TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VDS sodba Pdp 389/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-11-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - tuj državljan - odpravnina - potek delovnega dovoljenja

Pravica do odpravnine iz 36. f člena ZDR je vezana na razlog prenehanja delovnega razmerja zaradi trajnega prenehanja potreb po delu delavca. Ker je tožeči stranki delovno razmerje prenehalo po 16. členu Zakona o zaposlovanju tujcev, ne izpolnjuje pogojev za priznanje zahtevane odpravnine po 36 f členu ZDR niti ni druge zakonske podlage, po kateri bi bila delavcu po prenehanju delovnega razmerja zaradi poteka delovnega dovoljenja zagotovljena pravica do odpravnine.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek po katerem naj bi bila tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati odpravnino, ker je ugotovilo, da ji delovno razmerje ni prenehalo po 36. f členu zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o delovnih razmerjih in zato ni zakonske osnove za vtoževani zahtevek.

Zoper citirano sodbo se laično pritožuje tožeča stranka in smiselno uveljavlja razlog zmotne uporabe materialnega prava. Smatra, da sodba sodišča prve stopnje ni pravična, saj je v preteklem obdobju tudi sama vlagala sredstva za razvoj podjetja ter ji tako odpravnina pripada že na temelju osnovnih človekovih pravic. Predlaga pravično razsodbo.

Ob nesporni dejanski ugotovitvi, da je tožeči stranki delovno razmerje pri tožencu prenehalo na podlagi 16. člena zakona o zaposlovanju tujcev (Ur. list SRS št. 33/92) z dnem poteka delovnega dovoljenja 14.10.1993 in ne po 36. e členu zakona o delovnih razmerjih (Ur. list RS št. 14/90, 5/91, 29/92) je sodišče prve stopnje njen tožbeni zahtevek za izplačilo odpravnine utemeljeno zavrnilo. Pravilno je presodilo, da v predmetni zadevi niso izpolnjeni pogoji po 3. odstavku 36. f člena zakona o delovnih razmerjih, po katerem je organizacija oz. delodajalec dolžan izplačati odpravnino delavcu, ki mu je delovno razmerje prenehalo kot trajno presežnemu delavcu. Izplačilo odpravnine je namreč vezano na razlog za prenehanje delovnega razmerja. Citirani materialni predpis pa ne zagotavlja pravice do odpravnine za primere, ko delavcem - tujcem preneha delovno razmerje zaradi poteka delovnega dovoljenja.

Ker vlaganje v razvoj podjetja ni pravno relevantno dejstvo po 2. odstavku 36. f člena citiranega zakona, pritožbena navedba v tej smeri ne more biti upoštevna.

Glede na to, da je sodišče prve stopnje ob popolno ugotovljenem dejanskem stanju materialno pravo pravilno uporabilo in v postopku ni zagrešilo kršitev procesnega prava, na katera je sodišče druge stopnje dolžno paziti po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

ZDR člen 36f,  36/3,  36f,  36/3.  ZZT člen 16,  16.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sodba Pdp 124/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-11-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

letni dopust - odškodnina za neizkoriščeni letni dopust - odpovedni rok

Čakanje na delo med odpovednim rokom, pravice do letnega dopusta in pravice do koriščenja letnega dopusta ne preprečuje.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje delno ugodilo zahtevku in tožnici iz naslova odškodnine za neizkoriščeni letni dopust za leto 1992 dosodilo zahtevani znesek 37.023,90 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter iz naslova povračila stroškov postopka znesek 23.300,00 SIT, prav tako z zakonitimi zamudnimi obrestmi, za znesek 32.290,00 SIT iz naslova plačila regresa za letni dopust za leto 1992, pa je zahtevek kot neutemeljen zavrnilo. Pri tem je ugotavljalo, da je tožnica, ne glede na dokočno uvrstitev med presežne delavce in dejstvo, da je bila do izteka odpovednega roka z 29.2.1992 na čakanju, v letu 1992 pridobila pravica do koriščenja letnega dopusta.

Ker je koriščenje dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja tudi izrecno uveljavljala, tožena stranka pa na koriščenje dopusta ni pristala in dopusta v tem koledarskem letu tožnica potem sploh ni mogla izkoristiti, so bili podani zakoniti pogoji za plačilo zahtevane odškodnine.

Zoper gornjo sodbo je glede odločitve o plačilu odškodnine za neizkoriščen letni dopust pravočasno vložila neobrazloženo pritožbo tožena stranka. Ker je bila obrazložitev pritožbe posredovana sodišču po preteku pritožbenega roka, je pritožbeno sodišče ni moglo upoštevati.

Ker pritožbeni razlogi v pritožbi tožene stranke, ki je bila posredovana sodišču v pritožbenem roku, niso bili navedeni, je pritožbeno sodišče v skladu z določilom 2. odstavka 365. člena ZPP sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu preizkusilo le z vidika absolutno bistvenih kršitev postopka in pravilne uporabe materialnega prava.

Absolutno bistvenih kršitev postopka pritožbeno sodišče v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zasledilo.

Pritožbeno sodišče soglaša, da je tožnica tudi v letu 1992 pri toženi stranki pridobila pravico do koriščenje letnega dopusta, saj čakanje na delo med odpovednim rokom pravice do letnega dopusta in do njenega koriščenja ne preprečuje. Pri tem niti ni potrebno, da bi bil med koriščenjem letnega dopusta odpovedni rok prekinjen. Ker je tožnica koriščenje letnega dopusta tudi izrecno uveljavljala, tožena stranka pa na koriščenje nezakonito ni pristala, tako da tožnica letnega dopusta za sporno koledarsko leto ni mogla izkoristiti, je bil podan odškodninski temelj za dosojo zahtevane odškodnine.

Glede na povedano je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZDR člen 57,  58,  58/2,  57,  58,  58/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 151/96
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-11-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Ker se pravne posledice umika tožbe vežejo že na samo izjavo o umiku, se tudi v individualnem delovnem sporu sklep o ustavitvi postopka zaradi umika tožbe ne uvršča med sklepe iz 1. odstavka 400. člena ZPP, zoper katere je dovoljena revizija.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbe.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje, v okviru preizkusa iz 389. člena ZPP, kot nedovoljena zavrglo revizijo, ki jo je dne 24.11.1995 vložila tožnica zoper sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča v tej zadevi, opr. št. Pd 1160/95, z dne 19.10.1995, v zvezi s sklepom sodišča prve stopnje, opr. št. Pd 3846/94, z dne 4.10.1995, o ustavitvi postopka, ker je tožeča stranka tožbo umaknila. Pri tem je štelo, da sklep o ustavitvi postopka zaradi umika tožbe ne spada med sklepe iz 1. odstavka 400. člena ZPP, zoper katere je revizija dovoljena.

Zoper gornji sklep o zavrženju revizije se pritožuje tožeča stranka zaradi zmotne uporabe prava in predlaga njegovo razveljavitev. Pri tem navaja, da je bil postopek v tej zadevi z izdajo pravnomočnega sklepa s strani sodišča II. stopnje dejansko pravnomočno končan, saj tožnica spornih sklepov delodajalca ne more več izpodbijati v drugih postopkih, razen v postopku revizije.

Pritožba pravilno ugotavlja, da prvotno v tej zadevi spornih sklepov tožene stranke o izreku disciplinskega ukrepa prenehanje delovnega razmerja ne more več izpodbijati v drugem rednem postopku, ker so postali ti sklepi pravnomočni. Vendar pravnomočnosti navedenih sklepov tožene stranke ni povzročil sklep sodišča II. stopnje o ustavitvi postopka zaradi umika tožbe, zoper katerega tožeča stranka poizkuša vložiti revizijo, temveč je nastopila pravnomočnost že zaradi podaje tožničine izjave z dne 14.9.1995 o umiku tožbe. V skladu s 3. odstavkom 193. člena ZPP namreč umik tožbe učinkuje že sam po sebi in to tako, da se v primeru umika tožbe šteje, kakor da tožba sploh ni bila vložena. Ugotovitev sodišča, da je postopek zaradi umika tožbe ustavljen, je tako zgolj deklaratornega značaja.

Ker se pravne posledice umika tožbe vežejo že na samo izjavo o umiku (ob pogoju, da tožena stranka umiku, če se je že spustila v spor, ne nasprotuje, kar je bilo v tem primeru izpolnjeno), je sodišče prve stopnje pravilno razlogovalo, da se tudi v individualnem delovnem sporu sklep o ustavitvi postopka zaradi umika tožbe ne uvršča med sklepe iz 1. odstavka 400. člena ZPP, zoper katere je dovoljena revizija.

Zato je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo.

Glede na izid pritožbenega postopka tožeča stranka sama plača svoje pritožbene stroške.

ZPP (1977) člen 193,  193/3,  400,  400/1,  193,  193/3,  400,  400/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 251/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-11-14

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Določba 2. odstavka 158. člena ZPP se lahko upošteva šele, ko se stranka v smislu 7. odstavka 164. člena ZPP izjavi o zahtevi o povrnitvi stroškov postopka.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje v 2. odstavku izreka spremeni tako, da glasi: "Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka."

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ustavilo postopek v tej zadevi, ker je tožnica tožbo umaknila, tožena stranka pa se je z umikom strinjala. Hkrati pa je sodišče tožnici naložilo povrnitev stroškov, ki jih je toženka že predhodno zabeležila ob vložitvi odgovora na tožbo.

Zoper sklep o stroških se pritožuje tožnica in predlaga njegovo spremembo tako, da se odloči, da stranki plačata vsaka svoje stroške postopka. Pri tem navaja, da sta se v tem smislu stranki dogovorili tudi v izvensodni poravnavi, na podlagi katere je prišlo do umika tožbe.

V odgovoru na pritožbo tožena stranka pritrjuje, da sta se stranki predhodno dogovorili, da nosita vsaka svoje stroške postopka in zato soglaša s pritožbeno predlagano spremembo izreka o stroških.

V tem primeru je sodišče prve stopnje o stroških odločalo v nasprotju z določbami zadnjega odstavka 164. člena ZPP, preden se je prepričalo, ali glede na umik tožbe tožena stranka povrnitev stroškov sploh zahteva. Ker je med strankama nesporno, da je bila tožba umaknjena ob predpostavki, da trpita vsaka svoje stroške postopka, je bilo potrebno na pritožbo tožeče stranke sklep sodišča prve stopnje v tej zadevi, glede odločitve o stroških postopka, temu ustrezno spremeniti.

ZPP (1977) člen 158,  158/2,  164,  164/7,  158,  158/2,  164,  164/7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sodba Pdp 211/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-12-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

pogodba o zaposlitvi - obstoj delovnega razmerja

Ker iz podpisane listine o sporazumnem prenehanju delovnega razmerja in iz sklepa tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožnika nedvoumno izhaja, da je bil tožnik pri toženki v delovnem razmerju, se tožena stranka v sodnem postopku ne more utemeljeno sklicevati na dejstvo, da pogodba o zaposlitvi med strankama v sporu ni bila sklenjena v pismeni obliki in da zato delovno razmerje med njima ni nastalo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje v pretežni meri ugodilo tožnikovemu zahtevku in toženki naložilo, da tožniku iz naslova plače in nadomestila plače za mesec avgust 1993 plača 55.704,50 SIT, za mesec september 72.397,00 SIT in za čas od 1. do 12.10.1993 znesek 28.234,80 SIT, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 18. v naslednjem mesecu dalje, višji zahtevek pa zavrnilo.

Zoper gornjo sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga njeno razveljavitev ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri tem opozarja, da tožnik pri njej sploh ni podpisal pogodbe o zaposlitvi, tako da delovno razmerje ni nastalo in zato tudi ne more zahtevati plačila plače in drugih pravic iz delovnega razmerja.

Na podlagi pred sodiščem prve stopnje zbranih dokazov pritožbeno sodišče ugotavlja, da v tem primeru vse do zaključka postopka na prvi stopnji ni bilo sporno, da je bil tožnik v delovnem razmerju pri toženi stranki. To izhaja tudi iz sporazuma o prenehanju delovnega razmerja, ki sta ga dne 15.9.1993 podpisala tožnik in predstavnik upravnega odbora tožene stranke, pa tudi iz sklepa upravnega odbora tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožniku z istega dne.

Ker iz navedenih pismenih aktov nedvomno izhaja, da je bil tožnik pri toženki v delovnem razmerju, se tožena stranka ne more več uspešno sklicevati na dejstvo, da pogodba o zaposlitvi med strankama v sporu ni bila sklenjena v pismeni obliki in da zato delovno razmerje med njima ni nastalo.

Sicer pritožbeno sodišče soglaša z zaključki sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi, da je tožena stranka tožniku za mesec avgust 1993 dolžna izplačati razliko do sicer dogovorjene in v prejšnjih mesecih tudi izplačane plače, za čas koriščenja letnega dopusta v mesecu septembru in oktobru 1993 (do dneva prenehanja delovnega razmerja) pa nadomestilo plače na podlagi enakega mesečnega zneska, saj toženka ni izkazala, da bi bili tožniku ti zneski že sproti izplačani. Višino prisojenih zneskov tožena stranka niti ni posebej prerekala in zato se pritožbeno sodišče v presojo višine ni spuščalo.

Glede na povedano v tem primeru pritožbeni razlogi niso bili podani.

Zato je pritožbeno sodišče toženkino pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano prvostopno sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 887/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-12-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mirovanje postopka - napaka na vabilu za obravnavo

Sodišče prve stopnje je na podlagi napačno ugotovljenega dejanskega stanja napačno uporabilo določbe ZPP, ko je ugotovilo nastanek mirovanja postopka. Pritožbeno sodišče je zaradi napačne uporabe določb ZPP sklep o mirovanju postopka razveljavilo.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da postopek v tem individualnem delovnem sporu miruje od dne 5.7.1995. Zoper navedeni sklep se pritožuje tožnik in navaja, da je prejel vabilo za glavno obravnavo v navedeni zadevi za dne 12.7.1995 in zato ne morejo biti izpolnjeni pogoji za mirovanje postopka. Priložil je tudi fotokopijo vabila.

Predsednik senata sodišča prve stopnje je v predložitvenem poročilu, s katerim je bila pritožba predložena Višjemu delovnemu in socialnemu sodišču, pojasnil, da je dejansko prišlo do zapisa napačnega datuma na vabilu in, da so navedbe v pritožbi točne.

216. člen Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur.l. SFRJ št. 4/77- 27/90), ki se na podlagi določbe 1. odstavka 14. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Ur.l. RS št. 19/94) uporablja v postopku pred delovnimi sodišči v 1. odstavku določa, da mirovanje postopka nastane med drugim tudi, če na narok za glavno obravnavo ne prideta stranki, ki sta bili v redu povabljeni. Sodišče prve stopnje je zmotno štelo, da sta bili stranki na narok za glavno obravnavo za dne 5.7.1995 v redu povabljeni. Iz listin namreč izhaja, da je bil v vabilu, ki je bil vročen tožeči stranki, določen narok za glavno obravnavo za dne 12.7.1995, in ne za dne 5.7.1995, kot je napačno štelo sodišče prve stopnje. Enako izhaja tudi iz povratnic, ki so se nahajale v spisu ob oklicu zadeve dne 5.7.1995. Sodišče prve stopnje je tako na podlagi napačno ugotovljenega dejanskega stanja nepravilno uporabilo določbe Zakona o pravdnem postopku, ki določajo kdaj nastane mirovanje postopka, in s tem bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Zaradi tega je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavilo na podlagi določbe 1. odstavka 369. člena ZPP.

Določbe ZPP je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije na temelju določbe 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/94).

ZPP (1977) člen 216,  216/1,  216,  216/1.  ZDSS člen 14,  14/1,  14,  14/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS Sodba Pdp 890/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1996-09-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Če tožnik umakne tožbo po zaključku obravnave in izdaje sodbe pred sodiščem prve stopnje, zoper katero se je tožena stranka pritožila, pa ta po seznanitvi z izjavo tožnika od umika tožbe pritožbe ne umakne, mora sodišče druge stopnje o vloženi pritožbi odločiti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugodilo tožnikovemu zahtevku in toženima strankama (toženi zavarovalnici do višini revalorizirane zavarovalne vsote) naložilo nerazdelno plačilo zneska 640.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 16.2.1995 dalje iz naslova odškodnine za škodo, ki jo je tožnik utrpel v posledici poškodbe pri delu z dne 5.7.1990, ko je pri popravilu viličarja utrpel zdrobitveni prelom končnega členka desnega kazalca. Hkrati je sodišče toženima strankama naložilo povračilo tožnikovih stroškov postopka v znesku 322.245,00 SIT, prav tako z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Zoper gornjo sodbo se pritožuje toženo podjetje zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga njeno spremembo v smeri zavrnitve zahtevka, oz. priznanja nižje odškodnine.

Po vložitvi pritožbe je tožnik dne 30.8.1995 po svoji zastopnici sodišče obvestil, da je tožena zavarovalnica sodbo sodišča prve stopnje že v celoti izvršila. Zato je celo podal izjavo o umiku tožbe. Toženo podjetje je bilo z obvestilom tožnika z dne 30.8.1995 seznanjeno, vendar nanjo ni reagiralo. Ker tožnik v skladu z določbami 193. člena ZPP po zaključku glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje tožbe ni mogel več umakniti in ker je toženo podjetje smiselno vztrajalo pri vloženi pritožbi, je moralo pritožbeno sodišče o pritožbi odločati.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je v tem primeru sodišče prve stopnje izdalo sodbo na podlagi obširno izvedenega dokaznega postopka, v katerem je glede okoliščin tožnikove nezgode pribavilo izvedeniško mnenje izvedenca strojne stroke dipl. ing. F.T. iz M. ter glede teže in posledic tožnikove poškodbe na delu pribavilo izvedeniško mnenje izvedenca kirurga dr. G. V. iz S. Pritožbeno sodišče soglaša z dokaznimi zaključki sodišča prve stopnje in pravno presojo ugotovljenih dejstev, to je, da je za posledice tožnikove poškodbe pri delu odškodninsko odgovorno toženo podjetje in da znaša pravična odškodnina iz vseh uveljavljanih odškodninskih naslovov 640.000,00 SIT. Ker tako v tem primeru v pritožbi uveljavljeni pritožbeni razlogi niso bili podani in ker ob obravnavi pritožbe pritožbeno sodišče v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zasledilo absolutno bistvenih kršitev postopka, je bilo potrebno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VDS sklep Pdp 1257/95
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1997-01-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Pritožbeno sodišče pritožbo, ki je bila vložena po poteku zakonsko določenega roka za vložitev pritožbe, ki je vsebovana tudi v pravnem pouku, zavrže, če tega ob preizkusu pritožbe ni storilo že sodišče prve stopnje.

Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom vzelo umik tožbe na znanje in postopek ustavilo ter naložilo tožeči stranki, da je dolžna toženi stranki povrniti njene pravdne stroške v višini 21.280,00 SIT, v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper sklep o stroških se pritožuje tožeča stranka smiselno iz razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da bo tožena stranka sama nosila svoje stroške postopka.

Ob obravnavanju pritožbe je pritožbeno sodišče z vpogledom v vročilnico ugotovilo, da je bil sklep sodišča prve stopnje, s katerim je bil postopek ustavljen in odločeno o stroških postopka, vročen pooblaščencu tožeče stranke dne 4.10.1995. Pritožbo zoper sklep je vložila tožeča stranka osebno na sodišče prve stopnje s priporočeno pošiljko dne 16.10.1995. V izpodbijanem sklepu je bil naveden pravilen pravni pouk, da je možna pritožba zoper sklep v roku 8 dni, kot to določa 4. odstavek 14. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Ur. l. RS št. 19/94). Glede na to, da je pooblaščenec tožeče stranke prejel sodbo dne 4.10.1995 je 8 dnevni pritožbeni rok iztekel dne 12.10.1995. Pritožba je bila poslana priporočeno po pošti dne 16.10.1995, to je po poteku 8 dnevnega zakonsko določenega roka. 367. člen Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. SFRJ, št. 4/77 do 27/90) določa, da sodišče druge stopnje s sklepom zavrže prepozno pritožbo, če tega ni storilo sodišče prve stopnje (358. člen ZPP), zato je pritožbeno sodišče na podlagi navedene določbe zavrglo pritožbo tožeče stranke kot prepozno in je ni obravnavalo po vsebini.

Zakon o pravdnem postopku je sodišče uporabilo kot predpis Republike Slovenije na temelju določbe 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I, 45/94).

ZPP (1977) člen 358,  367,  358,  367.  ZDSS člen 14,  14/4,  14,  14/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.