VDS sodba Pdp 597/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1997-01-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

trajni presežek - odpravnina - razporeditev k drugemu delodajalcu

Tožena stranka se je s sporazumom o razporeditvi delavcev, po katerem so delavci, ki so bili določeni za trajno presežne delavce v drugi družbi in so jim bili izdani sklepi o prenehanju delovnega razmerja, zavezala, da bo te delavce prevzela za čas 6 mesecev, obenem pa, da bo z njihovim prevzemom prevzela tudi vse pravice iz delovnega razmerja in tudi posledice, ki izhajajo iz sklepov o določitvi trajno presežnih delavcev in prenehanju delovnega razmerja. Ti sklepi (ki jih je izdala druga družba) sicer ne določajo odpravnine, vendar ne glede na to pravica do odpravnine trajno presežnemu delavcu izhaja že iz 36.f člena Zakona o delovnih razmerjih in predstavlja tudi eno od "posledic, ki izhajajo iz sklepa o ugotovitvi trajnega tehnološkega presežka," kot se glasi določba 3. člena Sporazuma o razporeditvi, zaradi česar je zavezana k plačilu odpravnine tudi tožena stranka.

Navodilo Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve glede izplačila odpravnine oz. višine le-te ne more biti podlaga za odločitev v nasprotju z 36.f členom ZDR.

3. odstavek 36.f člena ZDR med drugim določa, da organizacija oz. delodajalec ni dolžna izplačati odpravnine delavcu, kateremu v okviru programa razreševanja presežkov delavcev zagotovi ustrezno zaposlitev v drugi organizaciji oz. pri delodajalcu ali dokupi delovno dobo.

Čeprav programa razreševanja presežkov delavcev ni sprejela tožena stranka (ki je bila ustanovljena tudi z namenom iskanja zaposlitve oz. prezaposlovanje presežnih delavcev), temveč so bili delavci razporejeni k toženi stranki samo za čas 6 mesecev po dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja pri drugi pravni osebi, je potrebno pri odločitvi o tem ali delavcem, ki jim je tožena stranka zagotovila zaposlitev za nedoločen čas ali za določen čas, ki pa je prešla v zaposlitev za nedoločen čas, tudi pripada odpravnina, izhajati iz namena citirane določbe zakona, da odpravnina ne pripada delavcu, ki se mu zagotovi ustrezno zaposlitev ali dokup delovne dobe, posebno, če je bila v okviru programa razreševanja presežnih delavcev oz. celotnega projekta sanacije znana tudi vloga tožene stranke.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano vmesno sodbo ugotovilo, da je tožena stranka, glede na sklenjen sporazum o razporeditvi delavcev z dne 29.9.1993, dolžna izplačati delavcem, ki jih je prevzela po tem sporazumu, razliko med odhodnino, ki jo je že izplačala in pripadajočo odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja, v višini kot jo določa zakon, z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po prenehanju delovnega razmerja dalje, do plačila.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka iz pritožbenih razlogov zmotne uporabe materialnega prava ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da jo pritožbeno sodišče spremeni tako, da zahtevek tožnikov v celoti zavrne oz. podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Med drugim navaja, da tožene stranke ni mogoče obravnavati izven sistema S.Ž., za katerega so veljala pravila projekta "socialni programi - kadrovska sanacija", ki ga je financiralo Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve, v skladu z navodili, ki so med drugim vsebovala tudi višino odpravnin. Zaključek sodišča, da delno izplačilo s strani tožene stranke predstavlja priznanje zahtevka, je zmoten. Finančna sredstva, ki jih je tožena stranka prejela s strani ministrstva, so bila kot odstopljena sredstva s strani matičnega podjetja tožnikom nakazana v isti višini, kot bi jih prejeli v matičnem podjetju. To kaže na v postopku že zatrjevano vlogo tožene stranke, ki je bila le v razdeljevanju sredstev in v izvajanju socialnega programa. Pri izvajanju tega programa je bila tožena stranka uspešna in je za tožnike uspela poiskati ustrezno zaposlitev v drugih družbah. Tako so tožniki po priloženih spiskih dobili zaposlitve v družbi XY (najprej za določen čas, nato pa za nedoločen čas) ter v družbah ZX in ZY.

Sodišče ni ugotovilo odločilnih dejstev, ki bi kazala na pravo voljo obeh pogodbenih strank. Pred stečajem družbe, v kateri so bili tožniki opredeljeni kot trajno presežni delavci, so namreč o njihovi usodi tekla pogajanja med predstavniki sindikatov in vodstvom koncerna XY, med pogajanji pa je bilo nedvoumno izraženo, da v primeru opredelitve tožnikov za presežne delavce, le-ti ne morejo biti v drugačnem, celo ugodnejšem položaju, kot vsi ostali delavci, za katere so veljala navodila pristojnega ministrstva. Tožena stranka je naknadno, že več kot eno leto po preteku pritožbenega roka, pritožbo dopolnila in v njej navaja tudi dodatne razloge, ki pa jih pritožbeno sodišče ni moglo upoštevati, saj je bila dopolnitev pritožbe vložena prepozno.

Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi sodbe sodišča prve stopnje, da obveznost plačila razlike odpravnine tožene stranke izhaja iz 3. točke Sporazuma o razporeditvi delavcev, ki sta ga dne 29.9.1993 sklenili S.Ž.L.d.o.o.. in tožena stranka. Tožena stranka se je namreč zavezala, da bo s prevzemom delavcev prevzela tudi vse pravice iz delovnega razmerja in tudi posledice, ki izhajajo iz sklepov o ugotovitvi trajnih tehnoloških presežkov. Sklepi o prenehanju delovnega razmerja zaradi trajnega prenehanja potreb po delu posameznim delavcem, ki jih je izdala družba S.Ž.L.d.o.o., sicer res ne določajo odpravnine, vendar ne glede na to, če sklepi o odpravnini ne govorijo oz. je ne določajo, pravica do odpravnine trajno presežnemu delavcu izhaja že iz 36.f člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 14/90, 5/91, 71/93). V primeru prenehanja delovnega razmerja zaradi razloga trajnega prenehanja potreb po delu, delavcu, ki je pri delodajalcu zaposlen najmanj dve leti, pripada odpravnina v višini najmanj polovice njegove povprečne mesečne plače v zadnjih treh mesecih, za vsako leto dela pri delodajalcu in takšna odpravnina predstavlja tudi eno od "posledic, ki izhajajo iz sklepa o ugotovitvi trajnega tehnološkega presežka", kot se glasi določba 3. člena citiranega sporazuma. Vsako drugačno tolmačenje navedenega določila nima podlage. Če je tožena stranka res štela, da ne prevzema obveznosti izplačila odpravnine oz. celotne odpravnine, kot tožnikom pripada že po zakonu, bi bila dolžna s sporazumom to izrečno določiti. Glede na besedilo 3. točke sporazuma se tudi ne more izogniti izplačilu razlike odpravnine s sklicevanjem na navodila Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve, saj kot že navedeno, pravica delavca do odpravnine izhaja iz 36.f člena ZDR in navodila ministrstva ne morejo predstavljati podlage za odločitev v nasprotju z zakonom.

Pač pa pritožbeno sodišče ob reševanju pritožbe ugotavlja, da sodba sodišča prve stopnje nima vseh relevantnih razlogov, glede na to, da že iz tožbe v predmetnem sporu izhaja, da prav vsem tožnikom ni prenehalo delovno razmerje šele po preteku 6 mesecev, tožena stranka pa je tekom postopka za nekatere od tožnikov tudi izrecno navedla, da so z njo sklenili individualne sporazume o prenehanju delovnega razmerja s skrajšanjem odpovednega roka, ki naj bi izražali tudi njihovo voljo glede višine odpravnine in naj bi bili zato njihovi zahtevki neutemeljeni. Obenem tožena stranka v pritožbi navaja tudi nova dejstva, ki jim prilaga tudi nove dokaze o tem, da je za tožnike uspela poiskati ustrezno zaposlitev v drugih družbah. S tem v zvezi 3. odstavek 36.f člena ZDR med drugim določa, da organizacija oz.

delodajalec ni dolžna izplačati odpravnine delavcu, kateremu v okviru programa razreševanja presežkov delavcev zagotovi ustrezno zaposlitev v drugi organizaciji oz. pri delodajalcu ali dokupi delovno dobo.

Programa razreševanja presežkov delavcev v predmetnem sporu sicer ni sprejela tožena stranka, temveč so bili delavci razporejeni k toženi stranki samo za čas 6 mesecev po dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja pri drugi pravni osebi, vendar je do takšnega programa po vsej verjetnosti prišlo v okviru celotnega projekta sanacije in rekonstruiranja S.Ž.. Če je bila v okviru tega programa oz. celotnega projekta sanacije znana tudi vloga tožene stranke, ostaja odprto vprašanje ali odpravnina oz. razlika odpravnine pripada tudi tožnikom, ki jim je tožena stranka zagotovila zaposlitev za nedoločen čas oz. za določen čas in je potem takšna zaposlitev prešla v zaposlitev za nedoločen čas. Pri odgovoru na to vprašanje je po mnenju pritožbenega sodišča potrebno izhajati predvsem iz namena izplačila odpravnine oz. namena določbe, da odpravnina ne pripada delavcu, ki se mu zagotovi ustrezna zaposlitev ali dokup delovne dobe.

Ker navedena dejstva, predvsem glede na pritožbene novote, v dosedanjem postopku niso bila razjasnjena, je bilo potrebno sodbo sodišča prve stopnje razveljaviti. V ponovnem postopku naj sodišče prve stopnje izvede vse relevantne dokaze glede sporazumov o prenehanju delovnega razmerja nekaterih tožnikov pred šestmesečnim rokom, glede programa razreševanja presežkov ter zaposlitve tožnikov za določen oz. nedoločen čas, ki naj bi jo tožnikom v tretjih družbah zagotovila prav tožena stranka, nato pa naj v zadevi ponovno odloči.

ZDR člen 36f,  36f/1,  36f/3,  36f,  36f/1,  36f/3.  ZTPDR člen 20,  20.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.