VDS sodba Pdp 997/98
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2000-06-29

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Delavec mora imeti predhodno odobritev delodajalca za izrabo letnega dopusta, če le-ta ni vnaprej določen z letnim planom dopustov, zlasti pa v primerih, ko gre za izrabo posameznih, neplaniranih dni dopusta. Pri toženi stranki je bila vpeljana praksa predhodne odobritve dopusta, česar tožnik ni upošteval, zato je neopravičeno izostal z dela.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik trpi sam svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek tožnika, da se razveljavi sklep o prenehanju delovnega razmerja in disciplinske komisije tožene stranke, z dne 27.8.1996 in sklep komisije za delovna razmerja tožene stranke, z dne 20.9.1996, ter da ga je dolžna tožena stranka sprejeti nazaj na delo v roku 15 dni od dneva pravnomočnosti sodbe, mu vpisati delovno dobo za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, plačati vse plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, z vsemi davki in prispevki, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posamezne plače in mu povrniti vse stroške postopka. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka. Zoper sodbo se pritožuje tožnik smiselno zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi pritožbi in izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, podrejeno, da jo spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku ter toženi stranki naloži plačilo pritožbenih stroškov. Pritožba povdarja, da sodišče ni pravilno ocenilo izvedbo disciplinskega postopka, predvsem pa ne izrečenega disciplinskega ukrepa. Sodišče je verjelo le izpovedbam prič, ki so bili tožniku nadrejeni delavci in ki so izpovedali, da je tožnik na nepravilen način zahteval odobritev dopusta. Takšna okoliščina pa se ne dokazuje s pričami, saj bi moral biti postopek odobritve dopusta normiran v aktu tožene stranke, da bi se za vse delavce enako uporabljal. Tako pa tožnik ni mogel vedeti, da mu v dneh 24.4. in 25.4.1996 ni bil odobren zahtevani dopust. Kvalifikatorno okoliščino, možnost nastanka škode in motenja delovnega procesa bi sodišče moralo ugotavljati na podlagi objektivnega izvedenskega mnenja, ne pa na podlagi izpovedi prič, ki so zagovarjale izrečeni disciplinski ukrep. Tožena stranka in tudi sodišče nista ugotavljala olajševalnih okoliščin, temveč sta samo upoštevala obteževalno okoliščino, da je bil tožniku v letu 1996 izrečen najstrožji ukrep, katerega izvršitev je bila pogojno odložena za dobo 3 mesecev. Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijane sodbe ter povdarja, da je bil tožnik dobro sezanjen s postopkom za odobritev dopusta, ki je tudi v splošnem aktu tožene stranke. Sam je že pred tem kršil delovne obveznosti, ko je samovoljno zapustil delovno mesto. Tožnikov odnos do discipline je popolnoma nekritičen, saj je 24.4.1996 zjutraj, ko se mu je pokvaril avtomobil, lahko poklical mehanika, ni pa se mu zdelo primerno o tem obvestiti tudi toženo stranko. Pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi pravilno uporabilo materialno pravo in pri tem tudi ni storilo nobene bistvene kršitve določb postopka po takrat veljavnem 2. odstavku 354. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP-77, Ur.l. SFRJ št. 4/77 - 27/90), na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti ter zato soglaša z izpodbijano sodbo in njenimi razlogi. V zvezi s pritožbenimi trditvami tožnika pa pritožbeno sodišče navaja: Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov v izpodbijani sodbi pravilno ugotovilo dejansko stanje ter na podlagi tega tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Iz podatkov v disciplinskem spisu ter izpovedi prič delovodje J. B. in vodje proizvodnje Zdravka Pijovnika ter tožnika izhaja, da je tožena stranka zakonito vodila disciplinski postopek zoper tožnika in da mu je za dokazane hujše kršitve delovne obveznosti izrekla zakonit disciplinski ukrep. Iz izpovedi tožnika pa tudi prič, katerih resničnost tožnik ne izpodbija, izhaja nedvoumen zaključek, da tožnik za dneva 24. 4. in 25.4.1996 ni pravočasno in na pravilen način zaprosil toženo stranko za odobritev dopusta, čeprav je imel za to možnost in je tudi vedel, da je to potrebno. Tožnik je dne 24.6.1996 šele po 12. uri sporočil, da ga ta dan ne bo na delo in da mu naj pišejo redni dopust. Tega mu tožena stranka takrat ni odobrila in je to tudi vedel. Kljub temu pa tožnik takrat tudi ni zahteval odobritev dopusta za naslednji dan 25.4.1996, nasprotno dejal je, da bo ta dan prišel na delo. Tožnik je svojo željo za dopust tega dne sporočil po telefonu šele okoli 8. ure in to sodelavcu K., ne pa za odobritev dopusta pristojnemu delavcu vodji izmene ali direktorju tožene stranke, zato mu tožena stranka za 25.4.1996 ni odobrila dopust. Tožnikovo stališče, da ni vedel, da mu tožena stranka ni odobrila dopust za navedena dneva, je glede na prej opisan potek, neutemeljeno in brez vsake pravne podlage. Splošno znano je in tudi sodna praksa je sprejela takšno stališče, da mora delavec imeti predhodno odobritev delodajalca za izrabo letnega dopusta, v kolikor ni ta že vnaprej določen z letnim planom dopustov, zlasti pa v primerih, ko gre za izrabo posameznih sicer ne planiranih dnevov dopusta. Iz izpovedi prič nedvomno izhaja, da je bila pri toženi stranki vpeljana praksa predhodne odobritve dopusta, tožnik pa tega ni upošteval. Prav tako tudi ne prepovedi vnosa alkoholne pijače med delovnim časom. Ob prepričljivi izpovedi obeh prič glede možnosti nastanka škode zaradi tožnikove nepredvidene odsotnosti z dela, ki jim tožnik v postopku pred sodiščem prve stopnje ni ugovarjal, po stališču pritožbenega sodišča izvedensko mnenje za dokazovanje te okoliščine ni potrebno. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno ugotovilo, da je disciplinska komisija tožene stranke v zvezi s kršitvijo delovne obveznosti z dne 24. in 25.6.1996 in glede na obstoj okliščine po 89. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur.l. RS št. 14/90, 5/91 in 71/93)- možnost nastanka večje škode ter zaradi predkaznovanosti tožnika lahko le temu izrekla najstrožji disciplinski ukrep. Pritožba ne navaja nobenih dejstev in dokazov glede olajševalnih okoliščin, zato jih tudi pritožbeno sodišče ni upoštevalo. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 368. člena ZPP-77 zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato je pritožbeno sodišče na podlagi 154. člena v povezavi z 166. členom ZPP odločilo, da sam trpi svoje pritožbene stroške.

ZPP (1977) člen 154, 166, 354, 354/2, 368, 154, 166, 354, 354/2, 368. ZDR člen 89, 89.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.