VDSS sodba Pdp 661/98
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1999-12-10

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - nujni operativni razlogi - trajno presežni delavec - kontinuiteta delovnega razmerja - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Tudi če je bil prevzem delavcev izveden v času (leto 1992), ko še noben predpis ni določal, da se v takem primeru kot podlaga za uveljavljanje pravic iz delovnega razmerja upošteva, kot da delavec ni spremenil zaposlitve, je delavec upravičen do odpravnine po 36. členu ZDR za celotno obdobje, za katerega je podana kontinuiteta delovnega razmerja, če je postal trajno presežni delavec po uveljavitvi SKPG-93.

Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (1. tč. izreka - zavrnilni del ter 4. točka izreka) delno spremeni tako, da se v tem delu glasi: "Tožena stranka je dolžna tožeči stranki izplačati (poleg zneska 35.539,7 SIT z zakonitnimi zamudnim obrestmi od 28.6.1994 dalje do plačila) še razliko odpravnine po 36. f členu ZDR v znesku 224.836,30 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 28.6.1994 dalje do plačila, kar zahteva tožeča stranka več, pa se zavrne.

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki stroške postopka v znesku 28.015,00 SIT (namesto zneska 20.365,00 SIT) z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 10.3.1998 dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo." V ostalem se pritožba tožeče stranke ter v celoti pritožba tožene stranke kot neutemeljeni zavrneta in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 16.021,50 SIT, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je toženec dolžan tožnici izplačati odpravnino po 36. čl. Zakona o delovnih razmerjih v skupni neto višini 35.539,70 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 28.6.1994 dalje do plačila, v presežnem delu pa je zahtevek zavrnilo (1. točka izreka). Razsodilo je tudi, da je toženec dolžan tožnici izplačati jubilejno nagrado za 20 let delovne dobe v skupni višini 23.548,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi (2. točka izreka) ter regres za redni letni dopust za leto 1993 v skupni višini 34.709,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.8.1993 dalje do plačila (3. točka izreka). Toženec pa je dolžan tožnici povrniti še stroške postopka v višini 20.365,0 SIT, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje prvostopne sodne odločbe dalje do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper navedeno sodbo sta se pravočasno pritožili obe stranki.

Tožnica se pritožuje zoper zavrnilni del sodbe zaradi napačne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi njenemu tožbenemu zahtevku v celoti in hkrati naloži tožencu povrnitev stroškov pritožbe. V pritožbi se sklicuje na dosedanje navedbe v postopku, predvsem pa meni, da iz čl. 6 Sporazuma o napotitvi in prevzemu delavcev, ki ga je toženec sklenil s T. p.o., jasno izhaja, da se toženec zavezuje prevzetim delavcem zagotavljati plačo ter druge pravice v skladu z določili Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju: ZDR) ter določili Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo in branžne kolektivne pogodbe. Iz čl. 11. Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo, ki je že veljala v času, ko je bila tožnica opredeljena za trajni presežek, izhaja, da je delavec lahko prevzet k drugemu delodajalcu med drugim le pod pogojem, da se mu delovna doba pri prejšnjem delodajalcu upošteva, kot da delavec ni spremenil zaposlitve. Tožnica je bila k tožencu razporejena oz. prevzeta, zato ji pripada odpravnina za vse obdobje zaposlitve pri prvem in drugem delodajalcu.

Tožena stranka se zoper sodbo pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov ter predlaga, da se njeni pritožbi ugodi v celoti in se izpodbijana sodba v celoti razveljavi. Navaja, da je toženec v težki finančni situaciji, zaradi katere ne more takoj in v enkratnem znesku izplačevati od sodišča odmerjenih zneskov upnikom brez škode za poslovanje družbe. Vsak večji odliv sredstev namreč onemogoča normalno poslovanje družbe, zato bi takojšnje in enkratno plačilo denarnih sredstev upnici še poslabšalo že tako slabo finančno situacijo in na koncu pripeljalo do nelikvidnosti družbe ter njenega stečaja.

Pritožba tožeče stranke je delno utemeljena, pritožba tožene stranke pa je neutemeljena.

Prvostopenjsko sodišče je zavzelo napačno stališče, da tožnici pripada odpravnina po čl. 36 f Zakona o delovnih razmerjih (Ur.l. RS št. 14/90, 5/91, 71/93) - ZDR le za čas, ko je delala pri toženi stranki, to je za dve leti, za dvajset let dela pri prejšnjem delodajalcu, T. p.o., pa ne. Iz Sporazuma o napotitvi in prevzemu delavcev, ki ga je tožena stranka sklenila s T. p.o., med drugim izhaja, da je s preoblikovanjem podjetja T. p.o. nastala nova družba T. - E. d.o.o., katere ustanoviteljica je T. p.o. ter da bo T. - E. p.o. na podlagi sklepa delavskega sveta napotila ustrezno število svojih delavcev v družbo T. - E. d.o.o., le ta pa jih bo na podlagi sklepa upravnega odbora prevzela. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da v tem primeru vsekakor obstaja kontinuiteta delovnega razmerja delavcev, ki so bili najprej zaposleni pri T. p.o., kasneje pa po navedenem sporazumu pri T - E. d.o.o.. Do spremembe zaposlitve ni prišlo zato, ker bi si delavci sami izbrali novega delodajalca, ampak zato, ker je prišlo do ustanovitve nove družbe, na katero je delodajalec prenesel del svoje dejavnosti. Pri tem ni odločilnega pomena dejstvo, da je bil prevzem delavcev izveden v času, ko še ni veljala Splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo - 93 (Ur. l. RS št. 39/93), ki je v 11. členu izrečno določala, da se delovna doba delavca, ki je prevzet na delo v drugo organizacijo oz. k drugemu delodajalcu, kot podlaga za uveljavljanje pravic iz delovnega razmerja upošteva, kot da delavec ni spremenil zaposlitve. Čeprav je res, da podobne določbe niti Splošna kolektivna pobodba za gospodarstvo (Ur.l. RS št. 31/90) niti Kolektivna pogodba za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije (Ur.l. RS št. 12/91) nista vsebovali, je potrebno upoštevati dejstvo, da je bil prehod izveden zaradi statusnih oz. organizacijskih sprememb v podjetju T. p.o. (ki je, kot je že navedeno, ustanovitelj tožene stranke) in je zato podana kontinuiteta delovnega razmerja tožeče stranke pri prvem in drugem delodajalcu.

Zato je tožena stranka zavezana za plačilo odpravnine delavcem, ki so prešli k njej na delo na podlagi sklenjenega sporazuma, za ves čas, ko je bila tožnica zaposlena pri T. p.o. in tudi za čas, ko je bila zaposlena pri njej. V skladu s čl. 36/3 f ZDR je delodajalec dolžan delavcu, katerega delo postane trajno nepotrebno, izplačati odpravnino v višini najmanj polovice njegovega povprečnega mesečnega osebnega dohodka v zadnjih treh mesecih za vsako leto dela pri delodajalcu. Pogoj je le, da je bil delavec pri njem zaposlen vsaj dve leti. Ker je bila tožnica zaposlena v T. p.o. dvajset let in nato pri toženi stranki še dve leti, ji je slednja dolžna izplačati odpravnino za dvaindvajset let delovne dobe.

Osnova za izplačilo odpravnine trajno presežnemu delavcu po čl. 36 f ZDR je izplačana, torej neto plača, ne pa bruto plača delavca.

Skladno z določbami Zakona o dohodnini se namreč od prejemkov iz naslova odpravnin, izplačanih zaradi prenehanja delovnega razmerja iz operativnih razlogov po predpisih iz delovnega razmerja, ne plačuje davek od osebnih prejemkov (čl. 19), pa tudi ne prispevki za socialno varnost. Na podlagi navedenega je pritožbeno sodišče tožnici priznalo odpravnino v višini 260.376,00 SIT, za izračun katere je bila podlaga neto plača tožnice (po izračunu tožeče stranke), presežek, ki je temeljil na izračunu, ki za osnovo upošteva bruto plačo tožeče stranke, pa je zavrnilo. Glede na to, da je bila tožnici s prvostopenjsko sodbo že priznana odpravnina v višini 35.539,70 SIT, je pritožbeno sodišče to sodbo spremenilo tako, da je tožnici priznalo še razliko do 260.376,00 SIT, se pravi še 224.836,30 SIT.

Glede na spremembo sodbe in zvišanje tožbenega zahtevka, s katerim je tožeča stranka uspela v tem individualnem delovnem sporu, je pritožbeno sodišče na novo odmerilo stroške postopka glede na njihovo priglasitev ter v skladu z določbami 154. in 155. člena ZPP ter veljavno Odvetniško tarifo. Potrebni stroški zastopanja znašajo 320 točk (2x zastopanje na obravnavi po 150 točk, 20 točk za čakanje na obravnavo), to je 24.480,00 SIT (po vrednosti točke 76,50 SIT) ter 500,00 SIT za materialne stroške, k čemur je potrebno prišteti še takso za tožbo in sodbo v znesku 3.035,00 SIT, tako da priznani potrebni stroški znašajo skupaj 28.015,00 SIT. Pritožbeno sodišče je zato spremenilo tudi odločitev o stroških postopka, vsebovano v 4. točki izreka izpodbijane sodbe, tako, da je stroške postopka, ki jih je tožena stranka dolžna povrniti tožeči stranki, zvišalo na znesek 28.015,00 SIT (namesto zneska 20.365,00 SIT).

Tožena stranka v pritožbi ni obrazložila, katere bistvene kršitve določb pravdnega postopka naj bi storilo sodišče prve stopnje, zato je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo glede teh kršitev preizkusilo le v okviru določbe čl. 365/2 ZPP. Ta preizkus pa je pokazal, da prvostopenjsko sodišče ni storilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz čl. 354/2 ZPP, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

Iz vseh drugih pritožbenih navedb tožene stranke pa izhaja le, da je tožena stranka v slabi finančni situaciji in bi plačilo vtoževanih in prisojenih zneskov ogrozilo njeno poslovanje. Vendar pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da plačilna nesposobnost tožene stranke nikakor ne more predstavljati razloga, zaradi katerega bi bila ta oproščena izplačila odpravnine, jubilejne nagrade ter regresa za letni dopust svojim delavcem. Zato pritožba tožene stranke ni utemeljena.

Pritožbeni razlogi, ki jih uveljavlja tožena stranka, torej niso podani, delno pa je utemeljena pritožba tožeče stranke. Zato je pritožbeno sodišče na podlagi določb 368. člena ter 4. točke 373. člena ZPP delno ugodilo pritožbi tožeče stranke in izpodbijano sodbo v zavrnilnem delu delno spremenilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe, v ostalem pa je pritožbo tožeče stranke in v celoti pritožbo tožene stranke kot neutemeljeni zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Ker je tožeča stranka s pritožbo delno uspela, ji je v skladu s 166. čl. ZPP v zvezi s 154. čl. ZPP tožena stranka dolžna povrniti tudi pritožbene stroške sorazmerno z delom zahtevka, s katerim je tožeča stranka v pritožbenem postopku uspela. Ob upoštevanju veljavne Odvetniške tarife ter Zakona o sodnih taksah je pritožbeno sodišče tožeči stranki priznalo priglašene pritožbene stroške v skupni višini 23.152,50 SIT. Glede na to, da se je tožeča stranka pritoževala zoper zavrnilni del sodbe, katerega predstavlja znesek 324.771,30 SIT, v pritožbenem postopku pa je uspela z zneskom 224.836,30 SIT, kar predstavlja 69,2 % celotnega zneska, ki je bil pod pritožbo, ji je tožena stranka dolžna povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 16.021,50 SIT.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 1. odstavka 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99) uporabilo določbe ZPP-77, ki se je pred uveljavitvijo novega ZPP-99 smiselno uporabljal kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDR člen 36 f. SKPG-93 člen 11. ZDoh člen 19. ZPP (1977) člen 354, 354/2, 365, 365/2, 373, 373-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.