VDS Sodba Pdp 859/98
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-02-24

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Delavca, zoper katerega je delodajalec uvedel disciplinski postopek zaradi hujše kršitve delovnih obveznosti, za katere se v skladu z zakonom izreče prenehanje delovnega razmerja, je mogoče zakonito začasno odstraniti z dela, čeprav s svojim ravnanjem neposredno ne ogroža svoje življenje ali zdravje, življenje ali zdravje delavcev ali drugih oseb oz. ogroža materialna sredstva večje vrednosti ..., saj navedene okoliščine pomenijo razlog za začasno odstranitev le v drugih primerih, določenih s kolektivno pogodbo in zakonom.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek, s katerim je zahteval razveljavitev odločb tožene stranke o začasni odstranitvi iz podjetja, izplačilo razlike do polnega osebnega dohodka in plačilo pravdnih stroškov.

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi tožnik navaja, da je odločitev o suspenzu neutemeljena predvsem zato, ker niso podani zakonski pogoji iz 95. člena Zakona o delovnih razmerjih in 69. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja. Nadalje navaja, da je že ves čas postopka pred sodiščem prve stopnje zatrjeval, da s svojim ravnanjem nikakor ni ogrožal materialnih sredstev večje vrednosti ali zdravja delavcev in drugih oseb, prav tako pa njegova navzočnost na delovnem mestu ne bi ogrožala nemotenega in varnega delovnega procesa. To potrjuje tudi odločba disciplinske komisije, ki ugotavlja, da tožnik ni odgovoren za dve od očitanih hujših kršitev. Po mnenju tožnika odločitev sodišča prve stopnje tudi zato ni pravilna, ker je sodišče ugotavljalo le, ali so podani formalni razlogi za začasno odstranitev tožnika. Tožnik se pritožuje tudi glede stroškov, saj naj bi iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje izhajalo, da sodišče o teh stroških ni odločalo in to kljub temu, da jih je tožnik priglasil.

Tožnik v svoji pritožbi ne izpodbija ugotovitve sodišča prve stopnje, da mu je bil izrečen ukrep začasne odstranitve iz tožene stranke na podlagi uvedbe disciplinskega postopka zaradi hujše kršitve delovnih obveznosti, za katero se v skladu z zakonom izreče ukrep prenehanja delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo, da je bil zoper tožnika uveden disciplinski postopek zaradi suma storitve hujše kršitve delovne dolžnosti po pravilniku tožene stranke in, dalje, da so te kršitve tudi kršitve, za katere se v skladu z zakonom izreče prenehanje delovnega razmerja. Tožnik pa v pritožbi zatrjuje, da niso podani zakonski pogoji za izrek ukrepa začasne odstranitve delavca iz tožene stranke v delu, v katerem naj bi 95. člen Zakona o delovnih razmerjih (Ur.l.RS št. 14/90, 5/91, 71/93 - ZDR) kot pogoj za izrek tega ukrepa določal ogrožanje življenja, zdravja, materialnih sredstev večje vrednosti, oz. nemoten ali varen potek delovnega procesa.

V določbi 95. člena ZDR je kot pogoj za začasno odstranitev delavca določena uvedba disciplinskega postopka zaradi hujših kršitev delovnih obveznosti, zaradi katerih se v skladu z zakonom izreče prenehanje delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je ugotovilo obstoj teh pogojev, tožnik pa tega niti ne izpodbija, zatrjuje pa, da s svojim ravnanjem ni ogrožal dobrin, katerih ogrožanje postavlja zakon kot pogoj za začasno odstranitev delavca. Vendar se navedeni pogoji nanašajo na začasno odstranitev delavca v primeru, ko takšna odstranitev temelji na določbah kolektivne pogodbe ali splošnega akta in ne v primeru uvedbe disciplinskega postopka zaradi hujših kršitev delovnih obveznosti. Ker so v obravnavani zadevi izpolnjeni zakonski pogoji za začasno odstranitev delavca, je pritožba v tem delu neutemeljena.

Iz obrazložitve sodišča prve stopnje resda izhaja, da sodišče o stroških postopka ni odločalo, ker jih nobena od strank ni priglasila. Vendar pa iz izreka sodbe izhaja, da je sodišče zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek tudi v delu, v katerem od tožene stranke zahteva plačilo stroškov postopka. Zahtevek za plačilo stroškov pa je le del tožnikovega tožbenega zahtevka, ki ga je sodišče prve stopnje v celoti zavrnilo. Ker je tožnik s svojim zahtevkom v celoti propadel, je zakonita tudi odločitev sodišča prve stopnje o povračilu stroškov (154. člen Zakona o pravdnem postopku - Ur.l. SFRJ št. 4/77, 27/90 - ZPP-77).

Ker je tožnik v celoti propadel tudi s pritožbo, nosi sam stroške pritožbenega postopka v skladu z določili 166. in 154. člena ZPP-77. Pritožbeno sodišče je na podlagi 1. odstavka 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99) uporabilo določbe ZPP-77, ki se je pred uveljavitvijo novega ZPP-99 smiselno uporabljal kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/I/94).

ZPP (1977) člen 154,  155,  166,  154,  155,  166.  ZDR člen 95,  95.  ZTPDR člen 69,  69.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.