VDS sodba Pdp 1059/99
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-12-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina - trajno presežni delavec - kontinuiteta delovnega razmerja

Kontinuiteta delovnega razmerja ni nujno vezana na formalno pravno nasledstvo družbe, ki je delavce prevzela. Upoštevati je treba tudi dejansko kontinuiteto delovnega razmerja, če je dokazano, da so delovni prostori tožene stranke isti kot tisti, v katerih so delavci delali še v času, ko so bili zaposleni pri drugem delodajalcu in je ista tudi dejavnost, vsi delavci pa so prešli k toženi stranki.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da tožnici iz naslova prenizko izplačane odpravnine plača znesek 622.777,52 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 31.7.1995 do plačila ter ji povrne stroške postopka v znesku 102.454,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe prvostopnega sodišča do plačila. Zavrnilo pa je višji tožbeni zahtevek, to je zahtevek za plačilo še 50.825,48 SIT s pripadki. Zoper takšno sodbo se iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava pritožuje tožena stranka, ki predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožnice v celoti zavrne kot neutemeljen. Prvostopno sodišče naj bi sicer pravilno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z zaposlitvami tožnice, vendar naj bi na tako ugotovljeno dejansko stanje napačno uporabilo materialno pravo, ko je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati odpravnino tudi za delovno dobo, doseženo pri drugih delodajalcih. Zakonska določba o odpravnini iz 36. f člena zakona o delovnih razmerjih (Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93, v nadaljevanju ZDR) naj bi bila popolnoma jasna in delodajalcu nalaga izplačilo odpravnine za delovno dobo, ki jo je trajno presežni delavec dosegel pri njem. Prvostopno sodišče ne more na podlagi načela pravičnosti zakonske norme širiti in jo uporabiti na dejansko stanje, ki ga ta ne zajema. Tožena stranka naj bi tožnici itak izplačala več, kot je bila njena obveznost, saj je pri izračunu odpravnine bila upoštevana tudi delovna doba tožnice, dosežena v T. K., čeprav tožena stranka k temu ni bila zavezana, saj ni pravna naslednica T. K.. Dejansko stanje, ki naj bi ga ugotovilo prvostopno sodišče, naj bi bilo različno od dejanskega stanja, ki je bilo ugotovljeno v citiranih odločbah pritožbenega in Vrhovnega sodišča. Citirane odločbe se namreč sklicujejo na institut prevzema na delo, čeprav je tožena stranka že takrat uveljavljala, da ta institut ni mogel biti uporabljen, ker ga v spornem času kolektivna pogodba še ni določala. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah pritobženega razloga, pri tem pa je v skladu z drugim odstavkom 350. člena zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 25/99, v nadaljevanju ZPP), pa je pri tem po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Tožnica v tem sporu zahteva razliko med že prejeto odpravnino, ki gre trajno presežnim delavcem in tisto odpravnino, ki bi ji šla, če bi tožena stranka pri izračunu odpravnine upoštevala tudi delovno dobo, ki jo je tožnica pridobila pri prejšnjih delodajalcih E. T. in I T. v času od 7.1.1963 do 31.12.1977. Tožena stranka niti ne nasprotuje dejanskim in pravnim ugotovitvam sodišča prve stopnje v zvezi z delovno dobo tožnice v navedenem obdobju in v zvezi s statusnimi spremembami pri teh dveh delodajalcih, kakor tudi ne ugotovitvam o tem, da se je TOZD L. izločila iz delovne organizacije I. in se s 1.1.1978 konstituirala kot nova TOZD v okviru E. Tožena stranka tožbeni zahtevek izpodbija kot neutemeljen izključno zaradi tega, ker ni pravnega nasledstva med U. p.o. in toženo stranko, čeprav je tožnici že izplačala odpravnino ob upoštevanju delovne dobe pri U. in toženi stranki. Res je sicer, da iz sklepov registerskega sodišča, ki so vloženi v spis, ni razvidno, da bi bila tožena stranka pravni naslednik bivše TOZD L, ki je bila v sestavi U. Kljub temu pa je zmotno stališče tožene stranke, da bi se delovna doba v tem TOZD lahko upoštevala samo v primeru formalnega pravnega nasledstva. Upoštevati je potrebno tudi dejansko kontinuiteto delovnega razmerja, saj iz izpovedi direktorja tožene stranke izhaja, da so delovni prostori tožene stranke isti kot tisti, v katerih so delavci delali še v času, ko so bili zaposleni pri T. K. in da je ista tudi dejavnost. Očitno je, da so delavci bivšega TOZD L potem, ko je bila tožena stranka 12.8.1991 vpisana v sodni register, vsi s 1.12.1991 prešli na delo k toženi stranki. Prvostopno sodišče je namreč vpogledalo tudi spis istega sodišča opr. št. II Pd 3303/94 in tudi tožnik iz tega spisa D. B. je bil pri toženi stranki zaposlen od 1.12.1991, poprej pa je bil zaposlen T, TOZD L. Za tega tožnika pa se v navedenem spisu nahaja tudi pogodba o zaposlitvi, iz katere je razvidno, da se je pri toženi stranki zaposlil na podlagi sklepa skupščine podjetja z dne 6.11.1991 o prevzemu delavcev. Res je sicer, da takrat veljavna splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo (Ur.l. RS št. 31/90, v nadaljevanju SKPG/90) še ni urejala instituta prevzema na delo v drugo organizacijo in da je ta institut uvedla šele splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo iz leta 1993 (Ur.l. RS št. 39/93). Vendar pa se je institut prevzela delavcev izvajal že leta 1991 in sicer na podlagi smiselne uporabe določb 19. člena zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. l. SFRJ, št. 60/89 in 42/90). Pri takšnih prevzemih pa je sodna praksa že takrat uveljavila načelo, da se delovna doba takšnega delavca pri uveljavljanju pravic iz delovnega razmerja šteje, kot da delavec ne bi spremenil zaposlitve. Prvostopno sodišče zato ni odločalo zgolj po občutku za pravičnost in v nasprotju z zakonom, kot to očita pritožba, temveč v skladu z zakonom. Prvostopno sodišče je zato pravilno ugotovilo, da je tožnica ob upoštevanju določbe tretjega odstavka 36. f člena zakona o delovnih razmerjih (Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93) upravičena do odpravnine za 32 let dela, kar ob upoštevanju podatkov tožene stranke znese 1.386.135,52 SIT. Glede na to, da je tožena stranka tožnici že izplačala znesek 763.418,00 SIT, je tožnica upravičena do dosojene razlike v višini 622.777,52 SIT. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke moralo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje. Določbe ZTPDR je pritožbeno sodišče na podlagi prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/94) smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.