VDS sodba in sklep Pdp 1385/97
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1999-06-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Prikolica za prevoz gradbene mehanizacije, na kateri je prišlo do nesreče pri delu, ni sama po sebi nevarna stvar, temveč je taka postala v konkretnih okoliščinah, ko je strojnik zapeljal valjar na prikolico, ne da bi za to pridobil dovoljenje, pri umikanju valjarju pa se je drug delavec - tožnik spotaknil ob poškodovano dno prikolice in pri tem padel s prikolice in se poškodoval.

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v 1. točki izreka razveljavi nad zneskom 1.800.000,00 SIT s pp in v celoti v 3. točki izreka in se v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ostalem se pritožba zavrne kot neutemeljena in se v nerazveljavljenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik nosi sam svoje stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna zaradi nesreče pri delu izplačati tožniku odškodnino za nematerialno škodo v višini 4.300.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje prvostopenjske sodbe do plačila, v preostalem je zahtevek tožnika zavrnilo. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 303.586,00 SIT in stroške sodnih taks, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka iz razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da zahtevek tožnika kot neutemeljen zavrne oz. podrejeno, da prvostopenjsko sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno obravnavanje in razsojo sodišču prve stopnje. Meni, da je prvostopno sodišče napačno odločilo o temelju odgovornosti, ko je štelo, da je tožena stranka objektivno odgovorna iz naslova kumulativnega delovanja dveh nevarnih stvari. Stoječa prikolica tovornjaka se ne more šteti za stvar s povečano nevarnostjo, poškodovano dno prikolice pa je bilo dejstvo, za katerega je tožnik vedel in bi moral svoje ravnanje temu prilagoditi in se ne bi smel zadrževati v območju poškodovanega dna. Sodišče je tudi zanemarilo dejstvo, da se tožnik v času približevanja valjarja na prikolico ne bi smel zadrževati na njej. Zato je podana najmanj sokrivda tožnika, pri čemer se tožena stranka zavzema, da je za nezgodo kriv izključno tožnik sam. Glede posledic nesreče pa je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo dejansko stanje in sicer glede tožnikovih poškodb glave in z njimi povezanih zdravstvenih posledic.

Iz neskladnih in neprepričljivih izvedeniških mnenj namreč ni mogoče z gotovostjo zaključiti, da je podana vzročna zveza med padcem in udarcem z glavo ter kasnejšim obolenjem možganskega tkiva. Podrejeno pa tožena stranka nasprotuje tudi odločitvi o višini prisojene odškodnine po vseh posameznih elementih, saj presega dejanski obseg utrpljene nepremoženjske škode.

Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka vse pritožbene navedbe in povzema tok dogodkov, pri čemer opozarja, da tožena stranka v pritožbi popolnoma ignorira delovanje valjarja, ki je zapeljal na mostove, da bi se povzpel na prikolico brez tožnikovega dovoljenja, kar je pri tožniku povzročilo instinktivno reakcijo, da se je začel umikati in je zaradi poškodovanega dna prikolice prišlo do tragičnih posledic. Vzročna zveza med delovanjem nevarnih stvari in posledicami je tako očitna, pri čemer poudarja, da tožnik ni dolžan dokazovati vzročne zveze med nastalo škodo in delovanjem obeh nevarnih stvari, pač pa se ta domneva in mora tožena stranka dokazati, da škoda ni v vzročni zvezi s tem delovanjem, česar pa ni uspela dokazati. Meni tudi, da so pritožbene navedbe o neskladnih izvedeniških mnenjih neutemeljene. Iz njih je namreč mogoče z gotovostjo zaključiti, da je podana vzročna zveza med udarcem v glavo in kasnejšim obolenjem možganskega tkiva. Prav tako so tudi neutemeljene pritožbene navedbe o previsoki odškodnini, pri čemer poudarja, da je tožnik 100% invalid, ki se zelo dobro zaveda svojega stanja. Okoliščine nezgode in trajanje telesnih bolečin opravičujejo višino odškodnine. Glede na vse navedeno predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrne kot neutemeljeno, njemu pa prizna stroške pritožbenega postopka.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih razlogov in pri tem pazilo na pravilno uporabilo materialnega prava in na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, da je glede temelja odškodninskega zahtevka in primarnih posledic popolno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, da pa ni popolno ugotovljeno dejansko stanje glede poškodbe glave in kasnejših posledic, zato v tem delu tudi ni mogoče presoditi o pravilni uporabi materialnega prava.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je tožena stranka objektivno odgovorna za nastalo nesrečo. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da sodišče prve stopnje tega ni ustrezno obrazložilo. Iz obrazložitve sodišča prve stopnje namreč izhaja, da prikolica, na kateri je prišlo do nesreče sama po sebi ni nevarna stvar, temveč je taka postala v konkretnih okoliščinah (poškodovano dno prikolice in vzpenjajoči se valjar na prikolico, kar je kumulativno pripeljalo do nesreče pri delu). Tožnik se je ob umikanju valjarju spotaknil ob poškodovano dno prikolice in pri tem padel ter se poškodoval. Pritožbene navedbe tožene stranke, da se tožnik v tistem času ne bi smel nahajati na prikolici, niso podprte z dokazi. Iz izvedenega dokaznega postopka namreč izhaja, da tožnik ni dal dovoljenja, da strojnik zapelje valjar na prikolico.

Prav tako pa ni mogoče očitati tožniku, da ni dal popraviti dna prikolice, saj se je dno pokvarilo isti dan, kot se je zgodila nesreča. V popoldanskem času pa ni bilo mogoče odpraviti navedene poškodbe. Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da je bila zagotovljena le servisna služba za odpravljanje vitalnih napak na vozilih, kar pa ni bilo poškodovano dno prikolice, saj se je s tako prikolico še vedno dalo prevažati gradbeno mehanizacijo. Tako se tudi pritožbeno sodišče strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da tožniku ni mogoče očitati sokrivde za nastalo nesrečo pri delu.

Utemeljene pa so pritožbene navedbe, da niso v celoti razjasnjene vse posledice nesreče pri delu in da obstoji neskladje med izvedeniškimi mnenji glede poškodbe glave. Iz medicinske dokumentacije, sestavljene takoj po nesreči izhaja, da je tožnik zadobil raztrganino deltoidnega ligamenta in zlom spodnjega dela piščali desne goleni, rano na glavi in odrgnine na desnem komolcu in desni goleni. V zvezi s poškodbo na nogi je bila opravljena operativna oskrba zloma, osteosinteza zloma z 1/3 ploščico in vijaki ter zašit deltoidni ligament, poškodba na glavi pa je bila kirurško oskrbljena s šivi. Iz medicinske dokumentacije ni razvidno, na kateri strani je bila poškodovana glava in kje so bili napravljeni šivi. V zvezi z navedeno poškodbo se nato v medicinski dokumentaciji omenja le še poškodba noge. V zvezi z neposrednimi poškodbami ob nesreči pri delu je podal svoje mnenje izvedenec dr. M. T. Izvedensko mnenje sta sprejeli obe stranki, razen v delu, ki se je nanašal na posledice poškodbe glave. V zvezi s posledicami, ki naj bi jih povzročila poškodba glave je bil postavljen nov izvedenec nevrolog dr. I. K., ki je podal izvedensko mnenje v zvezi s psihoorgansko prizadetostjo tožnika. Pritožba pravilno opozarja na neskladje med navedenimi izvedenskimi mnenji glede poškodb glave in sicer je izvedenec dr. T. v svojem pisnem izvedeniškem mmenju trdil, da poškodba glave ni zapustila trajnih posledic iz izvedeniškega mnenja izvedenca dr. K. pa izhaja, da je ugotovil, da je bila ob poškodbi glava poškodovana desno zadaj, ter da je bila poškodba glave ob pregledu tožnika po nesreči minimalizirana tako, da iz medicinske dokumentacije niti ni razvidno na kateri strani glave se je nahajala poškodba. Razvidno je le, da je bila kirurško obdelana s tremi šivi. Sluti, da so kirurgi zanemarili eventualne posledice carnio cerebralne traume. Atrofijo možgan je povezal oz. smatral kot posledico navedene traume. V zaključku je navedel, da lahko postavi vzročno zvezo s traumo, ker tožnik pred traumo ni imel nobenih psihičnih motenj. Pritožbeno sodišče pa ugotavlja, da je navedeni zaključek v nasprotju z dokumentacijo, ki se nahaja v spisu. Iz izvedenskega mnenja Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje z dne 16.5.1994 namreč izhaja, da je tožnik imel pogosto manjše poškodbe in da je že vsaj 15 let tožil o glavobolih ter da je bil pred 12 leti operiran zaradi vnetja maksilarnih sinusov. Iz navedenega mnenja tudi izhaja, da so bile na Inštitutu za radiologijo dne 20.7.1992 ugotovljene spremembe in sicer predvsem levo temporalno po traumi (izvedenec je ugotovil poškodbo na desni strani glave zadaj!). Iz psihološkega poročila nevrološke klinike, ki se nahaja v spisu v prilogi A 6 in A 20 izhaja, da je tožnik utrpel dve poškodbi na delovnem mestu in sicer leta 1991 in 1958, ko se je poškodoval v rudniku. Iz izvida nevrološke klinike z dne 21.5.1992 pa izhaja, da je tožnik leta 1958 v prometni nesreči utrpel težjo poškodbo glave z zlomom lobanjske kosti in težjim pretresom možgan. Glede na take podatke se utemeljeno postavi vprašanje vzročne zveze med poškodbo v delovni nesreči dne 10.7.1991 in posledicami psihičnih motenj, ki jih trpi tožnik v zvezi s psihoorganskim sindromom, atrofijo cerebri, koncentrično zoženjem vidnega polja in slabovidnostjo.

Pritožbeno sodišče je zato razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na odškodnino za splošno zmanjšanje življenjskih aktivnosti kot posledico udarca v glavo v nesreči dne 10.7.1991, ni pa posegalo v odločitev sodišča, v zvezi z odškodnino za navedeno nesrečo pri delu, ki se nanaša na ostale poškodbe, ki so med strankama nesporne. Tako je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je primerna odškodnina za telesne bolečine, ki jih je tožnik trpel zaradi poškodbe pri delu in so izhajale iz poškodovane noge, ki je bila operirana in nato v mavcu v višini 600.000,00 SIT, kot jo je prisodilo sodišče prve stopnje. Prav tako je po oceni pritožbenega sodišča primerna odškodnina za pretrpljen strah v višini 200.000,00 SIT, kot jo je prisodilo sodišče prve stopnje. Zmanjšanje življenjskih aktivnosti v zvezi s poškodovano nogo je ugotovil izvedenec dr. T. in se kaže v omejeni gibljivosti v smislu dorzalne fleksije 10 stopinj, plantarne fleksije za 15 stopinj, bolečin pri hitri hoji, poskusu teka, tožnik ne more skočiti, ne more nositi bremen težjih od 5 kg, pri večjih naporih mu noga zateče in ga močneje boli. Omenjeno stanje bo trajalo vse življenje in bo z leti lahko prišlo le do degerativnih sprememb. Zaradi navedene poškodbe je tudi zmanjšana sposobnost tožnika za delo. Pritožbeno sodišče zaključuje, da je za navedene trajne posledice, upoštevajoč tudi starost tožnika ob poškodbi, ko je bil star 51 let in na pričakovano življenjsko starost ter poklic tožnika, ki je opravljal delo voznika, primerna odškodnina za duševne bolečine za zmanjšanje življenjske aktivnosti v višini 1.000.000,00 SIT.

Glede na dejstvo, da so posledice nesreče pri delu z dne 10.7.1991, ki se izražajo v poškodovanem gležnju desne noge med strankama nesporne, sporen je bil namreč temelj tega odškodninskega zahtevka in višina same prisojene odškodnine za nematerialno škodo, je pritožbeno sodišče vzdržalo v veljavi sodbo sodišča prve stopnje v višini 1.800.000,00 SIT, za kolikor meni, da je primerna odškodnina za nepremoženjsko škodo iz tega naslova, glede na določbo 200. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR - Ur.l. SFRJ št. 29/78 - 57/89), ki določa, da sodišče prizna odškodnino za telesne bolečine, strah in duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, če spozna, da okoliščine primera, zlasti pa stopnja bolečin in strahu ter njihovo trajanje to opravičujejo, pri čemer mora paziti na pomen prizadete dobrine in namen odškodnine, pa tudi na to, da ne bi šla na roko težnjam, ki niso združljive z njeno naravo. Odločitev o višji odškodnini za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, ki jo je sodišče prve stopnje tožniku priznalo iz naslova poškodbe glave je pritožbeno sodišče razveljavilo, ker dejansko stanje v zvezi z navedeno poškodbo in posledicami ni razčiščeno. Prav tako pa je razveljavilo tudi odločitev sodišča prve stopnje o stroških postopka, da bo le to lahko o njih odločilo skupaj s celotnim zahtevkom.

V ponovljenem dokaznem postopku bo moralo sodišče prve stopnje z obstoječimi izvedenci ali po potrebi tudi s postavitvijo novega izvedenca ugotoviti kolikokrat je tožnik utrpel poškodbo glave in ali se lahko današnje stanje tožnika postavi v vzročno zvezo s poškodbo glave ob nesreči dne 10.7.1991. Pri tem naj izvedencu predoči že omenjeno medicinsko dokumentacijo, izvedenec pa naj po potrebi pridobi tudi drugo medicinsko dokumentacijo, da bo lahko odgovoril na zastavljeno vprašanje.

Pritožbeno sodišče je sklenilo, da tožnik trpi sam svoje stroške odgovora na pritožbo, ker z njim ni pripomogel k razrešitvi pritožbe (155. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče je določbe ZPP in ZOR uporabilo smiselno kot predpisa Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odst. 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45-I/94).

ZPP (1977) člen 154,  354,  154,  354.  ZOR člen 200,  200.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.