ni bil sprejet, tožnik tudi ni mogel biti določen kot trajno presežni delavec. To pa je predpogoj za uveljavljanje pravic po določbi 36. f člena zakona o delovnih razmerjih, to je pravice do odpravnine, do katere so upravičeni delavci, ki so zaposleni pri delodajalcu najmanj dve leti, za vsako leto delovne dobe pri delodajalcu. Taka odpravnina gre v skladu z določbo 36. e člena ZDR delavcu, kateremu ni mogoče trajno zagotoviti dela in mu delovno razmerje preneha po poteku 6 mesecev po dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja.

Ker tožniku pri toženi stranki delovno razmerje ni prenehalo na podlagi dokončnih sklepov o prenehanju delovnega razmerja kot trajno presežnemu delavcu, je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo napačno ugotovilo, da obstoji terjatev tožnika proti toženi stranki iz tega naslova. Zato je pritožbeno sodišče v skladu z določbo 373. člena zakona o pravdnem postopku pritožbi ugodilo in zahtevek tožnika v celoti zavrnilo kot neutemeljen, ker zanj ni pravne podlage.

Sodišče je bivše zvezne predpise uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I in 45/90).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.