VDSS sodba in sklep Pdp 143/98
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1999-09-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - postopek za določitev trajno presežnih delavcev - prenos pristojnosti - holding - višina neizplačane plače - reintegracija - omejitvena zakonodaja

Tožena stranka v pogodbi o medsebojnih razmerjih koncerna ni imela ustrezno urejenega izrečnega prenosa pristojnosti za sprejem programa razreševanja presežka delavcev na organe Holdinga, tega pa ni predvideval niti kasneje sprejet statut Holdinga, zato je program razreševanja sprejel nepristojni organ, saj bi ga moral sprejeti direktor d.o.o. (tožene stranke) in ne direktor Holdinga, ker je na podlagi 2. člena ZDR poslovodni organ pristojen za odločanje o sklenitvi in prenehanju delovnega razmerja v času od vpisa organizacije v sodni register do konstituiranja organov.

V primeru nezakonitega prenehanja delovnega razmerja mora tožena stranka vzpostaviti stanje, kakršno bi bilo, če delavcu delovno razmerje ne bi prenehalo. Pri tem je treba pri izplačilu plač upoštevati tudi omejitveno zakonodajo, ki je veljala v spornem obdobju, ker delavec ne more prejeti več, kot bi prejel, če bi v spornem obdobju delal pri toženi stranki.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v tč. 3 izreka razveljavi glede plačila zneska 535.251,00 SIT z ZZO in v tč. 4 izreka glede zneska 449.955,00 SIT z ZZO in v tč. 6 ter se v tem delu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ostalem se pritožba zavrne in se v nerazveljavljenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo sklepa tožene stranke z dne 5.9.1991 in 25.10.1991 o prenehanju delovnega razmerja tožniku A. A. ter sklepa z dne 27.5.1991 in 11.6.1991 o prenehanju delovnega razmerja tožnici S. S. Ugotovilo je, da na podlagi navedenih sklepov tožnikoma delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo, ampak še traja z vsemi pravicami in obveznostmi, zato ju je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo v 8 dneh pod izvršbo. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna plačati tožnici znesek 535.251,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od posameznih mesečnih zneskov razvidnih iz izreka sodbe in za čas od 1.4.1993 dalje do vrnitve na delo plačo, ki bi jo prejemala, če bi delala, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov v plačilo do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo.

Toženi stranki je nadalje naložilo, da je dolžna tožniku plačati znesek 449.955,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od posameznih mesečnih zneskov razvidnih iz izreka sodbe do plačila in za čas od 1.4.1993 dalje do vrnitve na delo plačo, ki bi jo prejemal, če bi delal, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih mesečnih zneskov v plačilo do plačila, vse v 8 dneh pod izvršbo. Kar je zahteval tožnik več, je zavrnilo. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnikoma povrniti stroške sodnih taks vsakemu v višini 2.025,00 SIT.

Zoper zgoraj navedeno sodbo se v odprtem pritožbenem roku pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. SFRJ, št. 4/77 - 27/90) ter predlaga njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obširni obrazložitvi vztraja na stališču, da je program razreševanja presežnih delavcev sprejel pristojni organ. Navaja, da bi sodišče prve stopnje moralo vpogledati v sklep delavskega sveta z dne 17.10.1990, posebej pa opozarja na določbo 46. čl. pogodbe o medsebojnih razmerjih podjetij Koncerna X. Ta določa prenos pristojnosti organov upravljanja na delavski svet bivšega družbenega podjetja X. Ker je ta organ z izbrisom podjetja prenehal obstajati in je na nivoju Holdinga ostal edini pristojni organ direktorja oz. direktorij Holdinga, so vsa pooblastila, ki jih je v trenutku izbrisa imel delavski svet, prešle na ta organ. Tako meni, da je na tej podlagi prešlo pooblastilo za sprejem programa razreševanja presežkov delavcev na delavski svet družbenega podjetja X. oz. z njegovim izbrisom na direktorja holdinga, kar je v skladu z določbo 2. čl. Zakona o delovnih razmerjih. Zato meni, da je bil program sprejet na zakonit način, prav tako pa na njegovi podlagi izdani individualni sklepi. Tožena stranka se pritožuje tudi glede višine dosojenih zneskov razlike denarnih nadomestil za čas odpovednega roka in po prenehanju delovnega razmerja, saj meni, da sta tožnika lahko v odpovednem roku zaradi slabega finančnega stanja prejemala le zajamčeno nadomestilo plače, ker zaradi nesolventnosti ni bilo mogoče izplačevati plač in nadomestil ob upoštevanju zakona o zajamčenih osebnih dohodkih. Opozarja na sklenjeno prisilno poravnavo, ki se je izvajala do oktobra 1992 in, da so bile plače ves čas daleč pod plačami kolektivne pogodbe, tako da niti ni imelo smisla sprejemati sklepov o njihovem znižanju po 33. čl. SKPG oz. po določbah branžne kolektivne pogodbe. Delavci so bili s stanjem seznanjeni in je zato tožena stranka s sindikati sklepala dogovore in sporazume o odložitvi uporabe podjetniške kolektivne pogodbe oz. njenega tarifnega dela.

Tožena stranka tudi vztraja na svojem ugovoru, da bi bilo potrebno zahtevke za izplačilo plač oz. nadomestil plač do kolektivne pogodbe šteti za kolektivni spor po določbi 2. odst. 2. čl. Zakona o ureditvi obračunavanja in plačevanja določenih davkov in prispevkov v postopku lastninskega preoblikovanja podjetij ter ustrezne določbe Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, ki se nanašajo na kolektivne spore.

Tožena stranka priglaša tudi pritožbene stroške.

Tožnika odgovora na pritožbo nista podala.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v okviru pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na pravilno uporabo materialnega prava ter na absolutne bistvene kršitve iz 2. odst. 365. čl. ZPP. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pri odločanju o zakonitosti izpodbijanih sklepov popolno ugotovilo dejansko stanje in na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo ter da v postopku ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka, da pa v delu, ko je odločalo o nadomestilu plače za čas odpovednega roka in o višini plače za čas od nezakonitega prenehanja delovnega razmerja tožnikoma do vključno 31.3.1993, ni pravilno uporabilo materialnega prava in v posledici tega tudi ni popolno ugotovilo dejanskega stanja.

Sodišče prve stopnje je svojo odločitev glede postopka v zvezi z ugotavljanjem trajno presežnih delavcev pravilno obrazložilo, tako da pritožbeno sodišče razlogov prvostopne sodbe ne ponavlja, temveč le še odgovarja na pritožbene navedbe. Tožena stranka v pogodbi o medsebojnih razmerjih Koncerna X. z dne 15.4.1991 izrečnega prenosa pristojnosti za sprejem programa razreševanja presežkov delavcev na organe X. Holding ni imela ustrezno urejenega, tega pa ni predvideval niti kasneje sprejeti statut X. Holding (28.5.1992). Na drugačen zaključek ne vpliva niti sklep 7. izredne seje delavskega sveta podjetja X. z dne 17.10.1990, s katerim je delavski svet podjetja na začasno vodstvo v celoti prenesel vodenje funkcij podjetja na tehnično tehnološkem, razvojnem, komercialnem, finančnem in kadrovsko splošnem področju in se zavezal, da v času enega leta ne bo sprejemal sklepov, ki bodo v nasprotju z odločitvami v.d. generalnega direktorja, niti na to ne vpliva 46. čl. navedene pogodbe o medsebojnih razmerjih, saj tožena stranka sama navaja, da so bila v sodni register novo ustanovljena podjetja vpisana dne 18.1.1991, s tem dnem pa je bilo iz registra izbrisano bivše družbeno podjetje X..

Pogodba o medsebojnih razmerjih je bila sklenjena že po izbrisu bivšega podjetja iz sodnega registra in se tudi pristojnosti po 46. čl. (do konstituiranja skupščin podjetij v sestavi Koncerna X. opravljal delavski svet bivšega podjetja X. in njegovi organi vse tiste naloge, za katere so bili pristojni po doslej veljavnih splošnih aktih družbenega podjetja X. in tiste, za katere se po novi zakonodaji pristojni organi upravljanja) niso mogle prenesti nanj.

Zato tudi zaključki, da ob ukinitvi tega organa pristojnosti preidejo na direktorja Holdinga niso pravno sprejemljivi. Po drugi strani pa tudi, če bi bila takšna določitev v pogodbi veljavna, o sprejemu programa ne bi smel odločati direktor Holdinga, temveč delavski svet.

Zato so vsi ugovori tožene stranke v tej smeri neutemeljeni.

Pritožbeno sodišče se strinja z odločitvijo sodišča prve stopnje, da zahtevek na izplačilo plače do kolektivne pogodbe ne predstavlja kolektivnega spora po določbi 2. odst. 2. čl. Zakona o ureditvi obračunavanja in plačevanja določenih davkov in prispevkov v postopkih lastninskega preoblikovanja podjetij (Ur. l. RS, št. 69/94), ker v konkretnem primeru tožnika zahtevata individualne plače oz. nadomestila plač na podlagi kolektivne pogodbe za gospodarstvo (SKPG, Ur. l. RS, št. 31/90 - 11/93) in Kolektivne pogodbe za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije (Ur. l. RS, št. 12/91) in sicer za čas odpovednega roka ter nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Zahtevata torej individualno pravico zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in gre torej za individualni delovni spor po določbah 4. čl. Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS, Ur. l. RS št. 19/94). Primarno za spor iz 1. tč. navedenega člena in v posledici tudi za spor iz 2. tč. 4. čl. ZDSS.

Tožena stranka mora vzpostaviti stanje, kot bi bilo, če ne bi bilo nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Pri tem pa je potrebno poleg izhodiščnih plač določenih v splošni kolektivni pogodbi za gospodarstvo in panožni kolektivni pogodbi upoštevati tudi omejitveno zakonodajo, ki je veljala v spornem obdobju in sicer Zakon o izplačevanju osebnih dohodkov in nekaterih drugih prejemkov delavcev za leto 1991 (Ur. l. RS, št. 48/90 - 13/92), ki je veljal od 1.2.1991 do 28.2.1992 in Zakon o načinu obračunavanja in izplačevanja plač (Ur. l. RS, št. 13/93, 17/93), ki je veljal za čas od 1.2.1993 dalje, torej tudi v spornem obdobju. Tožnika namreč ne moreta prejeti več, kot bi prejela, če bi v spornem obdobju delala pri toženi stranki. Navedena zakona pa sta predstavljala omejitve, ki so izključevale, v primerih in pod pogojih določenih v navedenih zakonih, izplačevanje plač po določbah kolektivne pogodbe za gospodarstvo oz. panožnih kolektivnih pogodb. Ker sodišče prve stopnje ni preverilo, ali bi tožena stranka v spornem času lahko izplačevala plače po tarifnem delu kolektivnih pogodb, ni mogoče preveriti, ali so prisojeni zneski pravilni.

Sodišče pa naj pri novem odločanju o denarnem zahtevku tudi ponovno presodi Sporazum o izvajanju tarifnega dela kolektivne pogodbe podjetij Koncerna X. z dne 30.7.1992 in presodi, če s podpisom tega sporazuma s strani sindikatov ni zadovoljeno v Kolektivni pogodbi za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije (62. čl.) predpisanemu postopku za znižanje plač.

Pritožbeno sodišče je razveljavilo tudi izrek o stroških in sklenilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka, za kar je imelo podlago v določbi 3. in 4. odst. 166. čl. ZPP.

SKPG člen 33. ZPP (1977) člen 166, 166/3, 166/4, 353, 353/1, 365, 365/2. ZDR člen 2. ZUOPDD. ZDSS člen 4, 4/1, 4/2. Kolektivna pogodba za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije člen 62. ZIOD91. ZNOIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.