VDS sklep Pdp 1702/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-11-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - zamudna sodba - pogoji za izdajo zamudne sodbe

Nepodpis pisnega odpravka odpovedi s strani direktorja tožene stranke, ob dejstvu, da je istega dne, ko je bila odpoved izdana, direktor podpisal zapisnik o zagovoru tožnika, nima za posledico neveljavnosti odpovedi.

Pri presoji zatrjevane zamude 15 dnevnega prekluzivnega roka za izdajo izredne odpovedi po 2. odst. 110. čl. ZDR je pomemben datum izdaje odpovedi, ne pa dan vročitve odpovedi delavcu.

Sodišče presoja pogoj sklepčnosti tožbe iz 3. tč. 1. odst. 318. čl. ZPP na podlagi predpostavke, da so trditve v tožbi resnične. Če pravna posledica, ki jo tožnik zahteva v tožbi, izhaja iz trditev v sami tožbi, je tožba sklepčna.

Pri presoji pogoja po 4. tč. 1. odst. 318. čl. ZPP se sodišče ne spušča v ugotavljanje dejanskih navedb, to je v presojo resničnosti teh navedb oz. dokazovanje v tožbi postavljenih trditev (ker se šteje, da so resnične), ampak presoja le skladnost med tožbenimi navedbami in priloženimi dokazili.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana zamudna sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano zamudno sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je zahtevala: - razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi št. 2/03 z dne 6.3.2003; - vrnitev na delo in priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja, vključno s plačo za čas od 5.6.2003 dalje v višini 90.000,00 SIT mesečno z zapadlostjo vsakega 18. dne v mesecu z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter - povrnitev stroškov postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe sodišča prve stopnje do plačila.    Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožeča stranka iz pritožbenih razlogov zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po 1. in 3. točki 338. člena ZPP. V pritožbi navaja, da je odločitev sodišča napačna. Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2003 - ZDR) v 1. odstavku 110. člena jasno določa, da delavec ali delodajalec lahko izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni z zakonom in ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oz. do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Kumulativno morajo biti podani tako razlogi, določeni z ZDR, kot tudi okoliščine in interesi, ob upoštevanju katerih ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja. Tožena stranka ni predložila nobenih dokazov, da taki razlogi oz. okoliščine obstajajo. Samo pavšalno je v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi navedla, da naj bi tožeča stranka večkrat kršila pravila o bolniškem staležu, odklanjala delo, motila delovni proces ipd., kar so le splošni očitki, ki niso bili dokumentirani, takih dokazov pa tožena stranka tudi ni predložila v delovnem sporu. Tudi iz sklepa VDSS opr.št. Pdp 1257/2003 z dne 24.7.2003 na 4. strani jasno izhaja, da bo morala tožena stranka v nadaljnjem postopku dokazati, ali so očitki glede obnašanja tožnika resnični in ali je izredna odpoved zakonita. Prvostopno sodišče je napačno uporabilo materialno pravo, ko je izdalo zamudno sodbo, s katero je zavrnilo tožbeni zahtevek. Zaradi varstva delavca kot šibkejše odvisne stranke je potrebno dosledno upoštevati zakonska določila. Delodajalec bi moral dokazati, da je izredna odpoved zakonita. Ker tega ni dokazal, je odpoved nezakonita in jo je treba razveljaviti, saj niso podani pogoji po 1. odstavku 110. člena ZDR. Zato je prvostopenjsko sodišče neutemeljeno izdalo zamudno sodbo, s katero je zavrnilo tožbeni zahtevek.    Pritožba je utemeljena.    Pritožbeno sodišče je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99, 96/2002 - prečiščeno besedilo Ur.l. RS št. 12/2003) preizkusilo izpodbijano sodbo po uradni dolžnosti, to je glede bistvenih kršitev določb postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 8., 11., 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ter glede pravilne uporabe materialnega prava. Pri preizkusu sodbe je ugotovilo, da je prišlo v postopku pred prvostopenjskim sodiščem do absolutne bistvene kršitve po 7. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ki je podana, če je sodišče v nasprotju z določbami tega zakona izdalo zamudno sodbo. Prvostopenjsko sodišče je zmotno štelo, da v obravnavani zadevi iz dejstev, ki so navedena v tožbi, ne izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka ter na podlagi takšne zmotne ugotovitve izdalo sodbo, s katero je tožbeni zahtevek zavrnilo. Določba 2. odstavka 318. člena ZPP je bila uporabljena nepravilno, saj tožbi ni mogoče očitati nesklepčnosti. Kadar tožena stranka ne poda odgovora na tožbo, in torej ne oporeka tožbenemu zahtevku, se šteje, da priznava navedbe tožeče stranke v tožbi. Dokazovanje dejstev, ki jih je tožeča stranka navedla v tožbi, ni potrebno in tudi ni možno, ker je zamudna sodba posledica ravnanja tožene stranke, da na tožbo, ki ji je bila pravilno vročena v odgovor, ne odgovori (uvodni del in 1. točka 1. odstavka 318. člena ZPP). Sodišče presoja pogoj iz 3. točke 1. odstavka 318. člena ZPP (utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz dejstev, ki so navedena v tožbi), to je sklepčnost tožbe, na podlagi predpostavke, da so trditve v tožbi resnične. Sklepčnost je materialnopravna predpostavka za utemeljenost tožbenega zahtevka in pomeni, da pravna posledica, ki jo zahteva tožnik v tožbi, izhaja iz trditev v sami tožbi. Če taka povezava obstaja in ni nasprotja med tožbenimi trditvami in tožbenim predlogom, je tožba sklepčna. Glede pogoja po 4. točki istega člena ZPP (dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik, ali z dejstvi, ki so splošno znana) pa velja, da se sodišče pri presoji pogojev za izdajo zamudne sodbe ne spušča v ugotavljanje dejanskih navedb, to je v presojo resničnosti teh navedb oz. v dokazovanje v tožbi postavljenih trditev (ker se šteje, da so resnične), ampak presoja le skladnost med tožbenimi navedbami in priloženimi dokazili. Takšna stališča glede uporabe 3. in 4. točke 1. odstavka 318. člena ZPP je v podobnih primerih že zavzela sodna praksa (npr. sodba VS RS II Cp 1185/99, sklep VS RS opr.št. III Ips 5/2002 - objavljeno v bazi sodnih odločb SOVS, judikati Vrhovnega sodišča). Pritožbeno sodišče se ne strinja s stališčem prvostopnega sodišča, da v obravnavani zadevi iz dejstev, ki so navedena v tožbi, ne izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka. Iz tožbenih navedb izhaja, da je bil tožnik na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 30.5.2002 zaposlen pri toženi stranki za določen čas do izteka veljavnosti delovnega dovoljenja. Tožniku je Zavod RS za zaposlovanje dne 12.6.2002 izdal osebno delovno dovoljenje za določen čas do 30.6.2005. Tožnik je bil večkrat v bolniškem staležu zaradi poškodbe na delu, nazadnje od 5.5.2003 do 24.5.2003. Dne 6.6.2003 je tožena stranka tožniku izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi zaradi zlorabe bolniške odsotnosti, ker je 16.5.2003 odšel na svoj dom v Prnjavor in se vrnil 18.5.2003, med vikendom pa je tožena stranka dne 17.5. in 18.5.2003 preverjala prisotnost tožeče stranke na naslovu začasnega prebivališča. V tožbi so navedene nepravilnosti glede vsebine odpovedi in postopka izdaje izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, zaradi katerih je po mnenju tožnika izredna odpoved nezakonita (nepodpis pogodbe, zamuda prekluzivnega 15-dnevnega roka, neobstoj zakonskega razloga za izredno odpoved iz 110. in 111. člena ZDR, dovoljenje delodajalca za odhod tožnika domov). Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da nepodpis pisnega odpravka odpovedi s strani direktorja ob dejstvu, da je istega dne, ko je bila odpoved izdana, to je 3.6.2003, direktor podpisal zapisnik o zagovoru, nima za posledico neveljavnosti odpovedi. Tudi glede zatrjevane zamude 15-dnevnega prekluzivnega roka za izdajo izredne odpovedi po 2. odstavku 110. člena ZDR je stališče prvostopenjskega sodišča, da rok ni zamujen, pravilno. Pomemben je datum izdaje odpovedi (3.6.2003), ne pa dan vročitve odpovedi delavcu. Če se kot resnična šteje trditev tožnika, da je bil delodajalec s poročilom o kontroli bolniškega staleža seznanjen 19.5.2003, je bila izredna odpoved podana v roku (zadnji dan roka). Iz tožbenih navedb pa izhaja, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 3.6.2003 nezakonita zato, ker je direktor tožeči stranki dne 13.5.2003 dejal, da če nima kaj delati, gre lahko domov (v Prnjavor v BiH, kjer stalno živi tožnikova družina), kar je tožnik povedal na zagovoru in trdil v tožbi. Dovoljenje delodajalca izključuje zlorabo bolniškega staleža in pomeni, da ni podan očitani razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 6. alineji 111. člena ZDR, ki določa, da delodajalec lahko delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec v času odsotnosti z dela zaradi bolezni ali poškodbe ne spoštuje navodil pristojnega zdravnika oz. pristojne zdravniške komisijev ali če v tem času opravlja pridobitno delo ali brez odobritve pristojnega zdravnika oz. pristojne zdravniške komisije odpotuje iz kraja svojega bivanja. Poleg tega pa tožena stranka ni upoštevala 110. člena ZDR, ki določa, da delavec ali delodajalec lahko izredno odpovesta pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni z zakonom, in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oz. do preteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. V obravnavanem primeru nista kumulativno podana zakonski razlog za izredno odpoved po 6. alinei 111. člena ZDR ter obstoj okoliščin in interesov, ki se tičejo obeh strank, in ki onemogočajo nadaljevanje delovnega razmerja (1. odstavek 110. člena ZDR). Tožena stranka takšnih pravno relevantnih okoliščin in interesov ni navedla, oz. jih je v odpovedi navedla le pavšalno brez dokazov o njihovi resničnosti (trditev, da je tožnik večkrat kršil pravila o bolniškem staležu, odklanjal delo, motil delovni proces, se nestrpno obnašal do delodajalca). Glede na vse navedeno je odločitev prvostopenjskega sodišča, ki je tožbeni zahtevek zaradi nesklepčnosti tožbe zavrnilo, napačna, saj v obravnavani zadevi niso bili izpolnjeni pogoji iz 3. odstavka 318. člena ZPP. Ravno nasprotno. Izpolnjeni so bili pogoji, določeni v 1. odstavku 318. členu ZPP, vključno s pogojema po 3. in 4. točki 1. odstavka istega člena (utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz dejstev, ki so navedena v tožbi, dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek pa niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik, niti z dejstvi, ki so splošno znana). Če tožena stranka odgovora na tožbo ne poda v zakonskem v roku, pa je sodišče ob izpolnjenih pogojih iz 1. odstavka 318. člena ZPP dolžno izdati zamudno sodbo, s katero ugodi tožbenemu zahtevku. Zato bi moralo prvostopenjsko sodišče tako ravnati tudi v obravnavanem primeru. Ker so uveljavljani pritožbeni razlogi podani, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, razveljavilo izpodbijano sodbo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. odtavek 354. člena ZPP). V ponovnem postopku naj prvostopenjsko sodišče odpravi ugotovljeno bistveno kršitev določb postopka in ob upoštevanju navedenih stališč, na katera opozarja pritožbeno sodišče, ponovno odloči o zadevi.

ZPP člen 318, 318/1, 318/1-3, 318/1-4. ZDR člen 110, 110/2, 111, 111/1, 111/1-6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.