VDSS sodba  Pdp 489/99
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2001-02-23

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajni presežni delavci - merila - delovna uspešnost - zdravstveno stanje - starost

Pretrpljene bolezni, pa tudi starost, vplivajo na rezultate dela, vendar to ne pomeni, da ocene delovne uspešnosti delavcev, pri katerih se ti vplivi pojavljajo, ne bi smeli upoštevati pri ugotavljanju trajno presežnih delavcev.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje. Tožnica sama trpi svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožničin zahtevek za ugotovitev obstoja prerekane terjatve v znesku 1.800.000,00 SIT neto, z zakonitimi zamudnimi obrestmi oz. v znesku, ki bi ga tožnica naknadno modificirala in specificirala, ko bi tožena stranka predložila potrebne podatke. Zavrnilo je tudi zahtevek tožnice za ugotovitev, da ji dne 15.3.1992 ni prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki in da ji je stečajni upravitelj tožene stranke dolžan v delovno knjižico vpisati delovno dobo do 7.10.1993, ko je bil zoper toženo stranko uveden stečaj. S sklepom vsebovanim v sodbi je prvostopenjsko sodišče tudi odločilo, da tožnica sama trpi svoje stroške postopka.

Zoper takšno sodbo se iz razlogov nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava pritožuje tožnica. Sodišče prve stopnje naj ne bi zadosti razčistilo dejanskega stanja v zvezi z zdravstveno sposobnostjo tožnice za uspešno opravljanje del in nalog. Tako sodišče prve stopnje ni presojalo tožničine normalne sposobnosti za opravljanje dela v času, ko je na delu sicer bila prisotna, vendar naj bi bila njena bolezenska slika taka, da ji je onemogočala normalno opravljanje dela. Zaradi bolezni tožnica objektivno ni bila sposobna opravljati svojega dela v taki meri, da bi tudi ona lahko bila ocenjena kot zelo uspešna delavka v primerjavi z ostalimi sodelavkami. Zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja naj bi sodišče prve stopnje tudi zmotno uporabilo materialno pravo, saj je zgolj ugotovilo, da je tožena stranka v celoti spoštovala merila in kriterije iz interne metodologije določanja trajno presežnih delavcev, zaradi česar je tudi zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek. Tožnica predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Dne 19.4.1999 pa je tožnica pritožbo dopolnila še z dopisom, ki ga je sicer naslovila na svojega pooblaščenca.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 365. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP/77 - Ur.l. SFRJ št. 4/77 - 35/91 in Ur.l. RS št. 55/92 in 19/94) izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, po uradni dolžnosti pa je pazilo tudi na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP/77 in na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje v zvezi z opredelitvijo tožnice za trajno presežno delavko. V dokaznem postopku je bilo nedvoumno ugotovljeno, s čimer se v pritožbi strinja tudi tožnica, da je pri oceni delovne uspešnosti tožnice, bilo upoštevano le tisto obdobje, ko je tožnica dejansko bila na delu, ne pa tudi čas, ko je bila z dela odsotna zaradi začasne nezmožnosti za delo zaradi bolezni. Glede na to, da je tožena stranka pri ugotavljanju delovne uspešnosti delavcev, ki so si v postopku določanja trajno presežnih delavcev med seboj konkurirali za ohranitev delovnega razmerja, upoštevala samo obdobja, ko so delavci dejansko delali je zakonita njena odločitev, da delovno razmerje preneha tožnici, ki je bila najslabše ocenjena od štirih delavk, ki so opravljale ekonomsko administrativna dela. Zmotno je tožničino mnenje, da pri ugotavljanju njene uspešnosti ne bi smeli upoštevati niti obdobja, ko je dejansko delala, češ da tudi takrat ni bila sposobna za normalno opravljanje svojega dela. Domneva se, da je delavec, ki je razporejen na delo, splošno zdravstveno sposoben za njegovo opravljanje. Tožnica je v spornem obdobju bila veliko v bolniškem staležu, bolniški stalež ji je vsakokrat moral zaključiti zdravnik, tega pa ne bi mogel storiti, če ne bi ocenjeval, da je tožnica zdravstveno sposobna za opravljanje svojega dela. Gotovo je sicer, da pretrpljene bolezni, pa tudi starost vplivajo na rezultate dela, vendar to ne pomeni, da ocene delovne uspešnosti delavcev, pri katerih se taki vplivi pojavljajo, ne bi smeli upoštevati pri ugotavljanju trajno presežnih delavcev. Različna delovna uspešnost delavcev ne izvira le iz njihove različne prizadevnosti, ampak gre lahko tudi za druge objektivne ali subjektivne vzroke. Tožnica zgolj na splošno zatrjuje, da zaradi bolezni ni bila sposobna svoje delo opravljati tako, da bi tudi ona bila ocenjena kot zelo uspešna. Pri tem ne navaja niti v katerem obdobju naj bi bilo njeno zdravstveno stanje takšno, niti glede tega ne predlaga nobenih dokazov. Pritožbeno sodišče zato ugotavlja, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo.

Sodišče prve stopnje tudi ni zmotno uporabilo materialnega prava. Sklep o prenehanju delovnega razmerja tožnice zaradi trajnega prenehanja potreb po njenem delu je bil sprejet na podlagi programa za razreševanje trajno presežnih delavcev in po postopku, predvidenem z zakonom in panožno kolektivno pogodbo. Postopek ugotavljanja delovne uspešnosti pri toženi stranki je bil izveden v skladu z metodologijo za določanje presežkov delavcev v podjetju A. Kolektivna pogodba za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektro industrijo Slovenije (Ur.l. RS št. 12/91) v 1. odst. 21. člena določa, da je temeljni kriterij za ohranitev zaposlitve delovna uspešnost, prvi korekcijski kriterij pa pride v poštev šele v primeru enake delovne uspešnosti delavcev. Ob ugotovitvi, da je tožnica med primerjalnimi delavkami imela najnižjo delovno uspešnost in ob opredelitvi, da je prenehala potreba po enem delovnem mestu na področju ekonomsko administrativnih del je tožena stranka zakonito odločila, da delovno razmerje preneha tožnici. Pri tem je tožena stranka v skladu s 1. odst. 36. e člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93) odločila, da tožnici delovno razmerje preneha po preteku šestih mesecev po dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja.

Navedb iz dopolnitve pritožbe drugostopenjsko sodišče ni moglo upoštevati, saj so bile podane po izteku pritožbenega roka. Glede na to, da uveljavljanja pritožbena razloga nista podana, prav tako pa tudi ne razlogi na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je sodišče druge stopnje na podlagi 368. člena ZPP/77 pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnica s pritožbo ni uspela zato je pritožbeno sodišče v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člena ZPP/77, na podlagi 1. odst. 166. člena ZPP/77 odločilo, da tožnica sama trpi svoje pritožbene stroške.

Določbe ZPP/77 se v pritožbenem postopku uporabljajo na podlagi 498. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur.l. RS št. 26/99), saj je bil postopek na prvi stopnji končan pred uveljavitvijo novega ZPP. Na podlagi 1. odst. 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/I/94) pa je pritožbeno sodišče določbe ZPP/77 smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

ZDR člen 36e, 36e/1. Kolektivna pogodba za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije člen 21, 21/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.