UPRS Sodba I U 549/2023-16
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-22

varstvo osebnih podatkov - svoboda izražanja - instrukcijski rok - obdelava osebnih podatkov

V primeru obdelave osebnih podatkov v okviru uresničevanja svobode izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja v okvirih pravnega reda Republike Slovenije ne gre za upravno zadevo. Uveljavljanje pravic posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, zagotavljajo sodišča v skladu z določbami drugih zakonov, ki urejajo svobodo do izražanja in sodno varstvo.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Tožena stranka je z izpodbijanim sklepom zavrgla pritožbo tožnice zoper odločitev A., da ne bo ugodilo tožničini zahtevi za izbris osebnih podatkov iz članka z naslovom "Ginekologinja oproščena obtožb", ki je bil dne ... objavljen na spletni strani časopisa B.

2. V obrazložitvi sklepa je navedeno, da je navedeno časopisno podjetje izdajatelj spletnega medija B. in je vpisano v razvid medijev po Zakonu o medijih. Tekom postopka je stopil v veljavo Zakon o varstvu osebnih podatkov (v nadaljevanju ZVOP-2), kateri varstvo svobode izražanja v razmerju do pravice do varstva osebnih podatkov ureja v 73. členu, ki v tretjem odstavku določa, da uveljavljanje pravic posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, ki se obdelujejo po tem členu, zagotavljajo sodišča v skladu z določbami drugih zakonov, ki urejajo svobodo izražanja in sodno varstvo. V primerih, ko se osebni podatki obdelujejo v okviru uresničevanja svobode izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja v okvirih pravnega reda Republike Slovenije, to ni več upravna zadeva, temveč sodi v pristojnost sodišč.

3. Pri svoji odločitvi se tožena stranka sklicuje na določilo 1. točke prvega odstavka 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), po katerem organ najprej preizkusi zahtevo in jo s sklepom zavrže, če zadeva, na katero se vloga nanaša, ni upravna zadeva.

4. Tožeča stranka v tožbi navaja, da je na upravljalca osebnih podatkov (A., d.o.o.) naslovila zahtevo za izbris osebnih podatkov. Bila je udeležena kot oškodovanka v kazenskem postopku zaradi oprave sterilizacije zdravnice brez njenega soglasja. Pojasnjuje, zakaj meni, da je bila v tej novici prepoznana v bližnji okolici. Gre za občutljive osebne podatke, ki se ne bi smeli obdelovati. Upravljalec je njeno zahtevo za izbris v celoti zavrnil, zaradi česar je na toženo stranko naslovila pritožbo. Tožena stranka je njeno pritožbo zavrgla, ker po njenem stališču to ni več upravna zadeva. ZVOP-2 velja od dne 26. 1. 2023 dalje, tožnica pa je že dne 30. 11. 2022 na toženo stranko naslovila pritožbo, pri čemer pa le ta vse do 9. 3. 2023 o njej ni odločila. Noben zakon ne sme veljati retroaktivno, tožnica pa je v tem primeru v slabšem položaju, saj je začela s postopkom, kateri se v razumnem roku ni dokončal. Gre za vprašanje pravne varnosti, katera je s takšnim postopanjem kršena. Meni, da bi morala tožena stranka o njeni zahtevi odločiti v skladu z določili prejšnjega Zakona o varstvu osebnih podatkov (ZVOP-1). Predlaga, naj sodišče izpodbijani sklep odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovno odločanje, zahteva pa tudi povrnitev stroškov postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

5. Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da po določbi tretjega odstavka 73. člena ZVOP-2 uveljavljanje pravic posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, ki se obdelujejo po tem členu, zagotavljajo sodišča v skladu z določbami drugih zakonov, ki urejajo svobodo izražanja in sodno varstvo. Po prvem odstavku 19. člena ZVOP-2 se pravice ali drugi zahtevki posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki iz 73. do 75. člena tega zakona, ne izvajajo v postopkih pred nadzornim organom po določbah tega zakona ali po določbah Splošne uredbe o varstvu osebnih podatkov.

6. Glede očitka o prepovedi retroaktivnosti iz 155. člena Ustave RS tožena stranka odgovarja, da v primeru spremembe procesne zakonodaje med upravnim odločanjem velja pravilo, da se uporablja zakon, ki velja v trenutku odločanja. To pomeni, da se že začeti postopki končajo po novih predpisih, če zakon v prehodnih in končnih določbah ne določa drugače. V obravnavani zadevi je ZVOP-2 drugače uredil pristojnost za odločanje o pravicah s področja varstva osebnih podatkov, ki pride v kolizijo s svobodo izražanja. Namen ureditve iz 73. člena ZVOP-2 je zagotoviti visoko raven svobode izražanja tako, da se odločanje o zahtevkih posameznikov s tega področja pridrži sodiščem. S tem je ZVOP-2 uredil tudi, da odločanje o zahtevah posameznikov za izbris osebnih podatkov iz medijskih člankov ni več upravna zadeva. Če bi tožena stranka ravnala tako, kot predlaga tožeča stranka ter o zahtevi in pritožbi odločila po vsebini, bi bila takšna odločba nična po 1. točki prvega odstavka 279. člena ZUP. Glede očitka, ki se nanaša na prepoved retroaktivnosti, tožena stranka še dodaja, da se prepoved retroaktivnosti nanaša na poseg v pridobljene ali upravičeno pričakovane pravice, ki so določene z materialnim pravom. Pri obravnavani zadevi pa se tekom odločanja ni spremenil materialni predpis, odpadla pa je pristojnost tožene stranke za odločanje v zadevah izbrisa osebnih podatkov iz medijskih člankov. Zato izpodbijana odločitev ni mogla poseči v pridobljene oziroma upravičeno pričakovane pravice.

7. Glede očitka o nerazumno dolgem odločanju tožene stranke pa le-ta odgovarja, da je od prejema vloge do odločitve preteklo tri mesece in šest dni, v skladu s Splošno uredbo o varstvu osebnih podatkov pa ima tožena stranka rok treh mesecev, da odloči o pritožbah posameznikov. V obravnavani zadevi je torej šlo za minimalno prekoračitev inštrukcijskih rokov. Poleg tega bi imela tožeča stranka možnost vložiti tožbeni zahtevek po 134. členu Obligacijskega zakonika, ki ga lahko uveljavlja povsem ločeno od pravice do izbrisa. Tožena stranka predlaga, naj sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

8. Sodišče je v postopek kot stranko z interesom pritegnilo tudi A., ki se v odgovoru na tožbo prav tako sklicuje na določilo tretjega odstavka 73. člena ZVOP-2, ki določa, da uveljavljanje pravic posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, zagotavljajo sodišča v skladu z določbami drugih zakonov, medtem ko prvi odstavek 19. člena ZVOP-2 določa, da se pravice ali drugi zahtevki posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki iz 73. do 75. člena tega zakona, ne izvajajo v postopkih pred nadzornim organom. Ker je po vložitvi zahteve predmetna stvar izgubila status upravne zadeve in spada v sodno zadevo, niso več izpolnjene predpostavke za vodenje postopka, zato je tožena stranka pravilno odločila, ko je pritožbo tožnice zavrgla. Ne gre za retroaktivno uporabo določb ZVOP-2. Ker je z uveljavitvijo ZVOP-2 prenehal veljati ZVOP-1, to pomeni, da prenehajo tudi pristojnosti tožene stranke za presojo zahtevkov iz naslova varstva osebnih podatkov, ki se obdelujejo v okviru izvrševanja svobode izražanja. Nadalje stranka z interesom obsežno pojasnjuje, zakaj je po njenem mnenju tudi po vsebini zahteva za izbris osebnih podatkov tožnice neutemeljena. Stranka z interesom predlaga, naj sodišče tožbo zavrne, zahteva pa tudi, naj tožeča stranka povrne njene stroške postopka.

10. V obravnavani zadevi je predmet presoje sklep tožene stranke, s katerim je bila zavržena pritožba zoper odločitev stranke z interesom, da ne ugodi zahtevi za izbris osebnih podatkov iz objavljenega prispevka. Zavrženje zahteve temelji na 1. točki prvega odstavka 129. člena ZUP, ki določa, da organ najprej preizkusi zahtevo in jo s sklepom zavrže, če zadeva, na katero se vloga nanaša, ni upravna zadeva. Po presoji sodišča je tožena stranka pravilno ugotovila, da v tem primeru ne gre za upravno zadevo, saj gre za obdelavo osebnih podatkov v okviru uresničevanja svobode izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja v okvirih pravnega reda Republike Slovenije, pri čemer je v tretjem odstavku 73. člena ZVOP-2 določeno, da uveljavljanje pravic posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, ki se obdelujejo po tem členu, zagotavljajo sodišča v skladu z določbami drugih zakonov, ki urejajo svobodo do izražanja in sodno varstvo, prvi odstavek 19. člena citiranega zakona pa določa, da se pravice ali drugi zahtevki posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki iz 73. do 75. člena tega zakona, ne izvajajo v postopkih pred nadzornim organom po določbah tega zakona ali po določbah Splošne uredbe o varstvu osebnih podatkov. V teh primerih torej ne gre za upravno zadevo, zato je odločitev tožene stranke pravilna.

11. Neutemeljena je tožbena navedba, da bi morala tožena stranka uporabiti prejšnji Zakon o varstvu osebnih podatkov (ZVOP-1), saj je potrebno uporabiti tisti zakon, ki velja v času odločanja. Prav tako sodišče meni, da ne gre za retroaktivno uporabo zakona in za kršenje prepovedi retroaktivnosti. Ne gre namreč za poseg v pridobljene pravice, določene z materialnim pravom, ampak je z novejšim predpisom določeno le drugačno pravno varstvo in pristojnost drugega organa, ki odloča v tem primeru o pravici do izbrisa. Tožeči stranki je tudi po ZVOP-2 zagotovljeno pravno varstvo, le da ne pred Informacijskim pooblaščencem, temveč pred sodiščem splošne pristojnosti. Na pravilnost odločitve tožene stranke tudi ne vpliva minimalna prekoračitev inštrukcijskega roka pri odločanju, saj zaradi tega tožnica ni prišla v slabši položaj, kar se tiče njenih, z materialnim zakonom zagotovljenih pravic.

12. Tožeča stranka v tožbi uvodoma povzema tudi potek postopka do izdaje izpodbijanega sklepa, vendar so te navedbe v obravnavani zadevi nerelevantne, saj je predmet presoje procesna odločitev tožene stranke, torej odločitev o tem, da ne gre za upravno zadevo, pri čemer se tožena stranka ni opredeljevala do vsebinske utemeljenosti tožničine zahteve za izbris osebnih podatkov.

13. Ker je tožena stranka ravnala pravilno, ko je zavrgla pritožbo tožeče stranke, ker to ni upravna stvar, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo.

14. Sodišče je v navedeni zadevi odločilo brez glavne obravnave, ker med strankama ni sporno dejansko stanje (to je dejstvo, da je bila zavrnjena zahteva za izbris in da je v času odločanja o pritožbi stopil v veljavo nov zakon), ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijanega sklepa, temveč je sporna materialna in procesna zakonitost izpodbijanega akta. Kadar pa dejansko stanje ni sporno, daje ZUS-1 sodišču v prvem odstavku 59. člena izrecno pooblastilo, da lahko odloči tudi brez glavne obravnave.

15. Sodišče ni ugodilo zahtevi tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka, ker skladno s četrtim odstavkom 25. člena ZUS-1 trpi vsaka stranka svoje stroške, če sodišče tožbo zavrne.

16. Povrnitev stroškov postopka je zahtevala tudi stranka z interesom. Sodišče tej zahtevi ni ugodilo. Vrhovno sodišče meni, da se pri odmeri stroškov strankam z interesom v upravnem sporu uporablja Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in ne četrti odstavek 25. člena ZUS-1, ki določa, da trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne (sklep Vrhovnega sodišča RS I Up 191/2015 z dne 1. 10. 2015). V zvezi s priglasitvijo stroškov stranke z interesom je treba upoštevati prvi odstavek 155. člena ZPP, ki določa, da se stranki povrnejo le potrebni stroški. Ti stroški so po mnenju sodišča potrebni, če so v vlogi navedbe, ki so pomembne za razjasnitev zadeve oziroma vplivajo na odločitev sodišča. Po presoji sodišča pa stranka z interesom v odgovoru na tožbo takih navedb ni podala, saj se je sodišče lahko odločilo že na podlagi upravnega spisa ter navedb tožeče in tožene stranke in zato stranka z interesom ni bistveno vplivala na odločitev sodišča ter zato niso nastali potrebni stroški v smislu prvega odstavka 155. člena ZPP.

Zakon o varstvu osebnih podatkov (2022) - ZVOP-2  - člen 19, 73

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.