UPRS Sklep I U 1370/2025-7
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-09

BREZPLAČNA PRAVNA POMOČ - UPRAVNI POSTOPEK - UPRAVNI SPOR

brezplačna pravna pomoč - stroški odvetnika - aktivna legitimacija - položaj stranskega udeleženca - tožnik, ni bil stranka v upravnem postopku

Stranka v postopku odmere stroškov zastopanja na podlagi odločbe BPP je lahko le izvajalec BPP (v tem primeru odvetnik), saj je z izdajo sklepa o odmeri stroškov odločeno o njegovem upravičenju, to je o pravici do priznanja nagrade in potrebnih izdatkov za izvajanje BPP.

Tožnica kot upravičenka do BPP bi lahko imela aktivno legitimacijo za vložitev tožbe v tem upravnem sporu le, če bi imela v postopku odmere stroškov zastopanja položaj stranskega udeleženca, česar pa v tožbi ne zatrjuje. Omenjeno dejstvo ne izhaja niti iz upravnega spisa, sodišče pa ob tem pojasnjuje, da okoliščina, da je bil tožnici izpodbijani sklep skladno z določili ZBPP vročen, še ne pomeni, da ji je bil s tem priznan status stranke ali stranskega udeleženca.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani (v nadaljevanju tožena stranka) je z izpodbijanim sklepom odvetniku A.A. kot izvajalcu brezplačne pravne pomoči (v nadaljevanju BPP) priznalo nagrado in potrebne izdatke za zastopanje upravičenke, B.B. - tožnice v tem upravnem sporu, v nepravdnem postopku in 22% davek na dodano vrednost v skupni višini 565,91 EUR (I. točka izreka). Toženka je odločila, da bo priznani znesek odvetniških stroškov nakazan iz sredstev za brezplačno pravno pomoč na transakcijski račun odvetnika, in sicer najkasneje v roku 30 dni od prejema e-računa (II. točka izreka).

2. Zoper ta sklep je tožbo vložila tožnica, upravičenka do BPP, ki v tožbi navaja, da se ne strinja z višino priznane nagrade odvetniku oziroma trdi, da se mu ta nagrada sploh ne bi smela priznati, saj da ji ni v ničemer pomagal, da bi s tožbo uspela. Tožnica v tožbi obširno pojasnjuje, zakaj meni, da odvetnik svojega dela ni opravil korektno in sodišču po vsebini predlaga, da tožbi ugodi in izpodbijani sklep odpravi.

3. Toženka v odgovoru na tožbo vztraja pri svoji odločitvi ter sodišču predlaga, da tožbo zavrne kot neutemeljeno.

4. Tožba ni dovoljena, saj tožnica v skladu z Zakonom o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne more biti stranka tega upravnega spora.

5. Izpodbijani sklep je bil izdan na podlagi šestega odstavka 40. člena Zakona o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju ZBPP), s katerim je toženka priznala nagrado in potrebne izdatke za izvajanje brezplačne pravne pomoči odvetniku, ki je bil izvajalec brezplačne pravne pomoči. Tožnica je bila upravičenka do brezplačne pravne pomoči.

6. Sodišče tožbo v upravnem sporu vsebinsko obravnava le, če so izpolnjene vse predpostavke, ki jih za to predpisuje zakon. Vsak, ki zahteva sodno varstvo s tožbo v upravnem sporu, mora ves čas postopka izpolnjevati pogoje, predpisane v prvem odstavku 36. člena ZUS-1. Na te razloge mora sodišče paziti po uradni dolžnosti, ves čas postopka (drugi odstavek istega člena). V skladu s 3. točko prvega odstavka 36. člena ZUS-1 sodišče tožbo zavrže, če ugotovi, da tožnik po tem zakonu ne more biti stranka.

7. Lastnost stranke v upravnem sporu v procesnem smislu ureja ZUS-1 v določbah od 16. do 19. člena. V skladu s prvim odstavkom 17. člena ZUS-1 je lahko tožnik tista oseba, ki je bila stranka ali stranski udeleženec v postopku izdaje upravnega akta. Iz zakonskega besedila izhaja, da je status stranke v upravnem sporu pogojen z njenim položajem v upravnem postopku.

Za vložitev tožbe zoper dokončen upravni akt mora biti oseba stranka ali stranski udeleženec upravnega postopka ob nastopu dokončnosti izdanega upravnega akta. Izkazano mora biti, da se je tožnik v upravnem sporu zoper upravni akt postopka udeleževal z namenom varstva svojih pravic in pravnih koristi, da mu je upravni organ priznal položaj stranke v formalnem smislu v postopku ter da tega položaja ni izgubil pred trenutkom izdaje akta, s katerim je izpodbijani upravni akt postal dokončen.

To pomeni, da osebe, ki v postopku izdaje upravnega akta niso imele položaja stranke ali stranskega udeleženca ob nastopu dokončnosti izdanega upravnega akta, niso upravičene do vložitve tožbe v upravnem sporu. Zato je to bistvena okoliščina za odločitev o dovoljenosti tožbe v obravnavani zadevi.

8. Stranka v upravnem postopku je v skladu s prvim odstavkom 42. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) fizična ali pravna oseba, na zahtevo katere je začet postopek ali zoper katero teče postopek.

9. Iz izpodbijanega sklepa je razvidno, da je imel položaj stranke v obravnavanem samostojnem upravnem postopku odmere nagrade in potrebnih izdatkov le odvetnik kot izvajalec BPP. Postopek se je začel na zahtevo odvetnika (s tem, ko je pravočasno vložil napotnico s priloženim stroškovnikom) in ni tekel zoper tožnico. Niti tožena stranka v tem upravnem postopku ni odločala o tožničini obveznosti, pravici ali pravni koristi. Zaradi tega tožnica na tej podlagi ne more biti stranka v tem upravnem sporu.

10. Prav tako pa tožnica v postopku odmere odvetniške nagrade in izplačila stroškov tudi ni imela položaja stranske udeleženke. V skladu s prvim in drugim odstavkom 43. člena ZUP je stranski udeleženec oseba, ki izkaže pravni interes tako, da zatrjuje, da vstopa v postopek zaradi varstva svoje pravne koristi, ki mora biti neposredna, na zakon ali drug predpis oprta osebna korist. Tožniki v upravnem sporu so lahko tudi osebe, ki so v upravnem postopku imele položaj stranskega udeleženca, to so tiste osebe, ki so imele pravico udeleževati se upravnega postopka po 43. členu ZUP in jim je bila ta pravica v upravnem postopku že priznana.

Posameznik pridobi položaj stranskega udeleženca v upravnem postopku z vlogo, s katero zahteva udeležbo v postopku (četrti odstavek 43. člena ZUP), ali s povabilom organa k udeleži (prvi odstavek 143. člena ZUP), pri čemer mora ta oseba priglasiti udeležbo, sicer ji organ te udeležbe ni dolžan zagotoviti (četrti odstavek 143. člena ZUP), ali z zahtevo, naj se ji vroči odločba v skladu z drugim odstavkom 229. člena ZUP.

11. Iz podatkov spisa, ki se nanaša na zadevo, ni razvidno, da bi tožena stranka tožnico povabila k udeležbi v postopek odvetnikove odmere nagrade in povračila stroškov (143. člen ZUP) ali da bi tožnica med upravnim postopkom zahtevala svojo udeležbo v navedenem postopku (142. člen ZUP). Tega tožnica v tožbi niti ne zatrjuje.

12. Iz izpodbijanega sklepa sicer izhaja, da je bil tožnici vročen (s fikcijo vročitve), vendar to samo po sebi ne vzpostavlja položaja stranke v upravnem sporu.

Zato po presoji sodišča zgolj vročitev izpodbijanega sklepa tožnici v obravnavani zadevi ne pomeni njenega priznanja položaja stranske udeleženke, saj je to procesno dejanje zakonska obveznost tožene stranke, ki temelji na šestem odstavku 40. člena ZBPP. Vzpostavitev položaja stranskega udeleženca je torej pogojena z vročitvijo upravnega akta osebi, ki ni stranka v postopku, in ki jo upravni organ opravi na podlagi zahteve iz drugega odstavka 229. člena ZUP. Navedenega pa tožnica ni niti zatrjevala.

13. Tožnica kot upravičenka do BPP po pojasnjenem nima aktivne legitimacije za vložitev tožbe v tem upravnem sporu, saj z izpodbijanim sklepom ni bilo odločeno o kakšni njeni pravici ali pravni koristi.

Sodišče je zato tožbo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 zavrglo.

14. Sodišče o stroških strank ni odločalo, saj jih nista priglasili.

To izhaja tudi iz ustaljene upravnosodne prakse Vrhovnega sodišča, npr. v sklepih v zadevah I Up 49/2010 z dne 8. 9. 2010 in I Up 106/2020 z dne 24. 2. 2021 ter številnih drugih.

Enako tudi Vrhovno sodišče v sklepu v zadevi I Up 175/2016 z dne 22. 6. 2016.

Vrhovno sodišče je v zadevah I Up 98/2018 z dne 29. 5. 2019, I Up 54/2019 z dne 11. 12. 2019 in I Up 56/2020 z dne 30. 9. 2020 sprejelo stališče, da sodišče v okviru preizkusa procesnih predpostavk za tožbo ne preverja, ali bi bil tožnik upravičen do udeležbe v upravnem postopku kot stranka ali stranski udeleženec. Položaja tožnika mu v upravnem sporu ni mogoče priznati na podlagi določb ZUP ali materialnih predpisov, ki določajo, kdaj ima oseba pravni interes za udeležbo v postopku.

Drugi odstavek 229. člena ZUP določa: "Če osebi, ki bi morala biti udeležena kot stranski udeleženec, ni bila vročena odločba, lahko v roku, ki ga ima stranka za vložitev pritožbe, zahteva vročitev odločbe in nato vloži pritožbo v enakem roku, kot je določen za stranko, če iz vseh okoliščin izhaja, da za izdajo odločbe ta oseba ni vedela oziroma iz okoliščin ni mogla sklepati, da je bila odločba izdana. Če pristojni organ ne ugodi zahtevi za vročitev odločbe, zahtevo s sklepom zavrže. Zoper ta sklep je dovoljena pritožba. "

Po stališču Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 100/2017 z dne 21. 6. 2017 in I Up 106/2020 z dne 24. 2. 2021.

Ta bi ji glede na stališče Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 239/2023 z dne 21. 8. 2024 sicer pripadal (11. točka obrazložitve sklepa).

Tako tudi Vrhovno sodišče v sklepu v zadevi I Up 239/2023 z dne 21. 8. 2024.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 36, 36/1, 36/1-3

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 42, 43

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.