VDSS sklep Pdp 640/99
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2001-01-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - neopravičen izostanek z dela - nezakonito prenehanje delovnega razmerja - začasni presežni delavci - nadomestilo plače

Čeprav je bil delavec na začasnem čakanju, ko mu je nezakonito prenehalo delovno razmerje zaradi neopravičenega izostanka pet delovnih dni, mu po ugotovljeni nezakonitosti odločb delodajalca pripada nadomestilo plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja v višini, kot če bi delal, ne pa kot da bi bil na začasnem čakanju na delo.

Pritožbi se delno ugodi, razveljavi se 3. in 5. točka izreka izpodbijane sodbe in se v tem obsegu vrne zadeva sodišču prve stopnje v novo sojenje; v preostalem se pritožba zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje v izpodbijani 1. in 2. točki izreka.

Z izpodbijano sodbo je Delovno in socialno sodišče v Ljubljani razveljavilo sklep tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja z dne 31.8.1996, številka P-028-96, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo dne 31.8.1996, temveč je trajalo do 31.12.1996, kar je tožena stranka dolžna priznati in vpisati tožniku v delovno knjižico pri toženi stranki za čas od 31.8.1996 do 31.12.1996. Nadalje je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku za mesece maj, junij, julij in avgust 1996 obračunati in plačati z zakonom določene davke in prispevke od bruto nadomestila plače tožnika, ki znaša za maj 175.448,84 SIT, za junij 174.570,62 SIT, za julij 173.878,56 SIT in za avgust 174.297,39 SIT; za mesece september, oktober, november in december 1996 obračunati in plačati z zakonom določene davke in prispevke od bruto plače tožnika, ki znaša za september 251.533,36 SIT, za oktober 253.6580,12 SIT, za november 253.819,52 SIT in za december 253.568,60 SIT, po tako opravljenem predhodnem obračunu davkov in prispevkov pa izplačati tožniku ugotovljene neto zneske za maj, junij, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva zamude izplačila vsakokratnega zneska, ki je od 18. v mesecu za prejšnji mesec od dneva plačila. Kar tožnik zahteva več, se zavrne. Nadalje je sodišče prve stopnje odločilo, da je tožena stranka dolžna povrniti njegove stroške postopka v višini 311.458,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje prvostopne sodbe do plačila vse v 8 dneh pod izvršbo. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka v ugodenem delu iz vseh zakonitih pritožbenih razlogov.

Sodišče prve stopnje je popolno ugotovilo odločilna dejstva in pravilno uporabilo materialno pravo, kar se tiče zahtevka glede sklepov o prenehanju delovnega razmerja in je v tem delu pravilno uporabilo materialno pravo, zato pritožbeno sodišče ne ponavlja razlogov izpodbijane sodbe. Glede denarnih zahtevkov sodišče pa je nepopolno ugotovilo dejansko stanje in tudi bistveno kršilo določbe postopka, zaradi česar je v tem delu bilo treba razveljaviti izpodbijano sodbo in posledično tudi izrek o stroških.

Tožena stranka v pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo Kolektivno pogodbo za gradbeno dejavnost (Ur. l. RS št. 79, z dne 21.12.1994), saj je s to kolektivno pogodbo izrecno določena njena krajevna veljavnost in sicer za območje Republike Slovenije. Podlaga za določitev višine nadomestila, kot ga je tožniku sodišče priznalo, je 6. člen Pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožnik sklenil s toženo stranko dne 13.8.1995. Ta izrecno določa, da je bruto urna postavka delavca 16,40 DEM, vendar v ZR Nemčiji. Prav tako 4. člen iste pogodbe določa, da se pogodba sklepa za opravljanje dela na gradbiščih v ZR Nemčiji. Glede na to, da je tožnik opravljal delo v Nemčiji ter ob upoštevanju krajevne veljavnosti panožne kolektivne pogodbe, določbe le-te nikakor ne morejo biti podlaga za določitev višine nadomestila, do katere je tožnik upravičen. Nadalje se v pritožbi navaja, da je zaslišana priča B. izpovedala, da je bil tožnik tako s telegramom, kot tudi preko telefona, ko je govorila z njegovo ženo, pozivan nazaj na delo. Res je sicer tožena stranka v pripravljalni vlogi z dne 1.9.1998 navedla, da naj bi B. B. osebno govorila s tožnikom, vendar je bilo to posledica nesporazuma med pooblaščencem tožene stranke in njenim direktorjem. Dejstvo je, da je bil tožnik pozivan nazaj na delo. Sodišče bi lahko to preverilo z zaslišanjem G. Z., katerega zaslišanje je tožena stranka predlagala, vendar sodišče prve stopnje dokaznemu predlogu ni ugodilo. Čeprav tožena stranka ne razpolaga z dokazili o telegramskem vabljenju, saj so bili telegrami naročeni telefonsko, dokazila pa niso bila posebej zahtevana. Pošta seznam naročil hrani zgolj 6 mesecev, zato ni možno preprosto zaključiti, da tožnik ni bil pozvan na delo, kot je to storilo prvostopenjsko sodišče. Pritožba prav tako opozarja, da je sodišče za čas od 31.8.1996 do 31.12.1996 priznalo celotno vtoževano bruto plačo, kot je razvidno iz 2. alinee 3. točke izreka. Ta takšno odločitev v obrazložitivi sodbe ni navedlo razloga, v vsakem primeru pa je le-ta nerazumljiva in nelogična. Sodišče je razveljavilo izpodbijani sklep o prenehanju delovnega razmerja, ker ni štelo za dokazano, da je bil tožnik pozvan nazaj na delo. Takšno stališče pomeni, da je tožnik tudi še po 31.8.1996 naprej na čakanju, vsled česar mu gre zgolj nadomestilo plače v višini, do katere je upravičen za čas čakanja na delo, nikakor pa ne celotna bruto plača. Pritožbeno sodišče je ocenilo izvedene dokaze in zaključuje, da pritožbene navedbe glede zakonitosti razveljavitve izrečenega prenehanja delovnega razmerja niso utemeljene. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da ni dokazov, da je bil tožnik zakonito pozvan na delo s čakanja. Tak poziv, ki bi imel za posledico neopravičene izostanke, bi moral biti osebno vročen. Tožena stranka ni niti predložila dokazov, da je bil tak telegram tožniku poslan oziroma da ga je prejel, kar tožnik zanika. Breme dokazovanja je na toženi strani, ki zatrjuje, da je tožnika pozvala nazaj na delo. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno kot nepotreben zavrnilo dokaz z zaslišanjem Z. G., ki bi lahko le pojasnil, kot je tožena stranka navajala v dokaznem predlogu dne 17.3. na glavni obravnavi, da je tožnika kot tesarja izrecno rabil na delu na gradbišču v Nemčiji tožnika. Samo to dejstvo ni pomembno za dokaz, da je bil tožnik pozvan na delo. Pritožba ne navaja novih dejstev, iz katerih bi se dalo zaključiti, da je tožnik bil pozvan na delo. Zato je bilo treba pritožbo v tem delu zavrniti kot neutemeljeno in potrditi izpodbijano sodbo.

Glede denarnih zahtevkov pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v 3. točki izreka izpodbijane sodbe naložilo plačilo davkov in prispevkov od bruto nadomestila plače oziroma od bruto plače, plačilo neto zneskov pa le za mesec maj in junij. Obrazložitev je protislovna, ko se navaja, da "je sodišče ugotovilo, da je tožnik za obdobje od 1.5. do 31.8.1996 upravičen do nadomestila plače za mesece maj, junij, julij in avgust 1996 in dosodilo posamezne mesečne zneske, kot izhaja iz izreka sodbe". V izreku sodbe pa sta neto zneska dosojena le za maj in junij, ne pa za za julij in avgust 1996. Glede plače za čas od 1.9.1996 do 31.12.1996 pa je sodišče navedlo, da je preverilo zneske, ki jih je v tožbenem zahtevku postavil tožnik in da je dosodilo med drugim tudi izplačati tožniku neto zneske nadomestila plače za čas čakanja na delo in nadomestila plače do 31.12.1996. Sodišče prve stopnje je sicer glede višine nadomestila in plače preverilo zahtevek tožnika, kot navaja po računalniškem programu, ki ga sodišče uporablja, pri tem pa ni navedlo, niti obrazložilo, niti v spis predložilo preizkus pravilnosti obračuna. Tudi ni upoštevalo, kar sedaj pritožba navaja, da je tožena stranka že v odgovoru na tožbo z dne 22.6.1998 prerekala tožbeni zahtevek po višini in v katerem je navajala, da je delavec upravičen do bruto urne postavke v višini 16,40 DEM zgolj takrat, ko je na delu v Nemčiji. Nesporno pa je bil tožnik od 1.5.1996 dalje doma. Toženec je že v odgovoru na tožbo toženec uveljavljal, da mu gre nadomestilo skladno s panožno kolektivno pogodbo za čas čakanja na delo v višini, ki je določena v tarifnem delu pogodbe, to je izhodiščna plača na 4. stopnjo strokovne izobrazbe, nikakor pa ne 70 % bruto določene plače v pogodbi (38. člen kolektivne pogodbe za gradbeno dejavnost Slovenije - Ur. l. RS št. 79/94).

Pritožbeno sodišče pripominja, da je tožena stranka še na zadnji glavni obravnavi dne 17.3.1999 vztrajala pri odgovoru na tožbo. Sodišče je po zaslišanju priče B. B., ki se ni nič nanašalo na dejanski stan v zvezi z višino plače oz. nadomestila, zaključilo glavno obravnavo, ne da bi obravnavalo prerekanja denarnih zahtevkov po višini. Tudi v obrazložitvi izpodbijana sodba o tem prerekanju nima navedb. Gre torej za absolutno bistveno pomanjkljivost obrazložitve izpodbijane sodbe in za že prikazano protislovje med izrekom in obrazložitvijo, zaradi česar je bilo treba v tem delu ugoditi pritožbi in razveljaviti sodbo sodišča prve stopnje glede denarnih zahtevkov.

Glede drugih pritožbenih navedb pritožbeno sodišče pripominja, da ni utemeljena navedba, da bi v času po dokončni odločbi tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja v primeru razveljavitve le-tega s strani sodišča bil tožnik na čakanju na delo doma, saj po prenehanju delovnega razmerja ni mogel biti več na čakanju na delo. V takem primeru je delodajalec delavcu odgovoren za izgubljeni zaslužek v višini, kot da bi delal.

Sodišče prve stopnje bo moralo v dopolnitev dokaznega postopka še preizkusiti prerekane trditve glede višine nadomestila oz. plače ter ponovno odločiti in obrazložiti uporabo kolektivne pogodbe oziroma pogodbe o zaposlitve v razveljavljenem delu. Zaradi razveljavitve v glavni stvari je bilo treba razveljaviti tudi izrek o stroških in odločitev pridržati za končno odločitev.

Kolektivna pogodba za gradbeno dejavnost Slovenije člen 38. ZPP (1977) člen 370.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.