UPRS Sodba I U 854/2025-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-06-02

mednarodna in subsidiarna zaščita - očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito - preganjanje - varna izvorna država

Resno škodo iz 28. člena ZMZ-1 mora povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu preganjanja ali resne škode iz 24. člena ZMZ-1. Sorodniki tožnika v to kategorijo ne spadajo. Tožnik ni izkazal, da v svoji državi ne bi bil deležen ustrezne zaščite s strani pristojnih državnih organov. Toženka je ugotovila, da je policija v izvorni državi tožnika posredovala v zatrjevanih incidentih, da tudi sodišče deluje in da se je tožnik kazenskemu postopku izognil z odhodom iz države.

To le potrjuje ugotovitve toženke, da tožnik v izvorni državi ni oz. ne bi ostal brez ustrezne zaščite pristojnih organov.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena, v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka). Ugotovila je, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane bivanje tožnika v Republiki Sloveniji nezakonito (2. točka izreka). Določila mu je 10 dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter območje držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 (3. točka izreka). Če tožnik v roku iz 2. točke izreka tega ne bo storil, se ga bo s teh območij odstranilo v Republiko Alžirijo (4. točka izreka). Hkrati mu je za obdobje enega leta določila prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 2. točke izreka (5. točka izreka). Odločila je še, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Iz obrazložitve odločbe izhaja, da je tožnik 10. 4. 2025 pri toženki vložil četrto prošnjo za mednarodno zaščito. Ob predhodnih treh vložitvah prošnje je vsakokrat nekaj dni zatem azilni dom samovoljno zapustil. Toženka je tako postopek ustavila. Ob tokratni podaji prošnje za ugotavljanje istovetnosti ni predložil nobenega dokumenta s fotografijo. Toženka mu je verjela, da prihaja iz Alžirije in da je državljan te države, saj je tekom postopka kot izvorno državo vedno navajal Alžirijo. Ob vložitvi prošnje je navedel, da je Arabec po materi in Berber po očetu ter muslimanske veroizpovedi. Ni član politične stranke ali organizacije, nikoli ni prestajal zaporne kazni.

3. Toženka povzame, kaj je tožnik glede določenih osebnih okoliščin navajal v prejšnjih prošnjah za mednarodno zaščito. V tem postopku je uradna oseba toženke z njim opravila osebni razgovor. Seznanila ga je tudi z dejstvom, da je Vlada Republike Slovenije uvrstila Alžirijo na seznam varnih držav ter ga povprašala po razlogih, zaradi katerih je zapustil izvorno državo.

4. Tožnik je na osebnem razgovoru podrobno opisal spore s stricem zaradi zemlje. Pojasnil je, da ima njegov oče še štiri brate. Pred tridesetimi oziroma štiridesetimi leti so strici in oče po dedku podedovali vsak nekaj zemlje. Starejši stric je podedoval del parcele, vendar si je vsako leto prilastil še dodaten kos. Oče z njim ni imel težav, saj je njegov mlajši brat in mu je bilo nerodno povedati, da je prilastitev zemlje nepravična. Problem so leta 2017 zanetili otroci - tožnik sam in starejši brat, ki sta se stricu uprla. Leta 2018 je udaril bratranca, ko so se prepirali zaradi zemlje, prišla je tudi policija, a je pobegnil. Obdolžili so ga poskusa umora, a je bil tožba kasneje zavrnjena. Zaradi pretepa so ga leta 2024 obsodili na dve leti zapora. Konec leta 2017 so mu ubili brata z lovsko puško, ko je delal na zemlji. Dogodek je obravnavala policija, a nihče ni bil obsojen, saj je na sodišču vse padlo. Stric ima denar in poznanstva, zato je bila dana obrazložitev, da je bil brat pomotoma zadet. Takrat so tudi drugi strici prekinili stike z omenjenim stricem, kar je sprožilo še večji problem. Pobegnil je iz mesta in odšel na jug, približno 4.000 kilometrov stran. Bilo ga je strah, da bi ga kdo prepoznal. Vmes je delal kot voznik težke mehanizacije in se vrnil leta 2021, ko je prihranil dovolj denarja, da je lahko zapustil Alžirijo. Upal je, da se je situacija umirila, a se ni. Zato je vzel potni list in odšel. Če bi ostal, bi koga ubil ali pa bi kdo ubil njega. Na vprašanje uradne osebe, kdaj je imel namen oditi v Alžirijo, je povedal, da prvi dan, ko je prišel v Postojno. Takrat je tudi zaprosil za prostovoljno vrnitev v izvorno državo, a je zatem podal namero za mednarodno zaščito. Stric mu grozi in ga želi ubiti. Povedal mu je namreč, da bi rad prišel in videl otroke, pa tudi mamo preden umre. Ne ve, od kod je stric dobil njegovo telefonsko številko.

5. Tožnik je na osebnem razgovoru še povedal, da je iz Alžirije odšel leta 2022. Ciljne države ni imel, želel je priti le do okulističnega zdravljenja in dela.

6. Uradna oseba je tožnika nato seznanila, da je bil ob vsaki podaji prošnje opozorjen, da mora vse povedati po resnici, pa je vsakič navajal drugačne razloge za mednarodno zaščito. Pri podaji prve prošnje je navedel, da zaproša za mednarodno zaščito zaradi verskega zatiranja in pomanjkanja dela, pri drugi, da zaradi zdravljenja epilepsije, težav s hrbtenico in slabovidnosti ter težav z bratranci zaradi dediščine, pri tretji je izjavil, da za zaščito zaproša zaradi slabovidnosti in težav s hrbtenico ter težav glede dedovanja, v četrti prošnji pa, da zaradi operacije očesa in problemov z družino, medtem ko je na osebnem razgovoru navedel težave zaradi dediščine. Tožnik je glede tega pojasnil, da so Berberi, ki so muslimani, kristjani in ateisti. Ni mislil na zatiranje kot zatiranje, ampak na raznolikost, čeprav izhajajo iz istega plemena. Iz majhnih problemov lahko nastanejo veliki. Sam ne vidi na eno oko. Vsakič je povedal en razlog, ne pa vseh skupaj. O dediščini in z njo povezanih težavah prej ni želel govoriti, ker je mislil, da bo stric v teh letih na vse skupaj pozabil. Ob soočenju, da je pri četrti prošnji za mednarodno zaščito navedel, da so poleg brata ubili tudi njegovo ženo, je vprašal, da zakaj bi omenjal svojo ženo. Pozabil je že, kaj je povedal in kaj omenil. Če bi ostal v izvorni državi ali se moral vanjo vrniti, bi umrl.

7. Toženka je po izvedenem postopku ugotovila, da tožnik svojo četrto prošnjo za mednarodno zaščito utemeljuje z osebnimi/družinskimi težavami (spor zaradi dediščine in grožnje s strani strica), zdravstvenimi težavami (oko) in željo po delu. Ob upoštevanju 20. člena ZMZ-1, v povezavi s prvo alinejo 52. člena ZMZ-1, ki ju toženka citira, je prošnjo iz razlogov, ki jih uveljavlja tožnik, treba šteti za očitno neutemeljeno. Navedb tožnika ne gre povezati s preganjanjem na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja. Družinski spor je po tožnikovih navedbah eskaliral zaradi nepravične prilastitve zemlje enega od stricev. Prišlo je do zamer, spora in večkratnih tudi fizičnih obračunov, sproženih z ene ali druge strani družine. Prosilec je sam zatrdil, da je pri obračunih ukrepala tudi policija, zato ni mogoče sprejeti za verjetno, da ga policija ne bi zaščitila oziroma ukrepala tudi v primeru prijave groženj. Omenjene težave pa ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite. Tožnik je tekom postopka tudi spreminjal svoje razloge za mednarodno zaščito, kar je toženka ocenila za neverodostojno in glede zdravstvenega stanja tudi ne izkazano. Pojasnila je, da so družinske težave sicer lahko razlog, da je tožnik odšel iz izvorne države, vendar pa njegovih navedb ne gre povezati s preganjanjem ali resno škodo.

8. Glede sodne odločbe iz Alžirije, z 12. 2. 2024, s katero je tožnik dokazoval, da ni bil deležen pravičnega kazenskega postopka, je toženka ugotovila, da je bil dokument predložen zgolj v fotografiji. Zato ni bilo mogoče potrditi ali ovreči njegove pristnosti. Iz besedila odločbe izhaja, da je bil tožnik obtožen storitve naklepnega napada in telesne poškodbe. Ob izreku sodbe je bil odsoten, sodišče pa ga je obsodilo na dveletno zaporno kazen in denarno kazen. Kot je ocenila toženka, je navedeno dokazilo tožniku lahko v šibko oporo glede obstoja družinskega spora, vendar z njim ni mogoče potrditi, da bi mu v izvorni državi grozila dejanja resne škode. Iz dokumenta namreč izhaja, da sodni sistem v Alžiriji deluje, obenem pa tudi to, da se je tožnik s svojim odhodom iz države sojenju in obsodbi dejansko izognil. Čeprav je tožnik povedal, da so ga po krivici obdolžili, bi bil lahko prisoten na sojenju in povedal svojo stran zgodbe.

9. Predstavljene težave tožnika niso takšne narave, da bi predstavljale trajno in sistematično kršenje človekovih pravic. Eden od ključnih pogojev za priznanje mednarodne zaščite je, da so dejanja preganjanja, pred katerimi ima prosilec utemeljen strah, v skladu s 26. členom ZMZ-1 dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča se, da predstavljajo hudo kršitev človekovih temeljnih pravic, zlasti pravic, ki jih v skladu z drugim odstavkom 15. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP) ni mogoče omejiti, ali predstavljajo zbir različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki so dovolj resne narave ali so dovolj ponavljajoča se, da predstavljajo hudo kršitev človekovih pravic.

10. Tožnik tudi ni izkazal vzročne zveze, določene v osmem odstavku 27. člena ZMZ-1, da bi bilo mogoče govoriti o dejanskem zakonsko določenem obstoju preganjanja. Institut mednarodne zaščite ni namenjen reševanju družinskih oz. osebnih zadev. Tožnik ni izkazal, da bi mu v izvorni državi grozila resna škoda, opredeljena v 28. členu ZMZ-1, saj ni izkazal, da mu izvorna država ni hotela ali mu ne bi bila sposobna nuditi zaščite pred zatrjevanimi grožnjami. Tako sploh ne uveljavlja okoliščin, ki bi bile relevantne za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite.

11. Toženka je še ugotovila, da tožnik prihaja iz Alžirije, to je države, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav (Ur. I RS, št. 47/22) določila kot varno izvorno državo. ZMZ-1 določa, da se tretja država lahko za prosilca šteje za varno izvorno državo, če: ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče (prva alineja) in prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1 zanj ni varna izvorna država (druga alineja).

12. Tožnik se je v postopku pred pristojnim organom predstavil kot državljan Alžirije, kar toženka sprejema, v njegovih navedbah pa ni najti nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da Alžirija zanj ni varna izvorna država. Prošnja je tako očitno neutemeljena tudi po drugi alineji 52. člena ZMZ-1.

13. Tožnik odločbo izpodbija iz razlogov nepopolno oz. zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava. Sodišču predlaga, da naj tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

14. Uvodoma povzame razloge toženke v izpodbijani odločbi. Nato navede, da se z dokazno oceno toženke strinja, v naslednji povedi pa, da se dejansko stanje ni v zadostni meri razjasnilo.

15. Nadaljuje, da je Ljudska Republika Alžirija res skladno Odlokom Vlade o določitvi seznama varnih držav razglašena za varno izvorno državo, vendar meni, da je bila toženka dolžna to ugotavljati s pridobivanjem dodatnih poročil o njegovi izvorni državi. Ni nemogoče sklepati, da v tej državi na splošno in redno ni nikakršnega preganjanja, kakor je opredeljeno v 26. členu ZMZ-1, mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja in ogroženosti zaradi vsesplošnega nasilja v razmerah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada (prvi odstavek 61. člena ZMZ-1).

16. Meni tudi, da toženka ni v zadostni meri upoštevala njegovih zatrjevanih individualnih okoliščin, ker utemeljuje svojo odločitev predvsem na njegovi izjavi, da je bil očitno že dvakrat obsojen v odsotnosti. Glede na njegove izjave na prošnji za mednarodno zaščito z dne 10. 4. 2025 (str. 3) se je želel sprva vrniti k svoji primarni družini in otrokom. Temu ni smelo biti tako, saj je prišel do spoznanja, da je nezaželen v izvorni državi. Res je, da je bil nadvse v osebni stiski, kot je tudi razvidno iz istega zapisnika (jokal je), saj je bil ravno zato užaloščen. Po koncu zaporne kazni je izvedel (ko je imel dostop do telefona) in dojel, da je poleg njegovih trditev, tudi nezakonito kazensko preganjan v izvorni državi. Ko je vložil prošnjo za mednarodno zaščito zopet v RS, je resnicoljubno izpovedal (prošnja z dne 10. 4. 2025, str. 7, zadnji odstavek), da je prišlo do neizmernega nasilja zaradi t. i. družinskega spora, ubili so brata in svakinjo. Trdi, da njegova izvorna država ni pravna. In tudi ne varna zanj. Tako mu ni mar, da njegova primarna družina obdrži "zemljo", želi, da so njegovi otroci varni. Sam ni več.

17. Tožnik še navaja, da razume, da družinski spori glede dediščin vedno ne pomenijo preganjanja v smislu določb ZMZ-1 in jih pogosto ni mogoče šteti za subjekte preganjanja. Zapiše, da "gre v obravnavani zadevi za izključno zasebno zadevo med tožnikovo družino in stricem, ki si želi polastiti njihove zemlje, ne pa za preganjanje zaradi katerega od razlogov, določenih v Ženevski konvenciji in v ZMZ-1, da inštitut priznane mednarodne zaščite ni namenjen reševanju zasebnih sporov, ampak izključno preganjanju, ki ga ima prosilec v svoji državi, to pa tožnik trdi, da je v svoji (svojih) prošnjah uveljavljal kot razlog preganjanja. Morda ne vedno, ampak vsebinsko enako."

18. Dalje navaja, da če so subjekti resne škode nedržavni subjekti, mora prosilec za mednarodno zaščito dokazati, da mu država oziroma organizacije, ki nadzorujejo državo, niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite. Trdi, da je temu bremenu v konkretnem primeru zadostil. In sicer iz tega razloga, ker je že na osebnem razgovoru ter pri podaji prošnje zatrdil, da je "tožil strica" in, da je tam imel odvetnika, vendar je bil v odsotnosti obsojen celo zaradi dveh kaznivih dejanj glede napada na sorodnike. Trdi, da ni bil deležen pravičnega postopka.

19. Sodišču predlaga, da naj tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

20. Toženka v odgovoru na tožbo meni, da je izpodbijana odločba pravilna in zakonita in pri njej vztraja.

21. V dokaznem postopku je sodišče pogledalo in prebralo upravni spis št. 2142-2732/2024, ki se nanaša na zadevo, prilogi tožnika A 1 in A 2 in prilogo toženke B1 sodnega spisa. Zaslišalo je tožnika.

23. Toženka pravilno citira 20. člen ZMZ-1, ki v prvem odstavku definira pojem mednarodne zaščite, to je status begunca ali status subsidiarne zaščite. Pogoji za dodelitev mednarodne zaščite v obliki statusa begunca so predpisani v drugem odstavku tega člena in določajo, da mora pri prosilcu obstajati utemeljen strah pred preganjanjem zaradi njegove pripadnosti določeni rasi/etnični skupini, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, da se prosilec zaradi takega strahu nahaja zunaj izvorne države in da zaradi takega strahu ne more oziroma noče uživati varstva te države (razloge in definicijo preganjanja ureja 27. člen ZMZ-1, zatrjevana dejanja preganjanja pa morajo hkrati imeti lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1).

24. Pogoji za dodelitev statusa subsidiarne zaščite so definirani v tretjem odstavku 20. člena ZMZ-1: pri prosilcu mora obstajati utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo. ZMZ-1 v 28. členu resno škodo opredeljuje kot smrtno kazen ali usmrtitev, mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kazen v izvorni državi ali resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada. To škodo pa mora povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu preganjanja ali resne škode iz 24. člena ZMZ-1, kamor se lahko štejejo država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja ter nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo.

25. Prosilec mora svojo prošnjo utemeljiti v skladu z 21. členom ZMZ-1, to je izkazati subjektivne okoliščine oziroma dejanja, ki so mu v izvorni državi pretile oziroma so že nastopile (zaradi razlogov iz drugega ali tretjega odstavka 2o. člena ZMZ-1), in utemeljujejo njegov strah pred preganjanem ali resno škodo. Vendar za dodelitev mednarodne zaščite ni dovolj le subjektivni element, temveč mora biti podan tudi objektivni element, to so okoliščine v izvorni državi, ki utemeljujejo prosilčev strah pred preganjanjem zaradi njegovih subjektivnih okoliščin, kar pa organ ocenjuje na podlagi splošnih in specifičnih informacij v prosilčevi izvorni državi in prosilca o tem ustno ali pisno seznani pred izdajo odločbe (prvi odstavek 22. člena ZMZ-1, v povezavi z 8. in 9. alinejo prvega odstavka 23. člena ZMZ-1).

26. Okvir prošnje za mednarodno zaščito je tako v rokah prosilca.

Ocena toženke, da tožnik glede na zakonsko dikcijo 20. člena ZMZ-1 ni zatrjeval dejstev in okoliščin v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi njegove pripadnosti določeni rasi/etnični skupini, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, niti resne škode oz. da je zatrjeval dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite, je pravilna. Tožnik je zatrjeval le strah pred sorodnikom, zdravstvene težave z očesom in izrazil željo po delu. Toženka se je glede tega pravilno opredelila in sodišče njenih razlogov ne bo ponavljalo ter se nanje v celoti sklicuje (drugi odstavek 71. člena ZUS-1). Dodaja, kot zgoraj izpostavljeno, da mora resno škodo iz 28. člena ZMZ-1 povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu preganjanja ali resne škode iz 24. člena ZMZ-1. Sorodniki tožnika v to kategorijo ne spadajo, toženka pa je tudi pravilno pojasnila, da tožnik ni izkazal, da v svoji državi ne bi bil deležen ustrezne zaščite s strani pristojnih državnih organov. Toženka je ugotovila, da je policija v izvorni državi tožnika posredovala v zatrjevanih incidentih, da tudi sodišče deluje in da se je tožnik kazenskemu postopku izognil z odhodom iz države. Slednjih dejstev tožnik konkretizirano ne izpodbija. Kot je izpovedal tudi na zaslišanju pred sodiščem, in sodišče ni imelo razloga, da mu ne bi verjelo, je bila v njegovi državi izdana tudi zamudna obsodilna sodba zoper storilca, ki je tožnika dvakrat zabodel. To le potrjuje ugotovitve toženke, da tožnik v izvorni državi ni oz. ne bi ostal brez ustrezne zaščite pristojnih organov.

27. Sodišče še ugotavlja, da tožnik razen golega (kontradiktornega) zapisa, da se z oceno dejanskega stanja toženke strinja, da pa se dejansko stanje ni v zadostni meri razjasnilo, v ničemer ne pojasni, kje šepajo ugotovitve toženke glede dejanskega stanja oz. česa ni ugotovila, pa bi morala. Tožnik tudi ne pojasni, kako bi njegova osebna zatrjevana stiska lahko vplivala na drugačno presojo toženke. Toženka je tako utemeljeno odločila, da se tožnikova prošnja šteje za očitno neutemeljeno po prvi alineji 52. člena ZMZ-1, ki določa, da se prošnja šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu.

28. Glede na zgoraj citirano določilo 21. člena ZMZ-1 tudi ni utemeljen očitek, da bi kljub temu, da je Ljudska Republika Alžirija z odlokom Vlade Republike Slovenije razglašena za varno izvorno državo, toženka morala o tej pridobivati dodatna poročila. Tožnik sploh ni zatrjeval pravno relevantnih dejstev, ki bi kazala na njegovo preganjanje v izvorni državi oz. na razmere, v katerih bi lahko utrpel resno škodo v skladu z zgoraj citiranimi zakonskimi določili ZMZ-1. S tem se vprašanje varnosti izvorne države ni moglo niti postaviti. Zato je toženka tudi pravilno zaključila, da Alžirija za tožnika predstavlja varno državo. To pa je po drugi alineji 52. člena ZMZ-1 prav tako razlog, da se njegova prošnja šteje kot očitno neutemeljena. Na pravilno ugotovljeno dejansko stanje je toženka pravilno uporabila materialno pravo in prošnjo tožnika na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 zavrnila kot očitno neutemeljeno.

29. Ker je izpodbijana odločba pravilna in zakonita, je sodišče v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Primerjaj tudi sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 49, 49/5, 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.