UPRS Sodba in sklep I U 1516/2025-22
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-19

mednarodna zaščita - predaja prosilca odgovorni državi članici - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - sistemske pomanjkljivosti

Pristojni organ se mora pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine.

Tožnika nista izkazala ovir za njuno predajo Kraljevini Švedski. Ključne so toženkine neprerekane ugotovitve, da tožnika: (1) v omenjeni državi s sistemom mednarodne zaščite ali postopkom sprejema nista imela nobenih izkušenj; (2) ne zatrjujeta, da tam obstajajo kakšne sistemske pomanjkljivosti na področju mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema prosilcev; (3) ne zatrjujeta, da bi bila lahko po predaji na Švedskem podvržena nečloveškemu ravnanju oziroma mučenju. Navajata le, da predajo Kraljevini Švedski ovirajo grožnje in pritiski oseb, povezanih z gejevskim klubom, ki je organiziral njun prihod v Evropsko unijo. Strah pred skrivnim gejevskim klubom iz Zvezne republike Nigerije pa ni pomanjkljivost, ki bi ovirala predajo tožnikov Kraljevini Švedski.

II. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka skladno s prvim odstavkom 130. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) upravni zadevi tožnikov kot prosilcev za mednarodno zaščito združila v en postopek (1. točka izreka). Na podlagi osmega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) je zavrgla njuni prošnji za mednarodno zaščito, saj bosta predana Kraljevini Švedski, ki je na podlagi meril v Uredbi Dublin III

za to odgovorna država članica (2. in 3. točka izreka). Predaja se bo izvršila najkasneje v šestih mesecih od 21. 7. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena oziroma v osemnajstih mesecih, če prosilca samovoljno zapustita azilni dom ali njegovo izpostavo (4. točka izreka). O stroških postopka bo toženka odločila v ločenem postopku (5. točka izreka).

2. V obrazložitvi je toženka uvodoma zapisala, da sta tožnika 14. 5. 2025 v Republiki Sloveniji vložila prošnji za mednarodno zaščito. Predložila nista nobenega osebnega dokumenta, zato njune istovetnosti ni mogla nesporno ugotoviti. Nastanila ju je v Izpostavo azilnega doma v Logatcu. Ob vložitvi prošnje sta navajala, da sta v Evropsko unijo vstopila legalno z letalom preko Kraljevine Švedske, kjer sta bivala dlje časa. Glede na navedeno je pristojni organ zanju pristojnemu švedskemu organu 16. 7. 2025 v skladu s četrtim odstavkom 12. člena Uredbe Dublin III posredoval prošnjo v obliki standardnega obrazca za sprejem prosilcev, 21. 7. 2025 pa prejel odgovor, da Kraljevina Švedska na isti pravni podlagi sprejema odgovornost za obravnavo prosilcev.

3. Toženka je tožnika seznanila s potekom dublinskega postopka in z njima 13. 8. 2025 opravila osebni razgovor. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa je povzela njune izjave s tega razgovora, se do njih vsebinsko opredelila in pojasnila, zakaj jim ne more slediti. Pojasnila je, da si prosilca sama ne moreta izbrati, katera država članica bo obravnavala njuno prošnjo za mednarodno zaščito. Skladno z določbami Uredbe Dublin III mora namreč prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati ena sama država članica Evropske Unije in sicer tista, ki je glede na merila iz poglavja III za to odgovorna. Ocenila je, da tožnika nista izkazala nobenih utemeljenih zadržkov v zvezi z njuno predajo Kraljevini Švedski. Navajala sta, da se tja ne želita vrniti zaradi povezav tožnika A. A. (v nadaljevanju tožnik) s skrivnim gejevskim klubom, ki sicer deluje v njuni izvorni državi. Toženka je menila, da tožnika s trditvami o strahu pred tem klubom nista izkazala takih pomanjkljivosti, zaradi katerih predaja Kraljevini Švedski ne bi bila možna. Nista konkretizirala, zakaj se tega kluba bojita in kako bi ju pripadniki tega kluba lahko našli na Švedskem, ki je od njune izvorne države zelo oddaljena. V zvezi s strahom pred ljudmi iz tega kluba nista zaprosila za pomoč pristojnih organov, prav tako pa nista v Kraljevini Švedski zaprosila za priznanje mednarodne zaščite. Izjavo tožnika, da naj bi bil ta klub povezan s švedsko oblastjo, je toženka ocenila kot povsem neutemeljeno.

4. Ugotovila je, da tožnika s sistemom mednarodne zaščite ali postopkom sprejema v Kraljevini Švedski nista imela izkušenj in da nista navajala, da bi tam obstajale sistemske pomanjkljivosti na področju mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema prosilcev. Med Republiko Slovenijo in Kraljevino Švedsko velja načelo vzajemnega zaupanja, zato za predaje oseb po pravilih dublinskega postopka načeloma ni ovir. Toženka ni našla utemeljenih razlogov za prepričanje, da bosta tožnika po predaji kot prosilca v Kraljevini Švedski deležna nečloveškega ali poniževalnega ravnanja oziroma, da bosta tam soočena s sistemskimi pomanjkljivostmi v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev. Sklenila je, da ju bo predala omenjeni državi, zato je njuni prošnji za mednarodno zaščito zavrgla.

Tožba in predlog za izdajo začasne odredbe

5. Tožnika zoper izpodbijano odločitev vlagata tožbo zaradi bistvene kršitve določb postopka, nepravilne uporabe materialnega prava in nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Navajata, da bi morala toženka pri odločitvi upoštevati diskrecijsko klavzulo iz 17. člena Uredbe Dublin III, ki omogoča, da država sama prevzame obravnavo prošnje, če obstajajo humanitarni razlogi. V konkretnem primeru so takšni razlogi podani, saj tožnika na Švedskem ne bi bila varna.

6. Toženka bi morala ravnati skladno z načelom nevračanja. Tožnika sta v osebnem razgovoru 13. 8. 2025 izjavila, da sta bila na Švedskem izpostavljena grožnjam in pritiskom oseb, povezanih s klubom, ki je organiziral njun prihod v Evropsko unijo. Predaja bi pomenila realno tveganje za njuno življenje in integriteto, kar je v nasprotju s 3. členom Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) in 33. členom Ženevske konvencije. Toženki tudi očitata, da ni ugotavljala ali sta na Švedskem imela dostop do zaščite in ali so švedski organi obravnavali njuni prošnji za mednarodno zaščito. Zadovoljila se je le s formalno potrditvijo odgovornosti, s tem pa kršila njuno pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava). Če bi bila tožnika predana Švedski, bi bila izpostavljena resnemu tveganju in nepopravljivi škodi, saj bi lahko ponovno padla v roke oseb, ki so jima grozile. Sodišču predlagata, da izpodbijani akt odpravi.

7. Na podlagi drugega odstavka 32. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) tožnika predlagata zadržanje izvršitve izpodbijanega sklepa do pravnomočnosti sodne odločitve, toženki pa naj se prepovedo kakršnakoli dejanja v zvezi s predajo. Navajata, da je z izpodbijanim sklepom kršena njuna pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave, 5. člena EKČP in 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU), kar že samo po sebi predstavlja težko popravljivo škodo. Menita, da brez izdaje začasne odredbe ne bosta imela učinkovitega sodnega varstva.

8. Toženka se sklicuje na razloge izpodbijanega sklepa ter meni, da je ta zakonit in pravilen. Dodaja, da ni bila dolžna uporabiti diskrecijske klavzule iz 17. člena Uredbe Dublin III, saj gre za pravico države, ki temelji na njeni suverenosti. Iz izpiska iz Centralnega sistema Eurodac izhaja, da tožnika v Kraljevini Švedski nista zaprosila za priznanje mednarodne zaščite, kar pa ne pomeni, da jima azil v omenjeni državi ni na voljo. Meni, da tožnika očitka o kršitvi ustavnih pravic nista konkretizirala in nista pojasnila, kako točno bi ju osebe iz omenjenega kluba lahko ogrozile. Iz njunih navedb ne izhaja, da so ju te osebe v preteklosti kakorkoli izpostavile nevarnosti, mučenju ali nečloveškemu ravnanju. Sodišču predlaga, da tožbo zavrne.

9. Tožnika ponavljata svoje tožbene navedbe in navajata, da za mednarodno zaščito v Kraljevini Švedski nista zaprosila zaradi konkretnih okoliščin (npr. groženj oseb, ki so organizirale pot, ustrahovanja, strahu pred maščevanjem). Dodatno navajata, da bi morala toženka sama preveriti obstoj sistemskih pomanjkljivosti in individualnih okoliščin na Švedskem.

10. Sodišče je dokaznem postopku pogledalo in prebralo listine priloženega upravnega spisa, ki se nanaša na obravnavano zadevo. Pogledalo in prebralo je tudi listine sodnega spisa, še zlasti izpodbijani sklep, ki je v prilogi A3. Zaslišalo je oba tožnika.

12. Po presoji sodišča je izpodbijani akt pravilen in zakonit. Pravilni in skladni z zakonom so tudi njegovi razlogi, zato se sodišče po pooblastilu iz 71. člena ZUS-1 nanje v celoti sklicuje. V zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja naslednje.

13. V prvem odstavku 3. člena Uredbe Dublin III je določeno, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.

14. Pravna podlaga za odločitev toženke, da je odgovorna država članica za obravnavo prošenj za mednarodno zaščito Kraljevina Švedska, sta četrti in prvi odstavek 12. člena Uredbe Dublin III. Skladno s četrtim odstavkom 12. člena se v primeru, kadar prosilec poseduje enega ali več dokumentov za prebivanje, ki so potekli manj kot dve leti pred tem, ali enega ali več vizumov, ki so potekli manj kot šest mesecev pred tem in ki so mu dejansko omogočili vstop na ozemlje države članice, za čas, ko prosilec ne zapusti ozemelj držav članic, uporabijo prvi, drugi in tretji odstavek 12. člena. Po določbi prvega odstavka 12. člena te uredbe pa je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito prosilca, ki poseduje veljaven dokument za prebivanje, odgovorna država članica, ki je dokument izdala.

15. Tožnika sta ob vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji navedla, da sta v Evropsko unijo vstopila legalno z letalom preko Kraljevine Švedske, kjer sta bivala dlje časa. Glede na navedeno je toženka pristojnemu organu Kraljevine Švedske 16. 7. 2025 pravilno posredovala prošnjo za sprejem prosilcev na podlagi četrtega odstavka 12. člena Uredbe Dublin III. Med strankami ni sporno, da je 21. 7. 2025 Kraljevina Švedska na isti pravni podlagi sprejela odgovornost za njuno obravnavo.

16. Glede na takšne okoliščine primera toženki ni bilo treba ugotavljati ali sta tožnika na Švedskem imela dostop do mednarodne zaščite in ali so švedski organi obravnavali njuni prošnji za mednarodno zaščito

. Formalna potrditev odgovornosti Kraljevine Švedske na podlagi četrtega odstavka 12. člena Uredbe Dublin III zadošča. Tožnika v tožbi in zaslišana na naroku za glavno obravnavo nista uspela utemeljiti zakaj naj bi jima Republika Slovenija s takšnim postopanjem kršila pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave

, zato sodišče tega tožbenega ugovora ne more vsebinsko presoditi.

17. Sporno je vprašanje, ali so ob upoštevanju 3. člena Uredbe Dublin III podani utemeljeni razlogi za prepričanje, da bosta tožnika kot prosilca ob vrnitvi v Kraljevino Švedsko podvržena nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju in ali so tam sistemske pomanjkljivosti. Povedano drugače, sodišče mora ugotoviti, ali so podane ovire, ki preprečujejo predajo tožnikov omenjeni državi.

18. Uredba Dublin III v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v smislu 4. člena Listine EU, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.

19. Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv,

ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine EU.

20. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) kot Vrhovno sodišče sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP), iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

21. Pravilna je ugotovitev toženke, da tožnika nista izkazala ovir za njuno predajo Kraljevini Švedski. Ključne so toženkine neprerekane ugotovitve, da tožnika: (1) v omenjeni državi s sistemom mednarodne zaščite ali postopkom sprejema nista imela nobenih izkušenj; (2) ne zatrjujeta, da tam obstajajo kakšne sistemske pomanjkljivosti na področju mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema prosilcev; (3) ne zatrjujeta, da bi bila lahko po predaji na Švedskem podvržena nečloveškemu ravnanju oziroma mučenju. Navajata le, da predajo Kraljevini Švedski ovirajo grožnje in pritiski oseb, povezanih z gejevskim klubom, ki je organiziral njun prihod v Evropsko unijo. Menita, da bi ponovna predaja pomenila realno tveganje za njuno življenje in integriteto, kar je v nasprotju z 3. členom EKČP in 33. členom Ženevske konvencije.

22. Sodišče pritrjuje toženki, da tudi strah pred skrivnim gejevskim klubom iz Zvezne republike Nigerije ni pomanjkljivost, ki bi ovirala predajo tožnikov Kraljevini Švedski. Tozadevnih navedb tožnika v upravnem postopku nista konkretizirala. Nista pojasnila za kakšne grožnje in pritiske naj bi šlo, zakaj se bojita ljudi iz tega kluba, kako bi ju ti ljudje lahko našli na Švedskem, ki je od njune izvorne države Nigerije zelo oddaljena.

23. Iz zapisnika o osebnem razgovoru s tožnikom izhaja, da so mu dokumentacijo za pot na Švedsko uredili njegovi stiki iz skrivnega gejevskega kluba iz Nigerije. Finančno so mu pomagali pri namestitvi in sprejemu na študij na Švedskem. Če se bo vrnil tja, bodo te osebe imele do njega ponoven dostop, tega pa si tožnik ne želi, saj noče nadaljevati z gejevskimi aktivnostmi. Na vprašanje uradne osebe ali so člani tega kluba od njega kdaj kaj zahtevali, je odgovoril, da so ga včasih klicali in mu dejali, da se v Nigerijo ne more vrniti, temveč se mora znajti sam. Na poziv uradne osebe naj pojasni, kaj so te osebe od njega sploh želele, tožnik ni odgovoril. Tožnica B. B. (v nadaljevanju tožnica) je na osebnem razgovoru brez pojasnila spreminjala izjave in se izmikala odgovorom. Iz zapisnika o tem procesnem dejanju izhaja, da je na vprašanje uradne osebe, kje ima potni list, odgovorila, da ga je izgubila v Stockholmu na Švedskem. Ko je bila seznanjena, da je slovenski policiji izjavila, da je potni list pustila na Švedskem, pridobljena policijska dokumentacija pa izkazuje, da se je 8. 5. 2025 s potnim listom prijavila v C. Ljubljana, je tožnica odgovorila z vprašanjem, če je bila to ona. Tak odgovor ni verodostojen in konsistenten. Izjave tožnice o razlogih, zaradi katerih je s tožnikom zapustila Švedsko, prav tako niso konsistentne, zato jo je uradna oseba pozvala naj pojasni lastna razhajanja. Predočila ji je, da je ob pričetku razgovora izjavila, da sta s tožnikom zapustila Švedsko, ker naj bi imela težave z osebami, ki so urejale njune dokumente za Švedsko, v nadaljevanju pa povedala drugače in sicer, da sta na Švedskem spoznala prijatelja Slovenca, ki jima je rekel, da je Slovenija dobra država in da lahko prideta z možem sem, zaradi česar sta to tudi storila. Tožnica je odgovorila, da so bile osebe, ki so urejale njune dokumente, člani nekega gejevskega kluba in da ona ne želi, da ima mož opravka s temi ljudmi, saj je bila zaradi teh težav v Nigeriji travmatizirana. O prijatelju Slovencu ni izjavila ničesar več, uradna oseba pa je zaznala, da je bila tožnica nervozna in da se je izmikala odgovoru. Na dodatno vprašanje, zakaj bi ju osebe iz Nigerije, ki so urejale njune dokumente, lahko ogrožale na Švedskem, je tožnica odgovorila, da so te osebe vse plačale in so vedele, kje na Švedskem sta stanovala. Lahko bi ju izsledile in prišle na Švedsko, zato tam nista bila varna.

24. Toženka je v izpodbijanem aktu prepričljivo utemeljila, zakaj pavšalnih izjav tožnikov glede strahu pred skrivnih gejevskim klubom ne more šteti kot pravno pomembnih za odločitev, sodišče njene razloge v celoti sprejema kot pravilne. Sodišče ugotavlja, da tožnika tudi na naroku za glavno obravnavo o tem nista izpovedala prepričljivo in verodostojno. Njune izjave o tem so bile splošne in neprepričljive, poleg tega pa sta oba potrdila, da v Kraljevini Švedski nista ničesar prijavila policiji, ker sta želela, da tožnik na Švedskem zaključi svoj študij.

25. Posplošene in neizkazane izjave tožnikov o razlogih proti predaji Kraljevini Švedski ne morejo utemeljiti njunega pričakovanja iz pripravljalne vloge, da bi morala toženka pridobiti informacije o morebitnih sistemskih pomanjkljivostih na področju mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema prosilcev na Švedskem. Glede na že podane razloge navedbe tožnikov, do katerih se je toženka opredelila in jih dokazno ocenila, niso take narave in intenzitete, da bi se vzpostavila obveznost toženke preverjanja aktualnih podatkov o stanju azilnega sistema v omenjeni državi.

26. Tožnika nista izkazala nobenih humanitarnih razlogov proti predaji Kraljevini Švedski, prav tako pa tudi ne, da v omenjeni državi ne bi bila varna. V tožbi neutemeljeno zahtevata, da bi morala toženka pri odločitvi upoštevati diskrecijsko klavzulo iz 17. člena Uredbe Dublin III. Glede uporabe te klavzule je Vrhovno sodišče v 18. točki obrazložitve sodbe I Up 54/2015 s 13. 5. 2015 že pojasnilo, da

po prvem odstavku 17. člena Uredbe Dublin III z odstopanjem od prvega odstavka 3. člena te uredbe vsaka država članica odloči, da obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, tudi če obravnavanje ni njena odgovornost glede na merila iz uredbe (suverenostna klavzula). Odločitev, da ne bo uporabila suverenostne klavzule, je torej v diskreciji države, takšna odločitev pa temelji na pravu unije (za namene 6. člena Pogodbe o Evropski uniji in/ali 51. člena Listine EU). To pomeni, da država članica diskrecijsko klavzulo iz 17. člena Uredbe Dublin III lahko uporabi, ni pa tega dolžna storiti.

27. Tožnika splošno in neobrazloženo zatrjujeta, da je toženka kršila načelo nevračanja, zato lahko sodišče ta tožbeni ugovor obravnava le na enako splošni ravni in v zvezi s tem ugotovi, da iz procesnega gradiva ne izhaja, da tožnikoma v Kraljevini Švedski ne bi bil zagotovljen dostop do postopka mednarodne zaščite.

28. Ob ugotovljenem lahko sodišče sklene, da tožnika nista uspela izkazati sistemskih pomanjkljivostih v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi ob predaji v Kraljevino Švedsko lahko zanju pomenile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

29. Izpodbijani sklep je pravilen in na zakonu utemeljen, zato je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

31. Sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda (drugi odstavek 32. člena ZUS-1). Pri odločanju mora skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva.

32. V zvezi s standardom težko popravljive škode je Vrhovno sodišče že izreklo, da izvršitev predaje po Uredbi Dublin III sama po sebi ni nepopravljiva posledica, saj način odprave posledic izvršenega sklepa o predaji v primeru uspeha v upravnem sporu ureja že Uredba Dublin III. Ta v tretjem odstavku 29. člena določa, da če je bila oseba predana pomotoma ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena potem, ko je predaja izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme.

33. Sodišče je zgoraj pojasnilo, da tožnika nista izkazala, da bi bile v Kraljevini Švedski upoštevne sistemske pomanjkljivosti azilnega sistema in da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bosta med predajo ali po njej izpostavljena dejanski nevarnosti takšnega nečloveškega ali ponižujočega ravnanja, zato tudi nista izkazala težko popravljive škode. Tudi predlog za izdajo začasne odredbe je bilo zato treba zavrniti.

34. Ob tem sodišče pripominja, da sodba in sklep Vrhovnega sodišča I Up 312/2015 z 24. 2. 2015, na katera se opirata tožnika, za rešitev predmetne zadeve nista relevantna, saj se je v omenjeni zadevi sodišče ukvarjalo z vprašanjem omejitve gibanja in ne s predajo prosilcev po Uredbi Dublin III.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba Dublin III).

Tožnika nista prerekala navedbe toženke v odgovoru na tožbo, da iz izpiska iz Centralnega sistema Eurodac izhaja, da v Kraljevini Švedski za priznanje mednarodne zaščite nista zaprosila, kar pa ne pomeni, da jima azil v omenjeni državi ni na voljo.

S tem členom Ustava vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil, ki odločajo o njegovih pravicah, dolžnostih ali pravnih interesih.

V tem smislu Sodišča Evropske unije v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Sodba Sodišča Evropske unije C-411/10 z dne 21. 12. 2011 (88. točka).

Glej npr. sodbe SEU v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnega sodišča I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

Sodba I Up 255/2016 z dne 23. 11. 2016 (15. točka obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.