VDS odločba Pdp 1960/94
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 1997-01-31

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

odpravnina trajno presežnemu delavcu - zahtevek za vrnitev odpravnine - vročitev odločbe

Zahtevek za vračilo odpravnine trajno presežnemu delavcu je mogoče utemeljeno uveljavljati le, ko odpade pravna podlaga, na podlagi katere je prišlo do izplačila odpravnine, to je šele po pravmomočnosti odločitve sodišča o razveljavitvi sklepov o prenehanju delovnega razmerja. Gre za zahtevek iz naslova neupravičene pridobitve, v skladu 4. odstavka 21. člena ZOR, terjatev iz tega naslova pa niti ne nastane pred pravnomočno odločitvijo sodišča o razveljavitvi sklepov o prenehanju delovnega razmerja.

Zaradi tega tudi ni mogoče govoriti o njeni zapadlosti do konca glavne obravnave (v kateri se odloča tudi o zakonitosti sklepov o prenehanju delovnega razmerja), ki je procesna predpostavka za odločanje o dajatvenem zahtevku po nasprotni tožbi, zaradi česar sodišče o takšnem zahtevku ne bi smelo vsebinsko odločati.

Vročitev dokončne odločbe delodajalca le delavcu, ne pa tudi njegovemu pooblaščencu, ne vpliva ali more vplivati na zakonitost in pravilnost odločbe same, niti na datum njene dokončnosti.

Pritožbi predlagatelja V. L. se ugodi in se odločba sodišča prve stopnje v točki 5 izreka razveljavi ter se nasprotni predlog drugega udeleženca A. I. d.o.o. Ljubljana, s katerim ta od predlagatelja V. L. zahteva plačilo 398.706,00 tolarjev z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 10. 6. 1993 dalje do plačila, kot preuranjen zavrže.

Pritožba predlagateljice S. O. se kot neutemeljena zavrne in se potrdi odločba sodišča prve stopnje v točki 6 in 8 izreka.

Predlagateljica S. O. trpi sama svoje stroške pritožbe.

: Sodišče združenega dela v Ljubljani je razveljavilo sklep upravnega odbora prvega udeleženca A. d.d. Ljubljana z dne 26. 10. 1992, s katerim je bil kot trajno presežni delavec opredeljen predlagatelj V. L. in sklep upravnega odbora prvega udeleženca z dne 23. 11. 1992, ugotovilo, da temu predlagatelju delovno razmerje pri udeležencu ni prenehalo z 31. 5. 1993, temveč še traja z vsemi pravicami in obveznostmi, zavezalo oba udeleženca, da sta dolžna nerazdelno pozvati predlagatelja V. L. nazaj na delo, ga razporediti na ustrezno delo in mu plačati 560.271,00 tolarjev, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od posameznih, v odločbi prve stopnje navedenih zneskov, vse do plačila in mu nerazdelno plačati razliko davkov in prispevkov ter mu povrniti stroške postopka v višini 45.529,50 tolarjev, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje odločbe sodišča prve stopnje do plačila (točka 1, 2, 3 in 4 izreka odločbe), predlagatelju V. L. pa je naložilo, da povrne drugemu udeležencu A. I. d.o.o.

Ljubljana 398.706,00 tolarjev z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 10. 6. 1993 dalje do plačila, vse v 15 dneh (točka 5 izreka odločbe).

Sodišče je nadalje zavrnilo zahtevek predlagateljice S. O. na ugotovitev, da sklep o prenehanju delovnega razmerja ni postal dokončen in da ji delovno razmerje ni prenehalo z 31. 5. 1993, zavrnilo pa je tudi njen reintegracijski in reparacijski zahtevek (točka 6 izreka odločbe). Zavrnilo je nasprotni zahtevek drugega udeleženca A. I. d.o.o. Ljubljana zoper predlagateljico S. O. za vračilo 231.590,00 tolarjev z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 10. 6. 1993 dalje do plačila (točka 7 izreka odločbe) in odločilo, da v postopku med predlagateljico S. O. in obema udeležencema vsi trpijo svoje stroške postopka (točka 8 izreka odločbe).

Zoper odločitev sodišča prve stopnje v točki 5, 6 in 8 izreka odločbe se pritožujeta oba predlagatelja iz pritožbenih razlogov bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava ter predlagata, da pritožbeno sodišče odločbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi, podrejeno pa, da jo v točki 5 izreka spremeni tako, da je predlagatelj V. L. dolžan drugemu udeležencu A. I. d.o.o. Ljubljana plačati 398.706,00 tolarjev, v 15 dneh, da ne bo izvršbe. V zvezi z odločitvijo v točki 5 izreka pritožba navaja, da sodišče odločitve v delu, ki se nanaša na obresti, ni razlagovalo, zaradi česar je ni mogoče preizkusiti in je podana bistvena kršitev določb postopka.

Prav tako meni, da odločitev sodišča glede zamudnih obresti ni pravilna, saj predlagatelj ne more biti v zamudi vse do pravnomočnosti sodbe, oziroma izteka paricijskega roka, zaradi česar tudi meni, da ne gre za neupravičeno obogatitev. Predlagateljica S. O. zatrjuje, da izpodbijana sklepa nista postala dokončna s 1. 12. 1992 iz razloga, ker njen pooblaščenec ni prejel pismenega odpravka sklepa upravnega odbora udeleženca z dne 23. 11. 1992 o zavrnitvi ugovora. 138. člen ZPP določa, da se pisanja vročajo pooblaščencu, če v zakonu ni drugače določeno. V konkretnem primeru prvi udeleženec kljub predloženemu pooblastilu pooblaščencu predlagateljice ni vročil sklepa o zavrnitvi ugovora, zaradi česar sklep prvega udeleženca o prenehanju delovnega razmerja predlagateljici z dne 26. 10. 1992 ni postal dokončen in še ni začel teči 6-mesečni odpovedni rok.

Predlagateljica vztraja tudi pri navedbah tekom postopka, da iz programa z dne 21. 11. 1991 izhaja, da se bodo delovna mesta korespondenta ukinila z dokončnostjo sklepov o trajnih delovnih presežkih, po tem programu pa je prenehalo delovno razmerje le dvema korespondentkama E. G. in S. S., predlagateljici pa ne, saj ji je bil vročen sklep o začasnem presežku. Zaradi tega njeno delovno mesto na podlagi navedenega programa ni bilo ukinjeno in je tudi za čas, ko je bila ugotovljena za začasno presežno delavko, dobila plačo za delovno mesto korespondenta. Sodišče prve stopnje tudi napačno zaključuje, da je dejansko postala presežna delavka na podlagi programa razreševanja presežnih delavcev, ki je bil sprejet na seji upravnega odbora udeleženca dne 21. 9. 1992, saj ni navedena v gradivu, ki nosi naslov program razreševanja presežnih delavcev. Tako ni zajeta niti v programu razreševanja presežnih delavcev iz januarja 1992, niti v programu iz septembra 1992, zato je stališče sodišča prve stopnje, da je potrebno šteti za sestavni del programa z dne 21. 9. 1992 tudi sklepa prvega udeleženca z dne 21. 9. 1992 in 23. 10. 1992, napačno.

V prvi vrsti iz zapisnika upravnega odbora z dne 23. 10. 1993 izhaja, da je predlagateljici prenehalo delovno razmerje zaradi ukinitve delokroga po programu iz meseca novembra 1991, ki pa nje same ni zajel, zato njeno delovno mesto po tem programu ni bilo, niti ni moglo biti ukinjeno. Prvi udeleženec je grobo kršil pravila postopka s tem, ko jo je spoznal za trajno presežno delavko, ne da bi postopal tudi v skladu s 35. členom Zakona o delovnih razmerjih.

Pritožba predlagatelja V. L. je utemeljena.

V točki 5 izreka odločbe je sodišče odločalo o zahtevku po nasprotnem predlogu drugega udeleženca A. I. d.o.o. Ljubljana, ki je bil vložen dne 10. 3. 1994 in po katerem ta udeleženec za primer, če bi sodišče ugodilo predlogu predlagatelja V. L., zahteva vračilo izplačane odpravnine v višini 398.706,00 tolarjev z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 10. 6. 1993 dalje do plačila. Gre za zahtevek iz naslova neupravičene pridobitve, v skladu z 4. odstavkom 210. členom Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur. l. SFRJ št. 29/78 - 57/89). Takšen zahtevek je mogoče utemeljeno uveljavljati le, ko odpade pravna podlaga, na podlagi katere je prišlo do neupravičene pridobitve, to pa je bilo v konkretnem primeru šele s pravnomočnostjo odločbe sodišča o razveljavitvi sklepov o prenehanju delovnega razmerja predlagatelju V. L., zaradi trajnega prenehanja potreb po delu.

Zaradi tega tudi ni mogoče govoriti o zapadlosti terjatve drugega udeleženca pred koncem glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje, kar predstavlja procesno predpostavko za odločanje o dajatvenem zahtevku. Sodišče sme namreč naložiti tožencu, naj opravi določeno dajatev le tedaj, če je ta zapadla do konca glavne obravnave (1. odstavek 326. člena ZPP). Šele v takšnem primeru je podan pravovarstveni interes (v predmetni zadevi terjatev do pravnomočnosti odločbe sodišča o razveljavitvi sklepov o prenehanju delovnega razmerja niti še ni nastala), zaradi česar je pritožbeno sodišče glede na določbo 2. odstavka 369. člena ZPP, ki se uporablja tudi v primerih, ko niso podane tudi druge procesne predpostavke za odločanje (razen tistih, ki so v tem odstavku 369. člena izrecno navedene), sledilo pritožbenemu predlogu predlagatelja V. L. in razveljavilo odločitev sodišča prve stopnje v točki 5 izreka, prav zaradi neobstoja procesne predpostavke za odločanje o zahtevku po nasprotnem predlogu drugega udeleženca pa je ta predlog kot preuranjen tudi zavrglo. Seveda to ne pomeni, da drugi udeleženec nima več možnosti od V. L. terjati vračilo odpravnine z obrestmi, saj je pravna podlaga za izplačilo odpravnine odpadla s pravnomočnostjo odločbe sodišča prve stopnje v točki 1 izreka odločbe, od tedaj pa se predlagatelj tudi ne more več šteti za dobrovernega.

1. odstavek 138. člena ZPP res določa, da se pisanja vročajo pooblaščencu stranke, kadar stranka takšnega pooblaščenca ima, če v zakonu ni drugače določeno. Ta določba se smiselno uporablja tudi v postopku odločanja o varstvu pravic delavcev v organizacijah, oziroma pri delodajalcih (103. člen Zakona o delovnih razmerjih - ZDR, Ur. l.

RS št. 14/90, 5/91, 71/93), vendar opustitev vročanja pooblaščencu ter vročitev dokončne odločbe le delavcu ne pomeni, da zaradi tega odločba delodajalca o prenehanju delovnega razmerja delavcu, izdana na prvi stopnji, še ni postala dokončna in zato tudi ni začel teči rok 6 mesecev, po katerem delavcu po dokončnosti sklepov prenehanja delovnega razmerja delovno razmerje dejansko preneha (36. člen ZDR).

Tožnica zaradi tega tudi ni bila prikrajšana za sodno varstvo ali kakšno drugo pravico. Opustitev vročitve dokončne odločbe pooblaščencu delavca (ne pa tudi delavcu samemu) predstavlja sicer neuporabo navedene določbe zakona, ki pa ne vpliva ali more vplivati na zakonitost in pravilnost odločbe same, niti na nastop njene dokončnosti, torej ne predstavlja bistvene kršitve določb postopka.

Neutemeljene so tudi nadaljnje pritožbene navedbe v zvezi s pravilnostjo postopka določanja predlagateljice S. O. za presežno delavko. Prvi udeleženec v programu razreševanja presežnih delavcev z dne 21. 11. 1991 res govori, da se bodo delovna mesta ukinila z dokončnostjo sklepa o trajnih delovnih presežkih, iz obrazložitve sklepa o prenehanju delovnega razmerja z dne 26. 10. 1992 pa izhaja, da predlagateljičino delovno mesto zaradi socialnega momenta ni bilo ukinjeno, pač pa je bila določena za začasno presežno delavko, vendar je iz ostale dokumentacije v spisu razvidno, da je do dejanske ukinitve delovnega mesta korespondenta na oddelku uvoz-izvoz prišlo že na podlagi programa z dne 25. 11. 1991 in da že tedaj, pa tudi kasneje ni bilo nobenih potreb več za delo predlagateljice na tem delovnem mestu ter je udeleženec zgolj zaradi socialnih momentov (izven določbe 36.a člena ZDR) predlagateljico še obdržal na delu in ji tudi nadomestilo plače za čas čakanja na delo obračunal po delovnem mestu korespondenta. To je razvidno iz predloga z dne 10. 1. 1992, v katerem je predlagateljica med ostalimi delavci predlagana za začasni delovni presežek iz zdravstvenih oziroma socialnih razlogov, kljub ukinitvi delovnih mest. Tudi iz pojasnila vodje kadrovskega oddelka, N. B. O., na seji upravnega odbora prvega udeleženca z dne 23. 10. 1992 izhaja, da je bil predlagateljičin delokrog in delokrog še nekaterih delavcev že s 15. 2. 1992 ukinjen, enako izhaja tudi iz zapisnika seje upravnega odbora z dne 18. 11. 1992, pa tudi iz obrazložitve sklepa o ugovoru predlagateljice zoper sklep o trajno presežni delavki in prenehanju delovnega razmerja z dne 23. 11. 1992. Pritožbeno sodišče se tudi strinja z razlogi sodišča prve stopnje, da je predlagateljica postala trajno presežna delavka na podlagi programa razreševanja presežnih delavcev, ki je bil sprejet na seji upravnega odbora prvega udeleženca z dne 21. 9. 1992, saj je bil na seji upravnega odbora tega dne program razreševanja presežnih delavcev dopolnjen, kar ne predstavlja kršitve postopka. Odločeno je bilo, da med prej določenimi začasno presežnimi delavci, postanejo predlagateljica in še nekateri delavci trajno presežni delavci, kar je bilo naknadno sprejeto tudi na seji upravnega odobra dne 23. 10. 1992. Zato se pritožbeno sodišče tudi strinja s stališčem prve stopnje, da je navedena sklepa potrebno šteti za sestavni del progama razreševanja trajno presežnih delavcev, iz tega programa pa je tudi razvidno, da je prvi udeleženec upošteval tudi določbo 36.a člena ZDR in predvidel aktivnosti za omilitev škodljivih posledic prenehanja delovnega razmerja trajno presežnim delavcem (točka 3, 8 in 16 programa z dne 17. 9. 1992). Zato predlagateljica v pritožbi neutemeljeno napada odločbo sodišča prve stopnje, češ da prvi udeleženec ni postopal v skladu s 35. in 36.a členom ZDR, glede sprejema programa razreševanja presežkov delavcev in ukrepov za omilitev škodljivih posledic prenehanja delovnega razmerja.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo predlagateljice kot neutemeljeno zavrnilo. Ker se v pritožbi priglašeni stroški pritožbe očitno nanašajo le na predlagateljico S. O., ne pa na V. L., o njih pritožbeno sodišče ni odločalo, glede stroškov pritožbe predlagateljice S. O. pa je odločilo, da jih trpi predlagateljica sama, saj s pritožbo ni uspela.

ZOR člen 210, 210/4. ZPP (1977) člen 326, 326/1, 369, 369/2, 138, 138/1, 354, 354/l.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.