VDS sodba Pdp 1304/2000
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2002-10-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Čeprav tožena stranka v obrazložitvi prvostopne odločbe ni navedla razlogov za razporeditev tožnika po 30. členu ZDDO, je to obširno in argumentirano navedla v odločbi, s katero je zavrnila tožnikov ugovor, kot tudi v kasnejšem dopisu, ki ga je v zvezi z tožnikovo razporeditvijo načelnik A. naslovil na Upravo za organizacijo in kadre pri B. Zato je bil tožnik na drugo delovno mesto skladno z 30. členom ZDDO zakonito razporejen.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da glasi:

"Tožbeni zahtevek, da se razveljavita odločbi tožene stranke Republike Slovenije, Ministrstva za ........ št. 0433-14-P-14731 z dne 6.10.1998 in št. 0433-2-127/278-98 z dne 9.12.1998 o razporeditvi tožnika na delovno mesto ............. s 1.11.1998 in da mu je tožena stranka dolžna povrniti stroške postopka vse pod izvršbo, se zavrne.

Tožnik je dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 28.800,00 SIT v 8 dneh pod izvršbo."

Tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku in razveljavilo odločbi tožene stranke z dne 6.10. in 9.12.1998 o razporeditvi tožnika na delovno mesto ........ s 1.11.1998 in da je tožena stranka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v znesku 94.497,00 SIT, v 8 dneh pod izvršbo. Sodišče je ugodilo zahtevku, ker razporeditev ni bila v skladu s 30. členom Zakona o delavcih v državnih organih.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevek tožnika kot neutemeljen zavrne, podrejeno pa, da jo razveljavi ter zadevo vrne v ponovno sojenje, tožniku pa naloži plačilo pravdnih stroškov. Pritožba poudarja, da je iz podatkov na katere se je oprlo tudi sodišče razvidno, da je 14.12.1998 opravljalo dela in naloge vodja patrulje PP X. samo 5 delavcev in je bilo eno delovno mesto prosto in nato je bil tožnik dejansko razporejen 15.12.1998. Iz te Policijske postaje sta bila 2 delavca na delovnih mestih vodje patrulje predvidena za razporeditev na UNZ C. in sta bila tja razporejena tudi dejansko s 1.1.1999. Razporeditev tožnika je bila potrebna iz razlogov kot so navedeni že v obrazložitvi odločbe, s katero je bil zavrnjen ugovor tožnika. Tudi zaslišani priči potrjujeta utemeljenost razporeditve tožnika glede na njegove delovne izkušnje. Poleg tega je po razporeditvi tožnika ostalo njegovo delovno mesto nezasedeno.

Tožnik v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe in navaja, da je bil razporejen zaradi šikaniranja oz. "kazensko", kar izhaja tudi iz izpovedi priče M. in F.. Poleg tega pa je pritožbena navedba, da je ostalo tožnikovo delovno mesto nezasedeno, nedokazana.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov prišlo do napačnega zaključka, da je bila razporeditev tožnika na delo v PP domnevno kazenski ukrep, kot posledica tožnikove vožnje in da tožena stranka ni dokazala, da so obstajali razlogi za njegovo razporeditev po 30. členu Zakona o delavcih v državnih organih (ZDDO). Ti zaključki pa po stališču pritožbenega sodišča nimajo opore v izvedenih dokazih. Tožena stranka v obrazložitvi prvostopne odločbe z dne 6.10.1998 res ni navedla dejanskih razlogov za razporeditev tožnika po 30. členu ZDDO, vendar pa je to obširno in argumentirano navedla v odločbi z dne 9.12.1998, s katero je zavrnila ugovor tožnika zoper odločbo z dne 6.10.1998. Tako v tej odločbi, kot tudi v dopisu z dne 30.11.1998, ki ga je načelnik Uprave A. naslovil na Ministrstvo za ..... v zvezi s tožnikovo razporeditvijo, so navedeni organizacijski razlogi. To pa so pokrivanje slabše zasedenosti delovnih mest v PP X. in načrtovan odhod dveh policistov s 1.1.1999 iz te enote in ker zaradi prerazporeditev ostaja v tej enoti pretežno mlajši in manj izkušen kader, na katerega pa bo tožnik s svojimi izkušnjami, s področja prometne varnosti, ugodno vplival. Navedeno potrjujeta tudi izpovedbi prič A. F. in D. M. oba iz PP X. Zlasti je priča F. poudaril, da je tak kader kot je tožnik nujno rabil, kar je razvidno iz sistemizacije. Priča M. pa je potrdil, da je v PP X. fluktuacija kadrov pogosta in da jih več gre kot pride.

Glede na navedeno pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožena stranka razporedila tožnika v PP Piran iz dejanskih in utemeljenih razlogov po 30. členu ZDDO in da sta izpodbijani odločbi zakoniti. Sodišče prve stopnje je glede na ugotovljeno dejansko stanje zmotno uporabilo materialno pravo, zato je pritožbeno sodišče ugodilo pritožbi in tožbeni zahtevek zavrnilo kot neutemeljen ter izpodbijano sodbo spremenilo (4. točka 358. člena ZPP). V zvezi s tem je odločilo tudi o stroških postopka na prvi stopnji. Ker tožnik s tožbo ni uspel, je na podlagi 154. člena ZPP dolžan povrniti toženi stranki potrebne stroške postopka, ki odmerjeni po Odvetniški tarifi za odgovor na tožbo in za udeležbo na dveh narokih znašajo skupno 320 točk, ali glede na vrednost točke skupno 28.800,00 SIT.

Tožnik krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker ta ni prispeval k odločitvi o pritožbi (165. člen ZPP).

ZDDO člen 30,  30.  ZTPDR člen 17,  17/2.  ZPP člen 358,  358-4,  358,  358-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.