UPRS Sodba I U 2011/2025
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-12-10

mednarodna zaščita - zahtevek za uvedbo ponovnega postopka - nova dejstva in novi dokazi - ponavljanje tožbenih navedb

Namen predhodnega preizkusa ponovne prošnje za mednarodno zaščito je v izločitvi primerov, ki bi pomenili zgolj ponovitev že povedanega oz. ponovno odločanje v že odločeni stvari ali razpravo o nepomembnih dejstvih ali dokazih za potrditev takih dejstev. Za postopek v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo na tožnika - prosilca, ki mora sam predložiti nove dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki bistveno povečujejo verjetnost za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikov prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, vložen 6. 11. 2025 (v nadaljevanju Zahtevek).

2. Toženka je povzela tožnikov Zahtevek, ki ga je tožnik vložil zato, ker želi ostati v Sloveniji. Navedel je, da se ni zgodilo nič novega od vložene prošnje do vložitve Zahtevka in da je Maroko zapustil zaradi že v postopku za priznanje mednarodne zaščite navedenih razlogov in sicer zaradi groženj staršev in prijateljev umrle osebe na drugem motorju v prometni nesreči, katere udeleženec je bil.

3. Toženka je ugotovila: (i) da je tožnik 12. 4. 2023 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite (v nadaljevanju Prošnja1), ki je bila 19. 9. 2023

zavržena, ker je bila za obravnavo Prošnje pristojna Republika Hrvaška (potrjeno s sodbo Upravnega sodišča I U 1483/2023/13 s 24. 10. 2023 in Vrhovnega sodišča I Up 272/2023 z 29. 10. 2024); (ii) da je bil

tožnik 4. 10. 2023 in 19. 1. 2024 predan v Republiko Hrvaško; (iii) da je tožnik 14. 2. 2024 vložil drugo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja2), ki je bila

zavržena (potrjeno s sodbo Upravnega sodišča I U 1027/2024-24 s 24. 6. 2024.); (iv) da je bil tožnik 16. 10. 2024 ponovno predan v Republiko Hrvaško; (v) da je tožnik 24. 10. 2024 vložil tretjo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja3), ki je bila 14. 4. 2025 z odločbo št. 2142-1973/2023/77 (1222-02) zavrnjena (pravnomočna 15. 10. 2025); (vi) da je bil tožnik 27. 10. 2025 s strani pristojnih organov Republike Avstrije vrnjen v Republiko Slovenijo; (vii) da je tožnik 6. 11. 2025 na Policijski postaji za izravnalne ukrepe Ljubljana podal namero za podajo prošnje za mednarodno zaščito. Toženka je ugotovila, da je tožnik prošnje za mednarodno zaščito (Prošnja1, Prošnja2 in Prošnja3) vložil zaradi rasizma Arabcev, grožnje pripadnikov A. ter strahom pred maščevanjem in ubojem s strani sorodnikov v prometni nesreči umrlega fanta. Zahtevek je vložil zaradi grožnje staršev in prijateljev osebe, ki je umrla na motorju udeleženem v prometni nesreči. Toženka je ugotovila: (i) da je tožnik v Prošnjah in Zahtevku glede groženj staršev in prijateljev osebe, ki je umrla na motorju, udeleženem v prometni nesreči, navedel popolnoma enake razloge, do katerih se je opredelil organ že v odločbi št. 2142-1973/2023/77 (1222-02) z dne 14. 4. 2025; (ii) da tožnik navedb glede težav s strani s družinskih članov in prijateljev v prometni nesreči umrlega motorista, ki so mu grozili, ni navedel prvič v Zahtevku; (iii) da je sam eksplicitno izjavil, da se ni zgodilo nič novega; (iv) da tožnik dokazil, ki se nanašajo na razloge, ki jih je tožnik že uveljavljal v predhodnem postopku, do katerih se je pristojni organ že opredelil v odločbi št. 2142- 1973/2023/77 (1222-02) s 14. 4. 2025, ni predložil; (v) da tožnik Zahtevek utemeljuje z razlogi, ki jih je izpostavil že v prejšnjih postopkih (težave s strani družinskih članov in prijateljev v prometni nesreči umrlega motorista, ki so mu grozili); (vi) da ne gre za nova dejstva, saj je ta dejstva že uveljavljal; (vii) da Zahtevek vlaga zato, ker si želi ostati v Republiki Sloveniji, kar pa ni okoliščina, ki bi lahko povečalo verjetnost, da tožnik izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito. Toženka je pojasnila, da za dovolitev ponovnega postopka ni dovolj, da vlagatelj ob podaji zahtevka predstavi zgolj novo dejstvo v postopku, ampak mora to predstavljeno (novo) dejstvo, pomembno povečati verjetnost, da vlagatelj izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito.

4. Toženka je odločila, da tožnik ni upravičen do uvedbe ponovnega postopka za mednarodno zaščito, saj v postopku ni navedel novih dejstev in okoliščin, ki bi mu bistveno povečale možnost za pridobitev mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, zato je Zahtevek na podlagi četrtega odstavka 65. člena ZMZ-1 zavrgla.

5. Tožnik predlaga, da zaradi nepravilne uporabe materialnega prava, bistvenih kršitev določb postopka ter zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja sodišče odpravi izpodbijani sklep in zadevo vrne toženki v ponoven postopek.

6. Vztraja, da so izpolnjeni zakonski pogoji za uvedbo ponovnega postopka za pridobitev mednarodne zaščite. Povzema upravni postopek in poudarja, da ob vložitvi Zahtevka ni imel pooblaščenca, da je zoper odločbo vložil tožbo 16. 5. 2025 in priložil dokazila in jih je dal prevesti v angleški jezik. Tožnik v upravnem sporu I U 846/2025-17 ni bil zaslišan, o predloženih dokazilih se vsebinsko ni odločalo, saj je postopek pred naslovnim sodiščem še potekal, ko je toženka 23. 9. 2025 obvestila naslovno sodišče, da je tega dne prejela obvestilo od organov Republike Avstrije, da je tožnik 22. 9. 2025 ilegalno vstopil na ozemlje Republike Avstrije, zaradi česar je nato sodišče tožbo zavrglo. Meni, da ni kriv, da o predloženih dokazilih sodišče ni odločalo in da se je 6. 11. 2025 na ta ista dokazila ponovno skliceval.

7. Tožnik še navaja, da ni kriv, da je šel oz. je bil prepeljan v Avstrijo, ker njegov namen ni bil oditi iz Slovenije. Zgodilo se mu je namreč: da so mu prijatelji 21. 9. 2025 poslali na telefon sporočilo, da gredo naslednjega dne v Bovec na rafting in ga povabili ter napisali, da je Bovec oddaljen približno 2 uri od Ljubljane; da bodo šli z B. B. in da naj bo ob 7h 20 min na železniški postaji; da jih bo 5 skupaj; da naj vzame kratke hlače za plavanje, čevlje, flip flop in brisačo,; da je cena 45,00 EUR na osebo; da bo to dobra izkušnja. Tožnik ni vedel, kdaj so prečkali slovensko avstrijsko mejo, saj mu tega nihče od prijateljev ni povedal, on pa tudi ni imel razloga, da bi jim že prej povedal, da ne sme zapuščati Slovenije, saj so mu jasno napisali, da gredo v Bovec, ki je le 2 uri oddaljen od Ljubljane. Vztraja, da Slovenije ni zapustil po svoji lastni volji in ni kriv, da o vseh njegovih dokazilih v prejšnjem postopku sodišče ni odločalo. Meni, da so zato dokazila še vedno ista, saj se formalno v času od 22. 10. 2025 do razgovora dne 6. 11. 2025 ni nič spremenilo. Edino sodni postopek se je pravnomočno zaključil, ker 23. 9. 2025 tožnika ni bilo v Azilnem domu, saj je bil prijet s strani organov Republike Avstrije. Tožnik je imel en razgovor, dne 6. 11. 2025, ko je podal Zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za mednarodno zaščito, na katerega ni bil pisno vabljen in se tako nanj ni mogel v naprej pripraviti. Na njem tudi ni imel pooblaščenca, ki bi ga zastopal. Tožnik zato sploh ni mogel navesti novih dejstev oz. dokazov, ker: 1. ker jih ni imel pri sebi, temveč so že bili vloženi v spis I U 846/2025; 2. ker jih ni mogel vnaprej pripraviti, ker ni vedel, da jih bo moral že na tem razgovoru predložiti; 3. ker ni imel pooblaščenca, ki bi mu lahko obrazložil, kaj vse obsegajo nova dejstva in novi dokazi in da jih mora predložiti že na tem razgovoru. Tožnik je namreč nizko izobražena, prava neuka oseba, ki pravnih izrazov, v kolikor mu niso podrobneje obrazloženi, ne razume. Sam ni imel nobene natančnejše predstave o tem, kaj vse lahko pomenijo nova dejstva oz. novi dokazi, uradna oseba pa mu tega tudi ni obrazložila. Dvakrat ga je zgolj vprašala: "Ali imate nova dokaze ali dejstva, ki so obstajali že pred izdajo odločbe, vendar pa jih iz upravičenih razlogov niste mogli navajati že pri prvem postopku?" Na tako skopo in formalno postavljeno vprašanje s strani uradne osebe je seveda tožnik ponovno odgovoril, da jih je izročil odvetnici, sam pa jih ima le na telefonu v pdf obliki v arabskem jeziku. Nato ga je uradna oseba še naprej spraševala o teh dokazih, kateri so in zakaj jih ni že predložil, ter ga s tem zgolj zavajala, saj je bila vsekakor že seznanjena z njimi, ker so ji bila vsa že poslana v sodnem postopku I U 846/2025. Meni, da več kot očitno toženka namerno ni sodelovala s tožnikom v razgovoru podaje zahtevka za ponovni postopek, temveč ga je, ravno nasprotno, zavajala, češ da teh dokazil ni prejela. Tožnik ni mogel vedeti, da so bila v sodnem postopku I U 846/2025 vsa dokazila poslana sodišču v dveh izvodih, od katerih vedno prejme po en izvod nasprotna, to je toženka. Meni, da je pomanjkljivost, ko toženka ni poskušala izvedeti še kaj več ali bolj konkretnega od tožnika na tem razgovoru oz. ga je celo zavajala (v smislu člena 4(1) Kvalifikacijske direktive 2011/95/EU), vplivala na zakonitost odločitve. Tožnik navaja, da iz Direktive 2013/32/EU izhaja, da je nov dokaz lahko tudi "navedba" ali "element", torej ne le listinski dokaz. Meni, da je v tožnikovem primeru to navedba, da je dokazila podal, ko je prejel zavrnitev in jih ima odvetnica, s čimer je bila toženka na razgovoru 6. 11. 2025 že seznanjena. Nov dokaz, to je listino o povzročeni prometni nesreči, je tožnik pridobil od očeta iz Maroka preko mobilnega telefona šele po izdaji pravnomočne in izvršljive odločbe št. 2142-1973/2023/77 (1222-02) z dne 14. 4. 2025. Meni, da je pomembno tudi, da je dokazno breme v vseh azilnih postopkih razporejeno med obe stranki. Zgolj tožniku oz. prosilcu ni mogoče naložiti pretežkega bremena zatrjevanja in dokazovanja pravno relevantnih dejstev. Prav toženka je tista, ki si v postopkih prizadeva, da se v pogovorih s prosilci, iz zatrjevanih dejanskih okoliščin, ugotovijo vsa pravno relevantna dejstva s pomočjo konkretnejših vprašanj. Povzema stališče Upravnega sodišča iz sodbe I U 1712/2019 z dne 11. 11. 2019: da iz 42. člena Procesne direktive II izhaja, da prosilcu ne sme biti onemogočen dostop do novega postopka niti ne sme biti povzročeno dejansko izničenje ali resna okrnjenost tega dostopa (drugi pododstavek drugega odstavka 42. člena Procesne direktive II); da določba petega odstavka 65. člena ZMZ-1 ustvarja položaj, ko bi bil prosilcu, ki bi vložil zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, po tem, ko mu je bil izdan le izvršljiv sklep o ustavitvi postopka mednarodne zaščite onemogočen dostop do novega postopka. Opozarja, da je naslovno sodišče že sprejelo sodno prakso, da mora pristojni organ v situaciji, ko stranka nima očitno neutemeljenega zahtevka ("arguable claim") glede varstva prepovedi nečloveškega ravnanja v primeru vrnitve v izvorno državo, tudi v primeru ponovne prošnje za mednarodno zaščito, napraviti zelo skrbno in natančno oceno tveganja za morebitno kršitev 3. člena EKČP oziroma 4. člena (člena 19(2)) Listine o temeljnih pravicah EU. Skrbna in natančna (stroga) ocena tveganja pa posledično pomeni, da mora organ v takih primerih po potrebi pridobiti določene informacije tudi proprio motu, česar pa toženka v tem primeru ni storila. Meni, da izpolnjuje kumulativno oba pogoja za dovolitev novega postopka, kar pa toženka v izpodbijani odločbi neupravičeno in napačno zanika. Nova dejstva in dokazi so ti, ki se že (še vedno) nahajajo v spisu naslovnega sodišča I U 846/2025-17 in o njih vsebinsko še ni bilo odločeno brez tožnikove krivde in ki pomembno povečujejo verjetnost, da tožnik izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito. Tožnik meni, da je v primeru presoje zahtevka za uvedbo ponovnega postopka pomembno upoštevati potek predhodnega azilnega postopka v Sloveniji, saj se brez poznavanja natančnejših razlogov, navedenih v prvotnem postopku, po njegovem mnenju niti ne more presojati ali so dejstva, navedena v zahtevku za uvedbo ponovnega postopka, dejansko nova ali ne.

8. Tožnik poudarja, da je izvorno državo zapustil zaradi dveh razlogov: 1.) ker je pripadnik Berberov in je bil že kot mladoletnik v Maroku v petem razredu osnovne šole diskriminiran in občutil rasizem s strani Arabcev, ker je govoril le berbersko, so ga učitelji in sošolci poniževali. V sedmem razredu (živel je blizu Agadirja) so bili tam A. - ljudje iz ..., ki so ga tudi poniževali in maltretirali. Ker je imel z njimi stalne težave, seje moral ponovno prepisati v drugo šolo. Ko jih je želel, skupaj z očetom, saj je bil sam še mladoleten, prijaviti policiji, ga le-ti niso hoteli sprejeti na razgovor. O zatiranju Berberov v Maroku s strani Arabcev govori na stotine raznih člankov in je znano že desetletja.

; 2.) ker mu je s smrtjo grozila družina motorista, umrlega v prometni nesreči leta 2019, v kateri je bil udeležen, vendar sam ni bil kriv. Tožnik je v sodnem postopku I U 846/2025-17 vložil dokazilo: Prehodno poročilo o raziskavi Kraljeve žandarmerije z dne 8. 1. 2020, prevedenega še v angleški in tudi slovenski jezik, na podlagi katerega tožnik dokazuje, da je preganjan tudi s strani družinskih članov umrlega fanta - motorista - C. C. v prometni nesreči. Njegovi sorodniki se mu želijo maščevati za njegovo smrt, čeprav je tožnik ni zakrivil, saj je zgolj sedel zadaj za motoristom na drugem motorju. Tožnik si torej ni izmislil, da je preživel hudo prometno nesrečo dne ... 2019 v delu Bashwiat Aitt Amira, v regiji Ashtoka Ait Baha in se je zelo potrudil, da je pridobil ta pisni dokaz in plačal prevod v angleški jezik v znesku 200,00 EUR. Iz Poročila je tudi razvidno, da je bil tožnik dejansko lažje poškodovan, tako kot je sam že povedal in se je po nesreči zdravil 16 dni v bolnišnici D.

9. Toženka sklicujoča na izpodbijani sklep prereka vse tožbene navedbe, vztraja pri izpodbijanem sklepu ter predlaga zavrnitev tožbe.

10. Toženka ponavlja, da tožnik Zahtevek utemeljuje z razlogi, ki jih je navajal že v postopku priznanja mednarodne zaščite. Drugih razlogov ni uveljavljal, prav tako nima nobenih novih dokazil ali dokumentov. Ponavlja, da tožnik s pavšalnimi, ne-podkrepljenimi in poenostavljenimi trditvami ni uspel izkazati, da pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. S sklicevanjem na sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 41/2014 z dne 6. 2. 2014, I Up 322/2010 z dne 22. 12. 2010, I Up 171/2009 z dne 23. 4. 2009 in I Up 172/2015 z dne 7. 10. 2015 vztraja, da je namen zahtevka za uvedbo ponovnega postopka predhodni preizkus, da se izloči primere, ki bi pomenili zgolj ponovitev že povedanega oziroma ponovno odločanje v že odločeni stvari. Tožnikove navedbe glede raftinga v Bovcu so po mnenju toženke zavajajoče in ne izkazujejo utemeljenega razloga, da se je znašel v Avstriji. Tožnik je bil večkrat seznanjen o svojih pravicah in dolžnostih in o tem, da ne sme zapuščati ozemlja Republike Slovenije. Iz spisovne dokumentacije izhaja, da je bil prijet 22. 9. 2025, ko je z avtom ilegalno prečkal slovensko avstrijsko mejo, pristojnim avstrijskim organom pa je navedel, da je vstopil v Avstrijo, ker je nameraval potovati dalje v Italijo na enodnevni izlet. Nikakršnega raftinga na reki Soči pri tem ni omenjal. Nenavadno je tudi, da bi se na pot v Bovec odpravil preko Avstrije, če že ne preko prelaza Vršič, pa bi tja odšel preko prelaza Predil in to preko Italije, nikakor pa ne preko Avstrije. Toženka opozarja, da je tožnik v preteklosti že večkrat samovoljno zapuščal azilni dom in se ni podrejal pravilnikom in kot prosilec za mednarodno zaščito ni sledil svojim dolžnostim.

11. Sodišče je v dokaznem postopku izvedlo vse predlagane dokaze in sicer je prebralo dokaze, ki so v sodnem spisu označeni kot priloga A1 do A6, B1, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-1973/2023 in zaslišalo tožnika.

12. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla tožnikov prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

13. Državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki ji je bila prošnja v Republiki Sloveniji že pravnomočno zavrnjena ali katere postopek je bil ustavljen zaradi umika in ne more vložiti nove prošnje v skladu s tretjim odstavkom 50. člena ZMZ-1, lahko vloži táko (ponovno) prošnjo le, če ob vložitvi zahtevka iz prvega odstavka 65. člena ZMZ-1 predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (prvi odstavek 64. člena ZMZ-1). Novi dokazi ali dejstva morajo nastati po izdaji predhodne odločitve, lahko pa so obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba brez svoje krivde takrat ni mogla uveljavljati (tretji odstavek 64. člena ZMZ-1). Ta oseba vloži pri pristojnem organu zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem sama predloži dokaze oziroma navede nova dejstva, ki opravičujejo nov postopek (prvi odstavek 65. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju Vrhovno sodišče RS) je že večkrat sprejelo stališče, da za postopek v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo na tožnika - prosilca, ki mora sam predložiti nove dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki bistveno povečujejo verjetnost za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite.

Navedeno stališče je bilo sicer sprejeto v času veljavnosti ZMZ, vendar pa so določbe tega zakona v bistvenih delih enake določbam ZMZ-1.

Poleg tega je stališče skladno s 36. uvodno izjavo Procesne direktive II, iz katere je razvidno, da bi bila nesorazmerna zahteva, da države članice izpeljejo nov celoten postopek, kadar prosilec poda naknadno prošnjo, ne da bi predložil nove dokaze ali navedbe. V vsakem primeru pa se je organ v tovrstnih postopkih dolžan seznaniti z navedbami stranke in jih ob kumulativnih pogojih dopustnosti in bistvenosti obravnavati, se do njih opredeliti ter jih ob odločitvi obrazložiti, in to ne samo navidezno ali pavšalno ali s "praznim" odgovorom.

14. Tudi po presoji sodišča je toženka pravilno ugotovila, da tožnik v Zahtevku ni navajal novih dejstev niti predlagal novih dokazov, ki bi pomembno povečala verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (prvi odstavek 64. člena ZMZ-1). Toženka je v dokazni oceni, ki je sistematična in analitična, prepričljivo pojasnila, da tožnik ne uveljavlja novih dejstev v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1. Sodišče ugotavlja, da tožnik ne konkretizira nobenega od tožbenih razlogov, ki jih uveljavlja. Tožbenih očitkov ne konkretizira do te mere, da bi bil preizkus sploh mogoč. Niso namreč upoštevna tožnikova mnenja brez navedbe kršitve in posledično zatrjevane nezakonitosti izpodbijanega sklepa, ki se presoja v upravnem sporu.

15. Pravilna je ugotovitev toženke, da dejstvo, ki ga kot razlog uveljavlja tožnik v Zahtevku, to je strah pred grožnjami prijateljev in sorodnikov umrlega v prometni nesreči, ni novo dejstvo v smislu tretjega odstavka 64. člena ZMZ-1. Ni namreč sporno, da je tožnik že v postopku ob vložitvi predhodnih prošenj za mednarodno zaščito kot razlog za mednarodno zaščito med drugim (poleg rasizma Arabcev, grožnje pripadnikov A.) navedel tudi strah pred maščevanjem in ubojem s strani sorodnikov v prometni nesreči umrlega fanta, kar kot razlog navaja v Zahtevku. Novi dokazi ali dejstva iz prvega odstavka 64. člena ZMZ-1 morajo nastati po izdaji predhodne odločitve ali pa so lahko obstajali že v času prvega postopka, vendar jih prosilec brez svoje krivde takrat ni mogel uveljavljati. Torej strah pred maščevanjem in ubojem s strani sorodnikov v prometni nesreči umrlega fanta ni novo dejstvo v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1, ker je to dejstvo tožnik že uveljavljal v predhodno vloženih prošnjah za mednarodno zaščito. Zato niso relevantne niti tožnikove navedbe o utemeljenosti Zahtevka zaradi dokaza (listina o povzročeni prometni nesreči) v zvezi z dejstvom, ki ni novo v smislu 64. člena ZMZ-1. Tožnikova navedba, da so novi dokazi nahajajo že v spisu IU 846/2025, utemeljenosti tožbe ne dokazuje, dokazuje pa, da ne gre za nova dejstvo in dokaze v smislu 64. člena ZMZ-1, saj tožnik sam navaja, da je v Zahtevku uveljavljen razlog že navedel kot razlog v predhodnih postopkih mednarodne zaščite, kot sam trdi, tudi v postopku IU 846/2025. Pravilno je toženka izpostavila tudi tožnikovo izjavo, da se v zvezi z razlogi za mednarodno zaščito (od zadnje prošnje za mednarodno zaščito do vložitve Zahtevka) ni zgodilo nič novega, kar potrdi tožnik tudi zaslišan v tem upravnem sporu. Zato je odločitev toženke, da tožnik v Zahtevku ni navedel novih dokazov niti novih dejstev, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1, tudi po presoji sodišča pravilna. Sodišče ponavlja, da se ponovna prošnja za mednarodno zaščito lahko vloži le pod pogoji 64. člena ZMZ-1, med drugim, če je državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva bila v Republiki Sloveniji pravnomočno zavrnjena prošnja (prva alineja prvega odstavka 64. člena ZMZ-1) ali katere postopek je bil ustavljen zaradi umika in ne more vložiti nove prošnje v skladu s tretjim odstavkom 50. člena ZMZ-1 (tretja alineja prvega odstavka 64. člena ZMZ-1). Ni sporno, da je bila tožnikova 3. prošnja za mednarodno zaščito 14. 4. 2025 z odločbo toženke št. 2142-1973/2023/77 (1222-02) pravnomočno zavrnjena (15. 10. 2025). Le državljan tretje države (ali oseba brez državljanstva), ki je že vložil prošnjo in je bil postopek končan na enega od v prvem podstavku naštetih primerov, lahko vloži ponovno prošnjo in to pod pogoji iz 64. člena ZMZ-1. V relevantnem delu za konkretni upravni spor mora pred tem vložiti zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (prvi odstavek 64. člena ZMZ-1).

16. Sodišče na tem mestu poudarja, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijano odločbo ne pomeni, da je izpodbijana odločba nezakonita in tožba utemeljena. Sodišče ponavlja stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 172/2015 z dne 7. 10. 2015, da je namen predhodnega preizkusa ponovne prošnje za mednarodno zaščito v izločitvi primerov, ki bi pomenili zgolj ponovitev že povedanega oz. ponovno odločanje v že odločeni stvari ali razpravo o nepomembnih dejstvih ali dokazih za potrditev takih dejstev.

Sodišče poudarja tudi stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, da za postopek v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo na tožnika - prosilca, ki mora sam predložiti nove dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki bistveno povečujejo verjetnost za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite.

Tožnik v Zahtevku ponavlja razlog, ki ga je že navedel v Prošnji1, Prošnji2 in Prošnji3, zato je odločitev toženke, da Zahtevek ne izpolnjuje pogojev 64. člena ZMZ-1 pravilna. Toženka je zato na podlagi četrtega odstavka 65. člena ZMZ-1 pravilno zavrgla tožnikov prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, ki ga je vložil 6. 11. 2025.

17. Sodišče se do preostalih trditev strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

18. Sodišče je po ugotovitvi, da je bil postopek toženke pravilen in da je izpodbijani sklep pravilen in na zakonu utemeljen, tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, zavrnilo.

Na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ZMZ- 1) ter prvega odstavka 3. člena Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in sveta s 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev)

Na podlagi Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta s 26. 6. 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva.

Na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ZMZ-1) ter prvega odstavka 3. člena Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in sveta s 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (Ur. I. EU, št. L 180/31, z 29. 6. 2013).

Navaja članke na: https://iwgia.org/en/morocco/5632-iw-2025-morocco.html7utm source=chatgpt.com (v prilogi kot dokaz v slovenskem jeziku), kot tudi članek z dne 10.4.2025 na internetni strani: https://icmagazine.org/contested-indigeneities-contested-land-an- amazigh-perspective-on-the-westem-sahara/?utm source=chatgnt.com (v prilogi kot dokaz v slovenskem jeziku)

Tako na primer sodba Vrhovnega sodišča RS I Up 41/2014 z dne 6. 2. 2014.

Tudi prvi odstavek 57. člena ZMZ je med drugim določal, da mora oseba v zahtevku sama predložiti dokaze, ki opravičujejo nov postopek. Ta zakonska določba je torej vsebinsko enaka citiranemu prvemu odstavku 65. člena ZMZ-1.

Glej tudi Komentar ZUP, Javno podjetje Uradni list Republike Slovenije, d. o. o., Ljubljana 2020, 1. knjiga, str. 135, 16. točka.

Glej Vrhovno sodišče RS v I Up 172/2015 z dne 7. 10. 2015, 9. točka obrazložitve.

Tako na primer sodba Vrhovnega sodišča RS I Up 41/2014 z dne 6. 2. 2014.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 64, 65

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.