UPRS Sklep IV U 4/2026-7
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2026-01-15

rudarska pravica - podaljšanje rudarske pravice - začasna odredba - ureditvena začasna odredba

Zatrjevanje nastanka težko popravljive škode je temeljni zakonski pogoj za izdajo začasne odredbe. Poleg tega mora obstajati neposredna zveza med spornim pravnim razmerjem in posledicami, ki bi jih bilo mogoče z izdajo začasne odredbe preprečiti.

Tudi za izdajo ureditvene začasne odredbe je bistven pogoj nastanek težko popravljive škode, vendar pa je tožnica navedla le posledico, (težko popravljive) škode pa ni konkretizirano uveljavljala. S tem ni izpolnjen ključen pogoj za izdajo ureditvene začasne odredbe.

I. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

II. Odločitev o stroških predloga za izdajo začasne odredbe se pridrži za končno odločbo.

1. Toženka je v izpodbijani odločbi sprejela odločitev, da se vloga tožnice za podaljšanje časa veljavnosti rudarske pravice za izkoriščanje mineralne surovine tehnični kamen - apnenec - na pridobivalnem prostoru kamnoloma A. v občini B., zavrne.

2. Iz obrazložitve izhaja, da je upravni organ pozval tožnico na dopolnitev vloge, in sicer jo je pozval k izjasnitvi glede ugotovljenih dejstev in okoliščin ter k dopolnitvi vloge za podaljšanje rudarske pravice za izkoriščanje mineralne surovine v kamnolomu A. po 50. členu Zakona o rudarstvu (v nadaljevanju ZRud-1), Tožnica je bila glede na določbo 9. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) pozvana k izjasnitvi glede ugotovljenih dejstev o razpoložljivih bilančnih zalogah v pridobivalnem prostoru A. ter da naj na podlagi prvega odstavka 67. člena ZRud-1 odpravi manjše pomanjkljivosti v rudarskem projektu, ki je sestavni del vloge, in vlogo ustrezno dopolni. Tožnica je prosila za podaljšanje roka zaradi bolezni zunanjega sodelavca, ki dela na projektu. Toženka je menila, da gre za pavšalne in nekonkretizirane navedbe vlagatelja, ki podaljšanja roka glede na določbe tretjega odstavka 99. člena ZUP ne opravičujejo. Vlagatelj na poziv za izjasnitev oziroma dopolnitev vloge do dneva izdaje odločbe ni odgovoril. Toženka je s strani Občine B. po uradni dolžnosti pridobila Potrdilo o neskladnosti pridobivalnega prostora A. in njegove rabe z dokumenti urejanja prostora, s čemer je seznanila tožnico, ki je prosila za podaljšanje roka za izjasnitev zaradi bolezni zunanjega sodelavca, kar pa je toženka štela, da ni utemeljen razlog za podaljšanje.

3. Toženka je po izvedenem dokaznem postopku zaključila, da niso izpolnjeni pogoji za podaljšanje časa veljavnosti za izkoriščanje po prvem odstavku 50. člena ZRud-1. Namreč v konkretnem primeru ni izpolnjen pogoj za podaljšanje časa veljavnosti rudarske pravice iz 5. točke pčrvega odstavka 50. člena ZRud-1, saj izdajatelj prostorskega akta, Občina B., v obrazložitvi pojasnjuje, da nameravani poseg, kot izhaja iz predmetnega rudarskega projekta, oziroma predvideno podaljšanje koncesije in izkoriščanje na območju pridobivalnega prostora A., ni v skladu in je v nasprotju z določili Odloka o občinskem prostorskem načrtu občine B. (v nadaljevanju OPN). Zaradi navedenega pogoji za podaljšanje rudarske pravice niso izpolnjeni in je tako toženka predlog tožnice zavrnila.

4. Tožnica v tožbi predlaga, da sodišče tožbi ugodi in s sodbo izpodbijani upravni akt odpravi ter vrne zadevo toženki v ponovni postopek, saj je toženka napačno oziroma sploh ni uporabila materialnega predpisa, je nepopolno oziroma napačno ugotovila dejansko stanje oziroma je bil iz ugotovljenih dejstev napravljen napačen sklep o dejanskem stanju in so bile podane kršitve pravil postopka, ki so vplivale na zakonitost oziroma pravilnost odločbe. Meni, da je izpodbijana odločba pomanjkljivo obrazložena in se je ne da preizkusiti, s čimer je podana bistvena kršitev pravil postopka (2. točka prvega odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu - v nadaljevanju ZUS-1 v povezavi s 214. in 237. členom ZUP).

5. Opozarja, da je toženka tožnico šele po več kot devetih mesecih pozvala na izjasnitev in dopolnitev vloge št. 0141-18/2020-2430-57 z dne 23. 9. 2025, z izjemno kratkim rokom, s čemer ji je kršila pravico do izjave in sodelovanja v postopku. Tožnica je zaradi specifičnih znanj, s katerimi ne razpolaga, rudarski projekt pripravila po svojih zunanjih sodelavcih kot izpolnitvenih pomočnikih. Zaradi bolezni zunanjega sodelavca, ki je sodeloval pri pripravi rudarskega projekta, v danem roku ni uspela pripraviti zahtevane izjasnite in dopolnitve, zato je prosila za podaljšanje roka. Meni, da toženka ni ustrezno obrazložila, na kakšni podlagi je prišla do zaključka, da objektivna nemožnost dopolnitve vloge v postavljenem roku ne predstavlja opravičenega razloga za podaljšanje roka. Neobrazložen je tudi del o tem, zakaj naj bi OPN absolutno preprečeval podaljšanje obstoječe rudarske pravice.

6. Hkrati s tožbo je tožnica predlagala izdajo začasne odredbe po drugem odstavku 32. člena ZUS-1. Zaradi nevarnosti nastanka težko popravljive škode, in sicer, da se uredi stanje glede spornega koncesijskega razmerja za izkoriščanje mineralne surovine na pridobivalnem prostoru kamnoloma A., in sicer tako, da se do pravnomočne odločitve v tem upravnem sporu ohranijo pravni učinki obstoječega koncesijskega razmerja, kot so obstajali pred izdajo izpodbijane odločbe. Pojasnjuje, da zavrnitev podaljšanja časa veljavnosti rudarske pravice namreč pomeni prenehanje pravnega režima, ki tožnici omogoča zakonito izvajanje obveznosti iz koncesijskega razmerja, zlasti obveznosti zaključevanja dejavnosti in izvedbe sanacije pridobivalnega prostora, katerih opustitev ali prekinitev ima lahko trajne gospodarske, okoljske in varnostne posledice, ki jih kasnejša ugoditev tožbi ne bi mogla v celoti odpraviti.

7. Predlaga, da se do pravnomočne odločitve sodišča v tem upravnem sporu začasno uredi stanje glede spornega koncesijskega razmerja za izkoriščanje mineralne surovine na pridobivalnem prostoru kamnoloma A. tako, da se zadrži učinkovanje izpodbijane odločbe v delu, v katerem ta odločba učinkuje na prenehanje oziroma nepodaljšanje koncesijskega razmerja, ter se ohranijo pravni učinki koncesijskega razmerja, kot so obstajali pred izdajo navedene odločbe.

8. Toženka na predlog za izdajo začasne odredbe ni odgovorila.

9. Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

10. Iz 32. člena ZUS-1 izhaja, da je začasna odredba v upravnem sporu institut, ki tožniku omogoča, da ob določenih izpolnjenih pogojih doseže odložitev izvršitve izpodbijanega akta (odložitvena začasna odredba) oziroma začasno ureditev stanja (ureditvena začasna odredba). Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikov predlog odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Po tretjem odstavku 32. člena ZUS-1 lahko tožnik iz razlogov iz prejšnjega odstavka predlaga tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno.

11. Začasna odredba predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Kot temeljni vsebinski pogoj za izdajo začasne odredbe po obeh podlagah je treba presoditi izkazanost težko popravljive škode. Težko popravljiva škoda je pravni standard, katerega vsebina se ugotavlja v vsakem primeru posebej. Glede na ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča gre za težko popravljivo škodo, če je ta resna in tožniku neposredno preti, (začasno) odvrniti pa jo je mogoče le z zadržanjem izvršitve izpodbijanega upravnega akta oziroma s predlagano začasno ureditvijo stanja. Bistveno je, da tožnik kljub uspehu v upravnem sporu vzpostavitve prejšnjega stanja ne bo mogel doseči (ali pa le z nesorazmernimi težavami). Zato mora izkazati, da v primeru uspeha s tožbo brez izdane začasne odredbe ne bo dosežen cilj konkretnega upravnega spora oziroma bo uspeh s tožbo ostal zanj brez pomena.

Obstajati mora neposredna zveza med spornim pravnim razmerjem in posledicami, ki bi jih bilo mogoče z izdajo začasne odredbe preprečiti. Verjetnost nastanka težko popravljive škode mora biti predvidljiva in konkretna. Samo pavšalno navajanje in sklepanje na hipotetične in nepredvidljive posledice ne zadosti standardu verjetnosti, ki opravičuje izdajo začasne odredbe.

12. Po novejši praksi Vrhovnega sodišča sodišče glede ugotavljanja dejanskega stanja predlagatelju ne sme nalagati večjega procesnega bremena kot tožencu. Upoštevna dejstva morajo zatrjevati tako predlagatelj začasne odredbe kot tudi druge stranke postopka in zanje ponuditi dokaze. Stranka, ki predlaga izdajo začasne odredbe, mora že v samem predlogu konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek, obliko in višino škode, pojasniti, zakaj je ta škoda zanjo težko popravljiva, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva. Dokazi, s katerimi se utemeljuje izdaja začasne odredbe, morajo biti konkretizirani na določene realno izkazane posledice in takšni, da jih je mogoče dokazno ovrednotiti. Na stranki je torej tako trditveno kot dokazno breme.

Toženec in druge stranke upravnega spora pa so dolžni ustrezno utemeljiti javni interes oziroma druge interese, ki bi bili lahko nesorazmerno prizadeti z izdajo začasne odredbe. Teh dejstev sodišče ne ugotavlja po uradni dolžnosti.

13. Tožnica v obravnavani zadevi predlaga začasno ureditev stanja, kar pomeni, da je predlog vložen po tretjem odstavku 32. člena ZUS-1 in ne po drugem, kot napačno navaja.

14. Vrhovno sodišče je že zavzelo stališče, da iz tretjega v povezavi z drugim odstavkom 32. člena ZUS-1 izhaja, da je ureditvena začasna odredba sredstvo za preprečitev nastanka škodljivih posledic spornega pravnega razmerja, to je razmerja, ki je predmet spora med tožnikom in tožencem, ki ga obravnava sodišče. Zato je mogoče z njo začasno urediti tista vprašanja in razmerja, o katerih lahko sodišče na podlagi vložene tožbe odloči. Zahteva, da se uredi stanje glede na sporno pravno razmerje, tudi pomeni, da mora med njim in posledicami, ki naj se z začasno ureditvijo stanja preprečijo, obstajati neposredna zveza.

15. Tožnica v predlogu za izdajo začasne odredbe le pavšalno navaja, da bi tožnici nastala težko popravljiva škoda, saj zavrnitev podaljšanja veljavnosti rudarske pravice pomeni prenehanje pravnega režima, ki tožnici omogoča zakonito izvajanje obveznosti iz koncesijskega razmerja, zlasti obveznost zaključevanja dejavnosti in izvedbe sanacije, katerih opustitev ali prekinitev ima lahko trajne gospodarske, okoljske in varnostne posledice.

16. Sodišče ugotavlja, da tožnica s temi navedbami le navede posledico, ne zatrjuje pa nastanka težko popravljive škode, ki je temeljni zakonski pogoj za izdajo začasne odredbe. Poleg tega mora obstajati neposredna zveza med spornim pravnim razmerjem in posledicami, ki bi jih bilo mogoče z izdajo začasne odredbe preprečiti.

17. Sodišče pa poudarja, da je tudi za izdajo ureditvene začasne odredbe bistven pogoj nastanek težko popravljive škode, vendar pa tožnica (težko popravljive) škode ni konkretizirano uveljavljala. S tem ni izpolnjen ključen pogoj za izdajo ureditvene začasne odredbe.

18. Sodišče zaključuje, da tožnica ni uspela izkazati težko popravljive škode, katere nastanek bi bilo treba preprečiti, kar onemogoča zaključek, da v primeru uspeha s tožbo brez izdane začasne odredbe ne bo dosežen cilj upravnega spora oziroma bo uspeh s tožbo zaradi nastale težko popravljive škode za tožnico ostal brez pomena. Ker je temu tako, je odpadla tudi potreba po ugotavljanju morebitne prizadetosti javne koristi oziroma potrebe po varovanju položaja toženke. Sodišče je po navedenem predlagano začasno odredbo zavrnilo.

19. Tožnica v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe zahteva tudi povračilo stroškov postopka.

20. Stroški v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe so del stroškov upravnega spora. O njih pa bo lahko sodišče odločilo šele, ko bo znan končni uspeh strank (prvi odstavek 151. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 in v zvezi s prvim, tretjim in četrtim odstavkom 25. člena ZUS-1). Iz navedenih razlogov bo sodišče o vseh stroških postopka odločalo ob izdaji končne odločbe.

Glej sklep VSRS I Up 215/2024 z dne 2. 9. 2024, sklep VSRS I Up 172/2024 z dne 21. 5. 2024, sklep VSRS I Up 216/2024 z dne 22. 9. 2014 in tam navedena sodna praksa (opomba 3).

Glej sklep VSRS I Up 247/2017 z dne 15. 12. 2017, sklep VSRS I Up 216/2024 z dne 22. 9. 2024, sklep VSRS I Up 271/2023 z dne 30. 11. 2023.

Glej sklep VSRS I Up 96/2022 z dne 8. 6. 2022.

Tako Vrhovno sodišče RS npr. v sklepih I Up 180/2024 z dne 12. 7. 2024, I Up 105/2015 z dne 27. 5. 2015.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/3

Zakon o rudarstvu (2010) - ZRud-1  - člen 50, 50/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.