VDS sodba Pdp 1766/2003
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2003-12-29

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

prenehanje delovnega razmerja - postopek odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi potrjene prisilne poravnave - varstvo nekaterih kategorij delavcev pred odpovedjo - statusne spremembe - pravno nasledstvo - prehodne določbe ZDR

1. Sodne odločbe veljajo tudi za pravne naslednike pravdnih strank, kar pomeni, da se v nadaljnjih postopkih, ne glede na to, kako je stranka označena v glavi sodbe, upoštevajo tudi kasnejše statusne spremembe na strani stranke, torej tudi preoblikovanje stranke (d.d. - d.o.o.), ki je bilo vpisano v sodni register po izdaji izpodbijane sodbe.

2. Postopek odpovedi pogodb o zaposlitvi v primeru potrjene prisilne poravnave poteka po novem ZDR, če je bil po njegovi uveljavitvi sprejet načrt finančne reorganizacije s programom prenehanja delovnega razmerja delavcem ter potrjena prisilna poravnava, čeprav je tožena stranka podala predlog za začetek postopka prisilne poravnave pred uveljavitvijo novega ZDR.

3. Tudi za odpoved po 106. čl. ZDR (na podlagi potrjene prisilne poravnave) velja posebno pravno varstvo pred odpovedjo za določene kategorije delavcev, ki jim delodajalec ne sme odpovedati pogodbe o zaposlitvi (predstavniki delavcev, starejši delavci, starši, invalidi) oz. je odpoved vezana na posebne pogoje in soglasja.

Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem (zavrnilnem) delu delno spremeni tako, da se 2. točka izreka v celoti glasi:

" 2. a) Ugotovi se, da tožeči stranki A. K., delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in še traja na podlagi pogodbe o zaposlitvi, številka 68 z dne 1.8.2001, razen za čas zaposlitve pri drugem delodajalcu, ter je tožena stranka dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo, v roku osmih dni pod izvršbo.

b) Tožena stranka je dolžna za čas trajanja nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, razen za obdobje zaposlitve pri drugem delodajalcu, obračunati tožniku nadomestilo plače, odvesti pripadajoče davščine in prispevke od bruto nadomestila plače, ter mu izplačati neto nadomestilo plače z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska nadomestila do plačila, višji tožbeni zahtevek (za plačilo nadomestila plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter plačilo prispevkov in davščin za čas zaposlitve pri drugem delodajalcu) pa se z a v r n e."

V ostalem se pritožba tožeče stranke ter v celoti pritožba tožene stranke zavrneta ter se v nespremenjenem delu potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki del stroškov pritožbenega postopka v znesku 13.200,00 SIT, z zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila, v osmih dneh pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika. Razsodilo je, da se razveljavi redna odpoved iz poslovnih razlogov (z dne 24.6.2003) kot nezakonita (1. točka izreka) ter da se ugotovi, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo in še traja na podlagi pogodbe o zaposlitvi iz l. 2001, ter da je tožena stranka dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo v osmih dneh pod izvršbo (točka 2/a izreka). V presežku je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke za plačilo nadomestila plače za čas trajanja nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, z odvodom pripadajočih davščin, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska nadomestila plače do plačila (točka 2/b izreka). Ta del tožbenega zahtevka je zavrnilo z utemeljitvijo, da se je tožnik zaposlil drugje in da prejema enako plačo, kot bi jo prejemal pri toženi stranki.    Zoper navedeno sodbo se pritožujeta obe stranki.  Tožnik v pritožbi uveljavlja pritožbeni razlog nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Navaja, da se pritožuje zaradi napačnega naziva tožene stranke, ki se je preoblikovala v d.o.o. v letu 2003, tega dejstva pa sodišče ni moglo upoštevati, ker je bila objava o tem dana dne 29.10.2003. Predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo spremeni tako, da upošteva statusno spremembo tožene stranke, saj gre za isti pravni subjekt, le pravno organizacijska oblika je druga.  Tožena stranka vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov, pri čemer zlasti uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je neizpodbitno dejstvo, da je bila tožniku dana odpoved pogodbe o zaposlitvi po zaključenem postopku prisilne poravnave. Predlog za uvedbo postopka prisilne poravnave nad toženo stranko je bil podan Okrožnemu sodišču v Krškem v letu 2002, kar je razvidno iz sklepa o prisilni poravnavi, ki ima letnico 2002 (St 25/2002). Tožena stranka je elaborat o prisilni poravnavi predložila Okrožnemu sodišču v Krškem hkrati s predlogom za uvedbo postopka prisilne poravnave, in v tem elaboratu je bilo predvideno, da se bo odpovedalo delo vsem delavcem gradbene operative, med njimi tudi tožniku, ne glede na dejstvo, ali so delavci invalidi, sindikalni zaupniki in druge zaščitene kategorije po tedaj veljavnem ZDR. Ker se je postopek prisilne poravnave začel v letu 2002, bi se glede na določbo 233. člena ZDR postopek moral izvesti po starih predpisih, to je po 51. členu ZPPSL, ki ni poznal zaščitenih kategorij. Po 233. členu sedaj veljavnega ZDR se postopki, ki so uvedeni pred uveljavitvijo novega zakona, končajo po predpisih, ki so veljali pred veljavnostjo novega ZDR. Ker je sodišče odločalo po novem ZDR namesto po prej veljavnem, je zmotno uporabilo materialno pravo. Po prejšnji ureditvi v postopku prenehanja delovnega razmerja zaradi prisilne poravnave niso veljale določbe ZDR o zaščitenih kategorijah delavcev, vprašanje pa je, ali je po novem ZDR zaščitenim kategorijam res izrecno zagotovljena zaščita. Meni, da ta institut v prisilni poravnavi ni smiselen, ker bi njegova uporaba povzročila, da bodo tudi ostali delavci tožene stranke izgubili zaposlitev. Tožena stranka smiselno predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni in zavrne tožbeni zahtevek, oz. jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.    Pritožba tožene stranke ni utemeljena, pritožba tožeče stranke pa je delno utemeljena.    Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi tožene stranke, pri tem pa je pazilo na bistvene kršitve določb postopka, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbah, pri tem pa je pazilo na bistvene kršitve določb postopka, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava. V postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Prvostopenjsko sodišče je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev ter sprejelo materialnopravno pravilno odločitev razen v zavrnilnem delu, ki vsebuje delno nepravilno odločitev, ki temelji na napačni pravni presoji. Pritožbeno sodišče se v pretežnem delu strinja z razlogi izpodbijane sodbe ki je ustrezno obrazložena, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa poudarja naslednje: Sodišče prve stopnje je ravnalo pravilno, ker je kot toženo stranko navedlo xy d.d., tako kot je bila tožena stranka v času izdaje izpodbijane sodbe vpisana v sodni register. Sodne odločbe pa veljajo tudi za pravne naslednike pravdnih strank. To pomeni, da se v nadaljnjih postopkih, ne glede na to, kako je tožena stranka označena v glavi sodbe, upoštevajo tudi kasnejše statusne spremembe na strani tožene stranke, torej tudi preoblikovanje tožene stranke, ki je bilo vpisano v sodni register po izdaji izpodbijane sodbe. Prvostopenjsko sodišče je pravilno uporabilo materialno pravo, ko je v obravnavanem individualnem delovnem sporu uporabilo določbe Zakona o delovnih razmerjih (Ur.l. RS št. 42/2002 - ZDR), ki je začel veljati 1.1.2003. Pritožba tožene stranke, ki je postopek redne odpovedi iz poslovnih razlogov zaradi prisilne poravnave sama izpeljala po novem ZDR (izdane so sicer "odločbe" o odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi finančne reorganizacije, vendar se opirajo na določbo 1. odstavka 106. člena ZDR, določen pa je 30-dnevni odpovedni rok), neutemeljeno uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava pred prvostopenjskim sodiščem z utemeljitvijo, da bi glede na določbo 233. člena ZDR za prenehanje delovnega razmerja tožniku morali veljati predpisi, ki so se uporabljali do uveljavitve tega zakona. Iz priloženega spisa Okrožnega sodišča v Krškem St 25/2002 je namreč razvidno, da je v obravnavanem primeru tožena stranka dala predlog za začetek postopka prisilne poravnave dne 11.12.2002. Vse nadaljnje aktivnosti pa so potekale v letu 2003. Načrt finančne reorganizacije, ki je bil na poziv sodišča dopolnjen, je šele po dopolnitvi vseboval program prenehanja delovnega razmerja delavcem, katerih delo je postalo trajno nepotrebno. Prva verzija je bila izdelana v marcu, druga pa v aprilu 2003. Sklep o potrjeni prisilni poravnavi z dne 11.6.2003 je postal pravnomočen dne 21.6.2003. ZDR v 233. členu, na katerega se sklicuje pritožba, določa, da se postopki uveljavljanja in varstva pravic, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja, uvedeni pred dnem uveljavitve tega zakona, dokončajo po predpisih, ki so veljali in se uporabljali do uveljavitve tega zakona. V obravnavanem primeru ta določba ne pride v poštev, ker postopek prenehanja delovnega razmerja tožniku ni bil začet v letu 2002. Postopek odpovedi pogodb o zaposlitvi v primeru potrjene prisilne poravnave poteka po novem ZDR, če je bil po njegovi uveljavitvi (to je v l.2003) sprejet načrt finančne reorganizacije s programom prenehanja delovnega razmerja delavcem ter potrjena prisilna poravnava, čeprav je tožena stranka podala predlog za začetek postopka prisilne poravnave v letu 2002. V primeru redne odpovedi pogodb o zaposlitvi zaradi prisilne poravnave po 106. členu ZDR gre za odpoved iz poslovnih razlogov. Po izrecni določbi 2. odstavka 106. člena ZDR mora upravitelj v prisilni poravnavi pred odpovedjo pogodb o zaposlitvi večjemu številu delavcev izpolniti obveznosti iz 97. člena tega zakona (obveznost obveščanja in posvetovanja s sindikatom - obveščanje o razlogih za prenehanje potreb po delu delavcev, številu in kategorijah, o predlaganih kriterijih za določitev presežnih delavcev ...). Tudi za odpoved po 106. členu ZDR velja posebno pravno varstvo pred odpovedjo za določene kategorije delavcev, ki jim delodajalec ne sme odpovedati pogodb o zaposlitvi (predstavniki delavcev, starejši delavci, starši, invalidi) oz. je odpoved vezana na posebne pogoje in soglasja. Te določbe za primer odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi potrjene prisilne poravnave ZDR ne bi veljale le v primeru, če bi ZDR to izrecno določil, vendar takšne določbe ne vsebuje. Zato je sodišče prve stopnje odločilo pravilno, ko je upoštevalo določbe zakona o posebnem pravnem varstvu pred odpovedjo (113. do 116. člen ZDR), pravilno pa je tudi ugotovilo, da spada tožnik med delavce, ki uživajo posebno varstvo in iz tega razloga v pretežnem delu ugodilo tožbenemu zahtevku. Ob uradnem preizkusu zavrnilnega dela sodbe glede pravilne uporabe materialnega prava pa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje sprejelo zmotno odločitev, ko je na eni strani ugotovilo, da tožniku delovno razmerje na podlagi nezakonite redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov ni prenehalo in še traja, na drugi strani pa je zavrnilo tožbeni zahtevek na izplačilo nadomestila plače za čas trajanja nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, z odvodom pripadajočih davščin, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska nadomestila plače do plačila. Zavrnitev tožbenega zahtevka v tem delu je utemeljilo z dejstvom, da je že na podlagi izpovedi tožnika ugotovljeno, da tožnik sedaj opravlja delo v družbi T. d.o.o., in sicer enako delo, kot ga je pred tem opravljal pri toženi stranki in da zanj prejema tudi enako plačilo. Sodišče prve stopnje je na tej podlagi zaključilo, da "vsaj zaenkrat tožnik ne more biti uspešen pri uveljavljanju denarnega zahtevka, tudi po samem temelju ne." Ob takem dejanskem stanju je odločitev prvostopenjskega sodišča je sicer deloma pravilna, vendar le za čas trajanja zaposlitve pri drugem delodajalcu, ne pa za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Iz "odločbe" o odpovedi pogodbe o zaposlitvi zaradi načrta finančne reorganizacije št. Td/20 z dne 24.6.2003 je namreč razvidno, da se pod točko 2. delavcu ponudi v podpis nova pogodba o zaposlitvi za določen čas v kapitalsko povezani družbi T. d.o.o.. Iz priložene pogodbe o zaposlitvi med T. d.o.o. ter tožnikom (priloga A 6) izhaja, da je bila tožniku ponujena zaposlitev pri drugem delodajalcu le za določen čas od 4.8.2003 do 3.2.2004. Le za to obdobje zaposlitve pri drugem delodajalcu, ki jo je tožnik očitno sprejel, tožniku ne pripada nadomestilo plače zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pri toženi stranki. Ker je pri novem delodajalcu prejemal plačo v enaki višini kot pri toženi stranki (če bi prejemal nižjo plačo, pa bi mu šla razlika do nadomestila plače, ki bi jo prejemal, če bi v tem času delal pri toženi stranki). Zavrnitev plačila nadomestila plače za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pa je nepravilna. Glede na odločitev pod točko 2/a in b izreka izpodbijane sodbe, ki medsebojno nista usklajeni, bi bil tožnik za čas po eventualnem prenehanju delovnega razmerja pri drugem delodajalcu (to je po pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni z drugim delodajalcem, datum 3.2.2004) do vrnitve na delo upravičen le do priznanja obstoja delovnega razmerja, ne pa tudi do poravnave davkov in prispevkov od bruto nadomestila niti do plačila neto nadomestila plače (za isto obdobje) z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kar pa ni pravilno. Sodišče prve stopnje je torej v tem delu neutemeljeno zavrnilo celotni tožbeni zahtevek za plačilo nadomestila plače za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. S sodbo je namreč treba vzpostaviti stanje, kakršno bi bilo, če tožniku ne bi prenehalo delovno razmerje na podlagi nezakonite odpovedi, kar pa je mogoče v danem primeru zagotoviti le tako, da se tožniku prizna obstoj delovnega razmerja za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja z vsemi pravicami, vključno z nadomestilom plače in zakonitimi zamudnimi obrestmi od dospelosti mesečnih zneskov, razen za obdobje zaposlitve pri drugem delodajalcu. Zato je pritožbeno sodišče v tem delu pritožbi tožnika delno ugodilo in v skladu z določbo 4. točke 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe. Ker razen v navedenem obsegu niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija, niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, pa je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke v preostalem delu ter v celoti pritožbo tožene stranke kot neutemeljeni zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).    Ker je tožeča stranka s pritožbo delno uspela, ji je tožena stranka dolžna povrniti del pritožbenih stroškov (50% nagrade, odmerjene po tar. št. 15/1.b ter 4, to je 100 točk ter DDV).

ZDR člen 106, 106/1, 113, 114, 115, 116, 233.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.