VDS sodba Pdp 2244/94
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-10-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno prenehanje potreb - kršitev postopka na ugovornem organu

1. Opustitev vabljenja delavca in njegovega pooblaščenca na sejo drugostopenjskega organa, ki obravnava ugovor delavca zoper sklep o prenehanju delovnega razmerja zaradi nujnih operativnih razlogov pomeni absolutno bistveno kršitev pravil postopka. 2. Če sodišče razveljavi odločitev delodajalca in samo odloči o pravici delavca - nadomesti odločitev delodajalca, začne teči 6 mesečni odpovedni rok delavcu, kateremu delovno razmerje preneha zaradi nujnih operativnih razlogov, s pravnomočnostjo sodne odločbe.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena, pritožbi tožene stranke pa se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 5. odstavku II. točke izreka spremeni tako, da se glasi: "Tožena stranka je dolžna tožeči stranki vzpostaviti delovno razmerje in ji vpisati delovno dobo od 27.1.1992 do pravnomočnosti te sodbe ter poravnati vse zapadle prispevke iz naslova socialnih pravic izhajajočih iz delovnega razmerja", v ostalem se pritožba tožene stranke zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek tožnika na razveljavitev sklepa tožene stranke z dne 30.5.1991, s katerim je prenehalo delovno razmerje tožeči stranki kot trajno presežnemu delavcu. Razveljavilo pa je sklep komisije za pritožbe tožene stranke z dne 7.10.1992 in ugotovilo, da tožeči stranki delovno razmerje dne 26.1.1992 ni prenehalo in še traja z vsemi pravicami do izteka šest mesečnega odpovednega roka, ki začne teči z dnem pravnomočnosti sodne odločbe. Nadalje je naložilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki od 1.11.1991 do 26.1.1992 izplačati neto razliko v osebnem dohodku med prejetim nadomestilom osebnega dohodka do višine osebnega dohodka, ki bi ga prejel, če bi delal in razlike določilo po višini ter določilo zapadlost posameznih zneskov in tek zakonitih zamudnih obresti. Nadalje je sodišče naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki obračunati in izplačati osebni dohodek za čas od 27.1.1992 do junija 1993 in določilo posamezne mesečne zneske in zapadlost le teh ter tek zamudnih obresti ter naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki izplačati osebni dohodek tudi za vse mesece do pravnomočnosti sodne odločbe in sicer v neto znesku 35.876,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska v plačilo do plačila. Nadalje je sodišče naložilo toženi stranki, da je dolžna tožečo stranko pozvati na delo in ji vpisati delovno dobo od 27.1.1992 dalje do poziva na delo ter poravnati vse zapadle prispevke iz naslova pravic izhajajočih iz delovnega razmerja. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki izplačati regres za letni dopust za leta 1991, 1992, 1993 in 1994 v skupnem znesku 89.319,00 SIT in določilo posamezne zneske ter njihovo zapadlost ter zakonite zamudne obresti, ki tečejo od datuma zapadlosti do plačila.

Zoper navedeno sodbo se pritožujeta obe stranki in sicer tožeča stranka zoper zavrnilni del pod točko I izreka, v katerem je prvostopno sodišče zavrnilo tožnikov zahtevek za razveljavitev sklepa tožene stranke z dne 30.5.1991, po katerem tožeči stranki preneha delovno razmerje kot trajno presežnemu delavcu in v točki II/2, s katero je prvostopno sodišče odločilo, da tožeči stranki delovno razmerje dne 26.1.1992 ni prenehalo, temveč bo prenehalo šele po izteku šest mesečnega odpovednega roka, ki začne teči z dnem pravnomočnosti citirane sodne odločbe. Meni, da je sodišče prve stopnje nepopolno in nepravilno ugotovilo dejansko stanje, zaradi česar predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in v izpodbijanem delu sodbo spremeni, tako da ugotovi, da tožeči stranki delovno razmerje ni prenehalo temveč še traja z vsemi pravicami, ter da jo je tožena stranka dolžna takoj pozvati na delo, ki ga je opravljala pred prenehanjem delovnega razmerja. Meni, da je sodišče nepravilno ugotovilo zakonitost razlogov za uvrstitev tožeče stranke med presežne delavce in da ni ugotovilo, s katerimi delavci je bila tožeča stranka primerjana in so ohranili delovno razmerje.

Tožena stranka se pritožuje iz razlogov nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava in navaja, da je napačna odločitev sodišča o tem, kdaj preneha tožniku delovno razmerje. Meni, da v pritožbenem postopku pri toženi stranki niso bile huje kršene določbe postopka. Glede na odločitev sodišča, pa bi morala odločba sodišča učinkovati z dnem odločitve, s katero je sodišče nadomestilo odločitev tožene stranke in ni nobene pravne podlage, da naj bi delovno razmerje tožniku prenehalo šele s potekom šest mesečnega odpovednega roka, pri čemer naj bi ta začel teči z dnem pravnomočnosti sodne odločbe. Sodišče namreč lahko z odločitvijo spreminja razmerja tudi za nazaj in učinki sodnih odločb ne morejo posegati v razmerja, za katera ugotovijo, da so napačna in jih zato spremenijo. Sodna odločba bi tako morala nadomestiti drugostopno odločbo toženčevega pritožbenega organa in to z učinkovanjem, kot bi ga imela pritožbena odločba. To pomeni, da šest mesečni odpovedni rok teče od izdaje pritožbene odločbe in ne šele od pravnomočnosti sodne odločbe. Tožena stranka oporeka tudi pretežnemu delu odločitve, ki se nanaša na plačilo razlike v osebnem dohodku in tudi odločitvi, da je tožnika dolžna pozvati nazaj na delo in mu priznati vse pravice, kot je navedeno v točki 5 izreka. Poleg navedenega pa se ne strinja tudi z odločitvijo o plačilu regresa, kajti regresa niso prejemali tudi delavci, ki so bili na delu. Glede na vse navedeno predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in napadeno odločbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožnikov zahtevek kot neutemeljen v celoti zavrne.

Pritožba tožeče stranke je neutemeljena, pritožba tožene stranke je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče sprejema dejanske in pravne zaključke sodišča prve stopnje, razen odločitve, da je tožena stranka dolžna tožečo stranko pozvati na delo. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da sodišče prve stopnje v postopku ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti, ko preizkuša odločitev sodišča prve stopnje (2. odst. 365. člena ZPP). Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da nevabljenje tožnika in njegovega pooblaščenca na sejo drugostopenjskega organa - komisije za pritožbe, ki je dne 6.10.1992 obravnavala zahtevo za varstvo pravic tožnika, predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka. 2. odstavek 81. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur.l. SFRJ št. 60/89, 42/90) določa, da ima delavec pravico biti navzoč na seji, na kateri se obravnava njegova zahteva oz. ugovor in se izjaviti o dejstvih, ki so pomembna za odločitev. Podobno določbo vsebuje tudi 1. odst. 104. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS št. 14/90, 5/91) ki določa, da imata delavec in sindikalni poverjenik pravico biti navzoča, ko se obravnava delavčeva zahteva oz. ugovor, ter se izjaviti o dejstvih pomembnih za odločanje. Sodišče prve stopnje je pravilno poudarilo, da je udeležba na seji komisije, ki obravnava zahtevo za varstvo pravic tožnika v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja kot trajni presežek edina možnost delavca, da se izjasni o okoliščinah in razlogih, ki narekujejo drugačno odločitev, saj posamezni delavec ne sodeluje pri sprejemanju programa razreševanja presežnih delavcev.

Napačno je mnenje pritožbe, da sodišče ni imelo pravne podlage za odločitev, da delavcu preneha delovno razmerje 6 mesecev po pravnomočnosti sodne odločbe. Sodišče prve stopnje je namreč potem, ko je ugotovilo, da so bile v postopku varstva pravic zagrešene absolutne bistvene kršitve pravil postopka odločitev komisije za varstvo pravic razveljavilo kot nezakonito in samo nadomestilo odločitev drugostopnega organa, za kar je imelo pooblastilo v 2. točki 1. odstavka 24. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS št. 19/94) in ne, kot napačno razloguje sodišče prve stopnje v zadnjem odstavku 24. člena istega zakona. Navedena norma namreč določa, da kadar sodišče v sporih, kadar delavec uveljavlja sodno varstvo zoper dokončne odločitve delodajalca razveljavi odločitev in samo odloči o pravici, obveznosti ali odgovornosti delavca, če ugotovi, da je odločitev delodajalca zoper katero se uveljavlja sodno varstvo nezakonita. Sodišče je tako nadomestilo odločitev drugostopnega organa tožene stranke. 12. točka 1. odstavka 100. člena ZDR določa, da delavcu, katerega delo zaradi nujnih operativnih razlogov trajno ni več potrebno preneha delovno razmerje po izteku 6 mesecev od dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja. Dokončni sklep delodajalca - tožene stranke, kot je bilo že navedeno, nadomešča sodna odločba, zato preneha delovno razmerje tožeči stranki po izteku 6 mesecev od pravnomočnosti te sodbe. Glede na dejstvo, da začne teči 6 mesečni odpovedni rok s pravnomočnostjo te sodne odločbe, je tudi napačna odločitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati na delo, ker je že opredeljen kot trajno presežni delavec in torej zanj tožena stranka nima dela, zato je v tem delu pritožbeno sodišče odločitev sodišča prve stopnje spremenilo tako, da se glasi, da je dolžno tožniku vzpostaviti delovno razmerje. To pomeni, da je tožena stranka dolžna tožnika prijaviti v delovno razmerje in mu zagotoviti vse pravice kot trajno presežnemu delavcu v času 6 mesečnega odpovednega roka, ni ga pa dolžna pozvati na delo. V tem delu je bila pritožba tožene stranke utemeljena. Ni pa utemeljena pritožba tožene stranke v delu, ki se nanaša na plačilo razlike v osebnem dohodku in priznanju vseh pravic do prenehanja delovnega razmerja. Ker je ostala pritožba glede datuma prenehanja delovnega razmerja brezuspešna iz zgoraj navedenih razlogov, je tožena stranka dolžna tožniku priznati tudi vse pravice iz delovnega razmerja za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, razliko v osebnem dohodku za čas od 1.11.1991 do 26.1.1992, ko je nezakonito prejemal le nadomestilo osebnega dohodka za čas 6 mesečnega odpovednega roka, pred dokončnostjo sklepa o prenehanju delovnega razmerja kot trajni presežek in osebnim dohodkom, ki bi ga moral prejemati če bi delal ter osebni dohodek oz. plačo za čas od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja dalje do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja. Na samo višino dosojenih zneskov se tožena stranka posebej ni pritožila, pritožbeno sodišče pa se v celoti strinja z razlogovanjem sodišča prve stopnje, ki temelji na pravilno ugotovljenem dejanskem stanju in pravilni uporabi materialnega prava in ga pritožbeno sodišče ne ponavlja.

Neutemeljena je tudi pritožbena navedba tožene stranke, da ni pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati regres za letni dopust za leto 1991, 1992, 1993 in 1994, pri čemer se tožena stranka poleg nepravilne določitve datuma prenehanja delovnega razmerja s strani tožene stranke sklicuje tudi na dejstvo, da regresa niso prejeli tudi delavci tožene stranke, ki so bili na delu. Glede datuma prenehanja delovnega razmerja je pritožbeno sodišče že navedlo razloge, ki potrjujejo pravilnost odločitve sodišča prve stopnje in jih ne ponavlja. Dejstvo, da delavci, ki so delali pri toženi stranki v spornem obdobju niso prejeli regresa za letni dopust ne vpliva na zakonitost odločitve sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje je tožniku priznalo vtoževane zneske regresa za letni dopust. Pravna podlaga za navedeno odločitev je 57. člen kolektivne pogodbe za gradbene dejavnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 3/91-I), ki določa, da delavcu pripada enkrat letno regres za letni dopust v obliki 13 osebnega dohodka najmanj v višini 80 % povprečnega OD v gospodarstvu Republike Slovenije v preteklih treh mesecih in se izplača do konca meseca julija tekočega leta. Pritožbeno sodišče je ob preizkusu sodbe ugotovilo, da prisojeni zneski ne presegajo navedene višine, prav tako pa prisojeni znesek za regres za letni dopust za leto 1994 ne presega višine določene v splošni kolektivni pogodbi za gospodarstvo (Ur. l. RS št. 39/93), ki v 44. členu določa, da delavcu enkrat letno pripada regres za letni dopust, ki se izplača do konca meseca julija v višini regresa določenega v tarifni prilogi. Tarifna priloga k splošni kolektivni pogodbi za gospodarstvo za leto 1994 je določala, da znaša regres za letni dopust za leto 1994 v bruto znesku 60 % zadnjega znanega statističnega podatka o povprečni bruto mesečni plači v gospodarstvu Republike Slovenije. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da prisojeni znesek regresa za letni dopust za leto 1994 ne presega tako določenega zneska regresa za letni dopust za leto 1994. Glede na vse navedeno so pritožbene navedbe tožene stranke neutemeljene.

Iz vseh izvedenih dokazov izhaja, da je bil tožnik utemeljeno opredeljen kot trajno presežni delavec po temeljnem kriteriju delovne uspešnosti. Iz seznama vseh delavcev s podatki za določanje presežnih delavcev z dne 25.3.1991 namreč izhaja, da je tožnik po kriteriju delovne uspešnosti bil ocenjen skupno s 5 točkami in sicer je prejel 0 točk (in ne 10, kot napačno navaja sodišče prve stopnje) po kriteriju doseganja rokov, 5 točk (in ne 10 točk kot napačno navaja sodišče prve stopnje) za kvaliteto opravljenega dela in 0 točk (in ne 5 točk kot napačno navaja sodišče prve stopnje) za samoiniciativnost.

Kako ga je ocenjeval in zakaj je bil tako ocenjen je prepričljivo izpovedala priča Saksida, ki je tožnika neposredno ocenjeval. Tudi pritožbeno sodišče nima pomislekov glede pravilnosti ocenjevanja tožnika po kriteriju delovne uspešnosti. Iz seznama vseh delavcev s podatki za določanje presežnih delavcev je razvidno, da so bili kot trajno presežni delavci določeni vsi delavci, ki so po kriteriju delovne uspešnosti prejeli skupno nič ali 5 točk. Ostali delavci na seznamu, ki so ohranili zaposlitev pa so dosegli najmanj 10 točk več kot tožnik, to je 15 točk. Zato je bil tudi po mnenju pritožbenega sodišča tožnik utemeljeno indetificiran kot trajno presežni delavec na podlagi temeljnega kriterija delovne uspešnosti. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da je sodišče ugotovilo, da je bil tožnik pravilno indetificiran kot trajno presežni delavec, ne da bi ugotavljalo s kom je bil primerjan. Glede na ugotovitev, da je bil tožnik pravilno ocenjen po kriteriju delovne uspešnosti, katere tožnik v pritožbi niti ne izpodbija in na dejstvo, da je iz tega naslova prejel skupno le 5 točk, je bil tožnik namreč pravilno indetificiran kot trajno presežni delavec.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke v celoti zavrnilo, pritožbi tožene stranke pa je delno ugodilo tako, da je odločilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki vzpostaviti delovno razmerje (in ne kot je odločilo sodišče prve stopnje pozvati na delo) in ji vpisati delovno dobo od 27.1.1992 dalje do pravnomočnosti te sodbe ter poravnati vse zapadle prispevke iz naslova pravic izhajajočih iz delovnega razmerja, v preostalem delu pa je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZDR člen 100,  100/1-12,  104,  104/1,  100,  100/1-12,  104,  104/1.  ZDSS člen 24,  24/1-2,  24,  24/1-2.  ZTPDR člen 81,  81/2,  81,  81/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.