VDS sodba Pdp 1227/99
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2001-11-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Če bi tožnik, ki je bil reintegriran na delo s sodno odločbo, hotel obržati zaposlitev pri toženi stranki, bi moral predložiti potrdilo o aktivnem znanju slovenskega jezika. Ker tega ni storil, je tožena stranka zakonito izdala sklep o prenehanju delovnega razmerja, saj je imela podlago v 5. odstavku 40. člena Zakona o carinski službi (ZCS - Uradni list RS, št. 1/91 - 65/93). Tožena stranka za tožnika ob pozivu na delo ni bila dolžna iskati delovnega mesta, kjer se ne zahteva aktivno znanje slovenskega jezika.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje. Tožeča stranka sama trpi svoje pritožbene stroške.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek za razveljavitev odločb tožene stranke št. 04-01-398/1 z dne 1.2.1995 in št. 04-01-490/2 z dne 22.2.1995, reintegracijski in reparacijski zahtevek ter zahtevek za povrnitev stroškov postopka. Odločilo je, da stranki sami trpita svoje stroške postopka. Proti sodbi se pritožuje tožnik zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja ter napačne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da so razlogi sodbe nejasni ter sami s seboj v nasprotju, zaradi česar jih ni mogoče preizkusiti. V konkretnem primeru ne gre za sklenitev delovnega razmerja, ampak za razporeditev na določeno delovno mesto in s to razporeditvijo povezanimi pogoji. Dolžnost tožene stranke je bila, da tožnika pozove nazaj na delo in ga razporedi na delovno mesto, ki ustreza tožnikovi preostali delovni zmožnosti. Šele nato, v kolikor se bi ugotovilo, da se za to ustrezno delovno mesto zahteva aktivno znanje slovenščine, bi tožniku lahko prenehalo delovno razmerje, če ne bi predložil ustreznega potrdila o znanju slovenskega jezika. Tožniku zaradi nepredložitve ustreznega potrdila ne more prenehati delovno razmerje na delovnem mestu, na katerega je bil razporejen pred nastankom invalidnosti, ki pa ga sedaj ne more več opravljati. Če bi ga tožena stranka razporedila na delovno mesto, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti, ni nujno, da bi šlo za delovno mesto, kjer se zahteva aktivno znanje slovenskega jezika. Ugotovitev sodišča, da za delovno mesto carinika ne izpolnjuje več pogojev je protispisna, saj na to delovno mesto ni bil razporejen. Razporeditev je bila odpravljena s pravnomočnostjo sklepa ZPIZ. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da njegovemu zahtevku ugodi. Priglaša tudi pritožbene stroške. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče je sodbo preizkusilo glede navedb v pritožbi, po uradni dolžnosti pa, skladno z 2. odstavkom 365. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP-77 - Uradni list SFRJ, št. 4/77 - 27/90) in določbo 1. odstavka 498. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99), ali so bile na prvi stopnji storjene bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 354. člena ZPP-77 ter pravilno uporabljeno materialno pravo. Če bi tožnik hotel obržati zaposlitev pri toženi stranki, bi moral, kot vsi ostali zaposleni pri toženi stranki, predložiti potrdilo o aktivnem znanju slovenskega jezika. Ker tega ni storil, je tožena stranka sklep o prenehanju delovnega razmerja lahko izdala, saj je imela podlago v 5. odstavku 40. člena Zakona o carinski službi (ZCS - Uradni list RS, št. 1/91 - 65/93). Pritožbeno sodišče se namreč strinja s sodiščem prve stopnje, da tožena stranka za tožnika ob pozivu na delo ni bila dolžna iskati delovnega mesta, kjer se ne zahteva aktivno znanje slovenskega jezika. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da invalidnost ni bila ovira za tožnikovo vrnitev na delo, saj bi ga tožena stranka lahko razporedila na delovno mesto carinika, s prilagojenim delom - prva kontrola dokumentov ob vstopu strank v carinsko skladišče, ki bi ustrezalo njegovi preostali delovni zmožnosti. Za razporeditev na to delovno mesto pa bi tožnik moral izpolnjevati pogoj aktivnega znanja slovenskega jezika. Ker tožnik potrdila o aktivnem znanju slovenskega jezika ni predložil, izdaja formalnega sklepa o razporeditvi na to delovno mesto ni bila mogoča. Tožena stranka je torej izpolnila obveznost poziva na delo, ki ji je bila naložena s pravnomočno sodbo opr. št. Pdp 630/94-3 z dne 14.10.1993. Tožnik bi si potrdilo o aktivnem znanju slovenskega jezika moral sam pridobiti, saj je vedel, da je po ZCS ter tudi Zakonu o delavcih v državnih organih (ZDDO - Uradni list RS, št. 15/90 - 38/99) za delavce v državnih organih oz. konkretno carinski službi aktivno znanje slovenskega jezika pogoj ne le za sklenitev, ampak tudi za ohranitev zaposlitve. Vsi delavci, ki so z uveljavitvijo ZCS postali delavci Republiške carinske uprave po 1. odstavku 37. člena ZCS, so to potrdilo v določenem roku morali predložiti, saj bi jim v nasprotnem primeru delovno razmerje prenehalo na isti podlagi kot tožniku. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo materialno pravo in ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zato je pritožbeno sodišče skladno z 368. členom ZPP-77 pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, mora skladno z 154. členom sam nositi svoje pritožbene stroške. Določbe ZPP-77 je pritožbeno sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/94).

ZCS člen 37,  40,  40/5,  37,  40,  40/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.