VDSS sodba Pdp 551/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-11-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

sodba na podlagi izostanka - prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - suspenz - nadomestilo plače

Ker je izpolnjenih vseh 6 taksativno določenih pogojev iz 332. člena ZPP je sodišče s sodbo zaradi izostanka tožencu utemeljeno naložilo v izplačilo s tožbenim zahtevkom uveljavljeno razliko do polnega zneska plače za čas suspenza in razliko nadomestila plače v šestmesečnem odpovednem roku zaradi trajnega prenehanja potreb po tožnikovem delu.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zaradi izostanka razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati znesek 81.288,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 14.9.1992 dalje do plačila v 8 dneh pod izvršbo, ker je ugotovilo, da so izpolnjene predpostavke iz 332. člena zakona o pravdnem postopku za izdajo zamudne sodbe.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka smiselno iz razloga absolutne bistvene kršitve določb zakona o pravdnem postopku s tem, ko navaja, da je v izreku sodbe določeno plačilo 81.288,00 SIT, v obrazložitvi pa je naveden le znesek 40.320,00 SIT. Ker se glavne obravnave dne 2.2.1995 ni mogla udeležiti in ker niso bila izkazana vsa dejstva, ki bi narekovala izdajo sodbe, bi po njenem mnenju sodišče prve stopnje obravnavo moralo preložiti. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo zaradi izostanka razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

V odgovoru tožeča stranka prereka navedbe tožene stranke in drugostopnemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrže oz., da jo kot neutemeljeno zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Po 1. odstavku 332. člen Zakona o pravdnem postopku (Ur. list SFRJ št. 4/77 s poznejšimi spremembami, v nadaljevanju ZPP), ki se po 4. členu ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. list RS št. 1/91-I) smiselno uporablja kot republiški predpis, sodišče izda sodbo zaradi izostanka s katero ugodi tožbenemu zahtevku, če toženec ne pride na prvi narok za glavno obravnavo pa je bil v redu vabljen, pod pogoji, da z vlogo ni oporekal tožbenemu zahtevku, da tožnik predlaga naj se izda sodba zaradi izostanka, da izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka iz dejstev, ki so navedena v tožbi, da dejstva na katera se opira tožbeni zahtevek niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik ali z dejstvi, ki so splošno znana in da ni splošno znanih okoliščin, iz katerih izhaja, da toženec iz opravičenih vzrokov ni mogel priti na narok. Izpolnjenih mora biti vseh šest, taksativno naštetih pogojev, kar hkrati pomeni, da izdaja zamudne sodbe ni dopustna, če le eden izmed njih ni podan. Po 1. odstavku 353. člena citiranega zakona je takšno sodbo mogoče izpodbijati le zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava, ne pa tudi iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je v predmetni zadevi izpolnjenih vseh šest, taksativno naštetih pogojev iz 1. odstavka 332. člena citiranega ZPP in da absolutna bistvena kršitve po 6. točki 2. odstavka 354. člena istega zakona ni podana. Iz listinske dokumentacije v sodnem spisu je razvidno, da je bila tožena stranka na prvi narok za glavno obravnavo v redu povabljena, da svojega izostanka ni opravičila niti ni v roku iz 2. odstavka 118. člena predlagala vrnitev v prejšnje stanje tako, da tudi pritožbeno opravičevanje odsotnosti pooblaščenca na prvem naroku za glavno obravnavo, ne more biti upoštevno. Iz dejstev navedenih v tožbi nadalje izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka za plačilo razlike v plači za čas suspenza od 14.8.1991 do 15.2.1992 v znesku 40.968,00 SIT glede na določbo 98. člena zakona o delovnih razmerjih (Ur. list RS št. 14/90 in 5/91) ter plačilo razlike nadomestila plače v 6 mesečnem odpovednem roku zaradi prenehanja delovnega razmerja kot trajno presežni delavki po 4. odstavku 2. točke 36. člena splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (Ur. list RS št. 31/90) v skupnem znesku 40.320,00 SIT. Navedenih zneskov v skupni višini 81.288,00 SIT po temelju niti po višini v postopku pred prvostopnim sodiščem tožena stranka ni prerekala. Ugoditev tožbenemu zahtevku ima podlago v citiranih materialnih predpisih tako, da je sodišče prve stopnje materialno pravo povsem pravilno uporabilo. S sodbo pa tudi ni zagrešilo absolutne bistvene kršitve po 13. točki 2. odstavka 354. člena ZPP, ki jo smiselno uveljavlja tožena stranka, ko navaja nasprotje v višini zneska, določenega v izreku in navedenega v obrazložitvi. Seštevek razlike plače za čas suspenza v znesku 40.968,00 SIT in nadomestila razlike plače v odpovednem roku zaradi prenehanja delovnega razmerja kot trajno presežni delavki v znesku 40.320,00 SIT znaša skupaj 81.288,00 SIT, kar je sodišče prve stopnje v izreku izpodbijane sodbe pravilno naložilo v plačilo toženi stranki.

Glede na vse obrazloženo je bilo potrebno pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

ZDR člen 98. ZPP (1977) člen 332, 332/1, 353, 353/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.