UPRS Sodba I U 831/2025-21
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-17

varstvo ustavnih pravic - poseg v človekove pravice - pravica do svobode izražanja - zbiranje dodatnih informacij - medijska svoboda - javni interes - pravica do zasebnosti - test nujnosti

Skladno z 10. členom, EKČP je varovano zbiranje informacij s strani novinarjev kot bistven pripravljalni korak v novinarstvu in neločljiv in zaščiten del svobode tiska. Ovire, postavljene s strani nosilcev oblasti z namenom oviranja dostopa do informacij, ki je v javnem interesu, lahko odvračajo tiste, ki delajo v medijih ali na sorodnih področjih, da se poglobljeno ukvarjajo s takšnimi zadevami. Take ovire lahko negativno vplivajo na zmožnost novinarjev, da zagotavljajo točne in zanesljive informacije, kar lahko vodi celo do posledice, da ne bodo več mogli opravljati svoje pomembne vloge "javnih čuvajev" (ang. public watchdogs) demokracije.

Omejitev novinarskega dela je dopustna le, če je kot taka določena z zakonom in zasleduje legitimen cilj ter je nujna v demokratični družbi.

„1. Ugotovi, da je Ministrstvo za notranje zadeve z absolutno prepovedjo izvedbe novinarske raziskave v Registracijskem centru A. kršilo pravice tožnikov do svobode izražanja in do medijske svobode.

2. Toženi stranki se naloži, da ugotovljeno kršitev človekovih pravic odpravi ter vzpostavi zakonito stanje tako, da po opravljenem tehtanju interesa javnosti za izvedbo novinarske raziskave v registracijskem centru A. in medijsko poročanje o centru na eni strani ter morebitnih nasprotnih pravic in interesov na drugi strani, opredeli pogoje za izvedbo novinarske raziskave v registracijskem centru A., odločitev utemelji in omogoči tožnikoma, da izvedeta novinarsko raziskavo.“

Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki stroške postopka v višini 516,67 EUR EUR v 15 dneh, po poteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude do prenehanja obveznosti.

1. Upravno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju Upravno sodišče) odloča o tožbi in predlogi za izdajo začasne odredbe ponovno na podlagi sklepa Vrhovnega sodišča Republike Slovenije (v nadaljevanju Vrhovno sodišče) I Up 81/2025 z dne 14. 5. 2025, s katerim je razveljavilo sklep Upravnega sodišča 2007/2024-6 z dne 24. 2. 2025 in zadevo vrnilo naslovnemu sodišču, da opravi nov postopek (1. točka izreka sklepa Vrhovnega sodišča I Up 81/2025 z dne 14. 5. 2025) in pridržalo odločitev o pritožbenih stroških za končno odločbo (2. točka izreka sklepa Vrhovnega sodišča I Up 81/2025 z dne 14. 5. 2025).

2. Tožnika na podlagi prvega odstavka 4. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) predlagata, da sodišče: (i) ugotovi, da je toženka z absolutno prepovedjo (dokončno posredovano tožnikoma z e- sporočilom 18. 10. 2024) izvedbe novinarske raziskave v registracijskem centru A. (v nadaljevanju RC A.) kršila pravice tožnikov do svobode izražanja in do medijske svobode; (ii) naloži toženi stranki, da ugotovljeno kršitev človekovih pravic odpravi ter vzpostavi zakonito stanje tako, da, po opravljenem tehtanju interesa javnosti za izvedbo novinarske raziskave v RC A. in medijsko poročanje o centru na eni strani ter morebitnih nasprotnih pravic in interesov na drugi strani, opredeli pogoje za izvedbo novinarske raziskave v RC A., odločitev utemelji in omogoči tožnikoma, da izvedeta novinarsko raziskavo.

3. Toženki očitata, da je s protipravno odločitvijo posegla v pravico novinarja do svobode izražanja in medijsko svobodo iz prvega odstavka 39. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava RS), ker novinarju ne: (i) dovoli vstopa v objekte RC A.; (ii) pogovora s tam obravnavanimi osebami, ki bi se s tem strinjale ter (iii) fotografiranja zunanjosti in notranjosti objektov RC A. in obravnavnih oseb, ki bi se s tem strinjale (v nadaljevanju vse Prošnja), vse z namenom priprave članka za B. Prvi tožnik, izdajatelj B., zatrjuje, da je toženka z absolutno prepovedjo dostopa novinarja do registracijskega centra kršila njegovo medijsko svobodo. Drugi tožnik, ki je novinar B., zatrjuje, da je toženka kršila tudi njegovo svobodo izražanja in sicer poseben vidik te svoboščine, ki se nanaša na pravico novinarja do neposrednega opazovanja in izvedbe novinarske raziskave zaradi priprave novinarskega prispevka, ki je v javnem interesu. Navajata, da se je drugo tožnik v imenu B. neuspešno obračal na Policijo oziroma njene predstavnike za odnose z javnostmi od sredine avgusta do sredine oktobra 2024, da bi mu omogočila dostop do RC A., ki deluje pod okriljem Policijske postaje C., zaradi izvedbe novinarske raziskave o delovanju registracijskega centra in standardih obravnave migrantov v registracijskem centru. Policiji je pojasnil, da bi novinarsko raziskavo izvedel z neposrednim opazovanjem v samem registracijskem centru, pri čemer bi slikal (s fotografom) zunanjost in notranjost objektov centra ter opravil pogovore z migranti, ki tam čakajo na obravnavo ali so bili obravnavani (in po registraciji namere, da bi zaprosili za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, predvidoma čakajo na prevoz do azilnih kapacitet v notranjosti države). Pogovor bi opravil le z osebami, ki bi se s tem strinjale, pri čemer bi jim pojasnil tudi, da v članku na njihovo željo ne bo navedel njihove prave identitete. Podobno bi fotograf fotografiral samo osebe, ki bi soglašale s tem, po potrebi pa bi lahko njihove podobe tudi zabrisal, tako da iz objavljenih fotografij ne bi bilo mogoče ugotoviti identitet fotografiranih oseb. Navajata, da je RC A. vzpostavila Policija na podlagi sklepa Vlade RS na območju nekdanjega mejnega prehoda za registracijo migrantov, ki neregularno prestopijo mejo. Prostori registracijskega centra na splošno niso dostopni javnosti. Na predstavnike Policije, ki so zadolženi za odnose z mediji, se je novinar obračal pisno (po e-pošti) in telefonsko. Novinar je prejel nekaj kratkih ustnih ali pisnih odzivov Policije, posredovanih s strani D. D., predstavnice Policije za odnose z javnostmi, in E. E., predstavnice za odnose z javnostmi Policijske uprave C., da na splošno ne omogoča dostopa novinarjev do registracijskega centra A.. Zato je Prošnjo dodatno utemeljil s sklicevanjem na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi Szurovecz proti Madžarski (sodba z dne 8. 10. 2019) in v njej navedeno presojo ESČP. Navajata, da je Policija absolutno zavrnitev dokončno utemeljila v e-pošti z dne 18. 10. 2024, v kateri je na novinarjevo zahtevo nekoliko širše pojasnila razloge odločitve. Tožnika navajata, da je Policija mediju in novinarju povsem odrekla dostop do prostorov, kjer obravnava migrante. Menita, da absolutna zavrnitev prošnje novinarja B. za odobritev dostopa do RC A. nima pravne podlage v slovenskem pravnem redu. Tožnikoma namreč ni znano, da bi obstajala abstraktna pravna ureditev, na podlagi katere bi lahko oblastni organi v Sloveniji (ali morebiti samo Policija) preprečevali ali omejevali izvedbo novinarske raziskave v javnosti nedostopnih objektih, kjer se oblastno obravnava ranljive in druge skupine ljudi. Policija se pri zavrnitvi novinarjeve prošnje ni sklicevala na kakšno pravno podlago.

4. Izpostavljata, da Zakon o medijih (v nadaljevanju ZMed) splošno ureja dostop do informacij za medije v 45. členu, vendar je iz njega razvidno, da kot "informacije za medije" šteje le informacije, ki jih organ na lastno pobudo posreduje medijem, in informacije organa, ki jih organ posreduje mediju kot odgovor na vprašanje in so vezane na delovno področje organa. Po njunem mnenju ne ureja izvajanja novinarske raziskave, ki ni pridobivanje (pisnih) odgovorov organa na vprašanja, ampak pomeni novinarjevo neposredno opazovanje na krajih ali v prostorih, kjer organ izvaja svojo oblast in kamor splošni javnosti dostop ni dovoljen. Za odločanje o novinarskem dostopu do objektov in prostorov, kjer se izvajajo oblastna ravnanja, po mnenju tožnikov tudi ni mogoče uporabiti Zakona o dostopu do informacij javnega značaja (v nadaljevanju ZDIJZ), ker se ta nanaša le na informacije v obliki dokumenta, zadeve, dosjeja, registra, evidence ali drugega dokumentarnega gradiva. Menita, da ne ZMed ne ZDIJZ ne urejata odločanja oblastnega organa o dopustitvi neposrednega opazovanja novinarja v prostorih, kjer poteka oblastno obravnavanje ljudi. Po mnenju tožnikov ne urejata pravnih sredstev, ki bi jih prizadeti novinar lahko uporabil, če mu organ zavrne dostop do tovrstnega neposrednega opazovanja ali ga pretirano (nesorazmerno) omeji. Policija bi morala, po mnenju tožnikov, opraviti tehtanje javnega interesa za izvedbo novinarske raziskave v prostorih RC A. (s fotografiranjem in intervjujem z migranti) na eni strani in morebitnimi nasprotnimi pravicami in legitimnimi interesi na drugi strani. Navajata, da se Policija pri zavrnitvi tožnikove prošnje za dostop do RC A., ni sklicevala na varovanje zasebnosti tam obravnavnih oseb. Pa tudi če bi se, varovanje zasebnosti obravnavnih migrantov, po mnenju tožnikov ne more utemeljiti popolne prepovedi novinarskega dostopa do registracijskega centra. Ne nazadnje bi se novinar tam pogovarjal le z osebami, ki bi s tem soglašale, predhodno pa bi jim pojasnil namen pogovora. Na njihovo željo ne bi razkril imen ali drugih podatkov, ki bi lahko kazali, kdo konkretno je podal izjavo. Enako velja za fotografiranje, saj bi fotograf fotografiral samo osebe, ki bi soglašale, obraze na fotografijah pa je pred objavo mogoče zamegliti, da niso prepoznavni.

5. Tožnika navajata, da je Policija zavrnitev utemeljila z argumentom izvajanja policijskih postopkov in obdelovanja varovanih podatkov. Izvajanje policijskih postopkov samo po sebi, po mnenju tožnikov, ne more biti izjema od pravice do izvajanja novinarske raziskave. V demokratičnih družbah namreč velja, da so tudi policijski postopki lahko predmet medijskega zanimanja in obstaja javni interes za poročanje o njih. V policijskih postopkih pogosto prihaja do poseganja v človekove pravice ljudi, pri čemer je nadzorna vloga medijev lahko dodatno pomembna. Poleg tega novinar ni zahteval, da bi bil navzoč pri konkretnih postopkih, ki bi jih izvajale uradne osebe Policije s konkretnimi osebami v registracijskem centru, in da bi se ob tem lahko seznanil z osebnimi, varovanimi ali drugimi podatki konkretne zadeve ali vpogledoval v kakšne evidence podatkov. Novinar je pričakoval, da si bo lahko ogledal objekte registracijskega centra, jih fotografiral, se na licu mesta pogovarjal z migranti, ki tam čakajo na obravnavo ali so bili že obravnavani, ter jih (ob soglasju) fotografiral. Taka izvedba novinarske raziskave v RC A. po oceni tožnikov ne bi ogrozila izvedbe konkretnih policijskih postopkov ali varovanih podatkov.

6. Tožnika menita, da javnega interesa za medijsko poročanje o migracijah ni treba posebej utemeljevati. Neregularne migracije in drugi vidiki migracij so praktično dnevno predmet političnega razpravljanja in odločanja ter medijskega poročanja. Navajata, da je bil RC A. vzpostavljen zaradi obravnave oseb, ki neregularno prestopijo mejo. Javni interes za poročanje o registracijske centru zato utemeljujeta tudi s tem: (i) da Policija mesečno poroča o številu migrantov, ki so neregularno vstopili v državo; (ii) da Vlada redno obvešča novinarje o stanju na področju migracij, poudarja migracijska tveganja in pojasnjuje svoje odzivanje; (iii) da Policija in Vlada sami ustvarjata veliko zanimanje javnosti za medijsko poročanje o tovrstnih temah; (iv) da v teh okoliščinah ne moreta pričakovati, da bo medijsko poročanje vsebovalo zgolj informacije, ki jih posredujejo medijem oblasti, ne pa tudi neposredna opazovanja novinarjev in migrantske glasove. Tožnika še navajata, da javni interes za poročanje o RC A. in še posebej o izkušnjah migrantov z registracijo njihovih prošenj za mednarodno zaščito in drugo oblastno obravnavo, temelji tudi na tem, da so v preteklih letih nevladne organizacije in nadzorni mehanizmi opozarjali, da slovenska Policija ne upošteva izraženih prošenj za mednarodno zaščito, izvaja nezakonite kolektivne izgone (zlasti na Hrvaško, pri čemer ... stoji na nekdanjem mejnem prehodu s to državo) in v nasprotju z mednarodnimi standardi o varovanju človekovih pravic ne omogoča dostopa do azilnega postopka osebam, ki so neregularno vstopile v državo. Povzemata zadnje poročilo Varuha človekovih pravic o izvajanju državnega preventivnega mehanizma v letu 2023

in menita, da obstaja močan javni interes za neodvisno medijsko poročanje o morebitnih načinih odprave ugotovljenih kršitev, med drugim z vzpostavitvijo (začasnega) registracijskega centra tudi zato, ker je Varuh pred letom dni ugotovil resne kršitve v zvezi z obravnavo oseb, ki so neregularno prečkale mejo in so bile obravnavane na PPIU C. Iz poročila Varuha izhaja, da se na PPIU obravnava ranljive skupine, mladoletnike, družine, invalide in druge. ESČP pa poudarja, da je javni interes za medijsko poročanje iz lokacij, kjer oblasti obravnavajo ranljive skupine, še posebej relevanten. V takih okoliščinah je posebej pomembna po mnenju tožnikov tudi nadzorna vloga medijev za zagotavljanje odgovornosti pristojnih za morebitne kršitve. Menita, da zato nedvomno obstaja javni interes za pripravo medijske objave o RC A. in tamkajšnjih okoliščinah obravnave migrantov, kot jo je nameraval narediti B. Poudarjata, da so do zdaj mediji o RC A. poročali samo na podlagi objav Policije, Ministrstva za notranje zadeve in Vlade oziroma njihovih sporočil za javnost. Uravnotežen in objektiven novinarski pristop pa po mnenju tožnikov zahteva tudi pristop, ki vsebuje poglede samih migrantov, obravnavanih v registracijskem centru. Policiji očitata, da pri odločitvi, da ne omogoči dostopa do registracijskega centra A. za pripravo novinarske raziskave, ni upoštevala pojasnjenega javnega interesa za objektivno in večstransko poročanje o centru.

7. Tožnika še navajata, da pisna in ustna sporočila Policije, s katerimi je bila zavrnjena prošnja novinarja za dostop do RC A., niso upravni akti, zoper katere bi lahko prizadeti uporabil pravna sredstva. Gre za dejanje oziroma drug posamični akt organa, ki ima učinek poseganja v svobodo izražanja in medijsko svobodo. Z njimi je toženka oblastno in enostransko odločila o prošnji novinarja za izvedbo raziskave v RC A. brez ustrezne pravne podlage in tehtanja ustavnih pravic tožnikov ter morebitnih nasprotnih pravic in interesov. Navedeno protipravno stanje še obstaja, saj prepoved dostopa do registracijskega centra še traja. Zato menita, da je toženka na opisan način odločila o pravici oziroma pravni koristi novinarja in medija ter, da zoper tako dejanje nimata na voljo učinkovitih pravnih sredstev po ZMed ali kakšnem drugem zakonu.

8. Tožnika sta na glavni obravnavi še navedla, da s prepovedjo ogleda in zbiranja informacij novinarju škoda ni osebna ali premoženjska, temveč sistemska in zadeva širšo javnost. Menita, da je toženka s tem povzročila škodo za javni interes in pravico javnosti do obveščenosti. Nastaja nepopravljiva škoda javnosti, saj ji je odvzeta pravica do pravočasne in verodostojne informacije o delovanju državnih organov in spoštovanju človekovih pravic, predvsem pravic migrantov, tema, ki je po mnenju tožnikov, izjemnega javnega interesa. Menita, da nastaja škoda za ustavno varovano vlogo medijev, kot psa čuvaja demokracije. Z absolutno prepovedjo dostopa se novinarju in mediju onemogoča delovanje temeljne družbene funkcije, to je nadzora nad delovanjem oblasti, s čimer se ustvarja nevaren precedent, ki lahko vodi v samovoljno omejevanje svobode medijev. Odločba Ustavnega sodišča Up 570/2009 priznava, da novinarska svoboda vključuje tudi možnost poročanja o temah, ki so za oblast mogoče neprijetne, so pa bistvene za demokratično razpravo in spoštovanje vladavine prava. Prav tako toženka povzroča nepopravljivo izgubo možnosti za verodostojno poročanje. Novinar za verodostojno poročanje potrebuje neposreden vpogled v razmere, saj uradna sporočila za javnost ali posredovani dokumenti tožene stranke ne morejo nadomestiti neposrednega zaznavanja dejstev na kraju samem, kjer se izvajajo oz. spoštujejo človekove pravice oz. pravice migrantov.

9. Toženka predlaga zavrženje oziroma podrejeno zavrnitev tožbe.

10. Primarno meni, da v konkretnem primeru niso izpolnjene procesne predpostavke po 4. členu ZUS-1 in se sklicuje na ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča RS, da morajo biti tudi za sodno varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin na podlagi 4. člena ZUS-1, izpolnjeni zakonsko predpisani pogoji. Tožba mora izpolnjevati vse splošne zakonske procesne predpostavke iz 36. člena ZUS-1, poleg tega pa tudi posebne procesne predpostavke (36. člen, v povezavi s 4. členom ZUS-1). Sodno varstvo v upravnem sporu je zagotovljeno le, če je mogoče pravni akt oziroma materialno dejanje organa opredeliti kot oblastveno dejanje oziroma izvrševanje javne oblasti. Oblast se izrazi v enostranskem poseganju v pravice ali pravne interese ali delovanju podrejene osebe v oblikah zapovedi, prepovedi ali ugotovitev, omejevanja ali urejanja javnopravnih razmerij oziroma nalaganja javnopravnih obveznosti. Nujno je torej, da je oblast usmerjena prav proti taki osebi s ciljem spremeniti njen položaj oziroma doseči s pooblastili predvidene ali zahtevane učinke. Zgolj ugotovitev, da je toženka država, torej še ne pomeni, da (vsako) njeno delovanje do drugih subjektov pomeni tudi oblastveno delovanje. Toženka meni, da ravnanje države oz. njenega organa, tj. Policije, v konkretnem primeru, ko je zavrnila prošnjo drugega tožnika za izvedbo novinarske raziskave, ne ustreza opisanim značilnostim oblastvenega delovanja, zaradi česar naj sodišče tožbo zavrže.

11. Navaja, da je sodno varstvo zaradi kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin v upravnem sporu zagotovljeno subsidiarno (drugi odstavek 157. člena Ustave RS in prvi odstavek 4. člena ZUS-1). Pri tem niti Ustava RS niti ZUS-1 ne pogojujeta drugega sodnega varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin v upravnem sporu s tem, da so prizadeti osebi pred drugim pristojnim sodiščem zagotovljene enake pravice in da lahko uveljavlja enake zahtevke, kot bi jih sicer lahko uveljavila v upravnem sporu po 66. členu ZUS-1. Zadostuje, da je drugo sodno varstvo zagotovljeno.

Zagotovljeno pa je že s tem, da lahko oseba v okviru pravnega sredstva ali drugega zahtevka zatrjuje in uveljavlja tudi kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin.

12. Toženka meni, da lahko tožnika svoje osebnostne pravice zavarujeta na podlagi OZ v pravdnem postopku, zato ob upoštevanju načela subsidiarnosti upravnega spora, niso predmet odločanja sodišča v upravnem sporu.

Meni, da (tudi) zato niso izpolnjene procesne predpostavke za vložitev tožbe po 4. členu ZUS-1, zato predlaga, da sodišče tožbo zavrže.

13. Toženka meni, da v predmetni zadevi niso izpolnjene formalne procesne predpostavke tudi iz razloga, določenega v sedmi točki prvega odstavek 36. člena ZUS-1. Povzema Zakon o medijih (v nadaljevanju ZMed)

in navaja, da sta tožnika glede na ZMed imela možnost vložiti pritožbo zoper prejeti zavrnilni odgovor na vprašanje o možnosti izvedbe novinarske raziskave v RC A., vendar takšne pritožbe, nista vložili. Toženka zato meni, da je treba tožbo zavreči tudi iz tega razloga, t.j. na podlagi 7. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1, ker tožnika nista izkoristila vseh pravnih sredstev.

14. Podrejeno, če bi naslovno sodišče menilo, da je tožba kljub vsemu dopustna, pa toženka ugovarja utemeljenosti tožbe in predlaga njeno zavrnitev. Meni, da z dejanjem, ko drugotožniku ni omogočila dostopa do prostorov PPIU C., ni kršila pravice tožnikov do svobode izražanja in do medijske svobode, zato predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

15. V bistvenem navaja, da so upoštevajoč Ustavo in EKČP dopustne omejitve svobode izražanja in sicer pod določenimi pogoji 16. člen URS oz. 15. člen EKČP dovoljujeta začasno razveljavitev ali omejitev svobode izražanja v vojnem ali izrednem stanju in lahko je omejena tudi s pravicami drugih (tretji odstavek 15. člena URS), a le ob upoštevanju splošnega ustavnega načela sorazmernosti, tj. ob pravilnem tehtanju med kolidirajočimi ustavnimi vrednotami. Tako npr. mnogokrat stoji nasproti svobodi izražanja, pravica do človekovega dostojanstva in varnosti iz 34. člena URS, pravica do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic iz 35. člena URS, pravica do varstva osebnih podatkov iz 38. člena URS, idr. Poleg tega se svoboda izražanja lahko dopustno omeji v skladu z drugim odstavkom 10. člena EKČP. Da bi oblast dopustno omejila svobodo izražanja v smislu drugega odstavka 10. člena EKČP, mora torej dokazati, daje njena omejitev (1) "pravno predpisana"; (2) da z njo zasleduje enega ali več v drugem odstavku 10. člena EKČP naštetih legitimnih ciljev; in (3) da je takšna omejitev glede na "dolžnosti in odgovornosti" "nujna v demokratični družbi".

16. Glede prvega pogoja iz drugega odstavka 10. člena EKČP, tj. da mora biti omejitev "pravno predpisana", toženka ugotavlja, da Uredba o upravnem poslovanju (Uradni list RS, št. 9/18, 14/20, 167/20, 172/21, 68/22, 89/22, 135/22, 77/23 in 24/24) v 103. členu določa, da v uradnih prostorih organa niso dovoljena slikovna, zvočna ali slikovno-zvočna snemanja, razen na tiskovnih konferencah in v drugih primerih, ki so določeni s predpisi (prvi odstavek). Predstojnik organa ali druga uradna oseba lahko izjemoma odobri slikovna, zvočna ali slikovno-zvočna snemanja posameznih prostorov (drugi odstavek). Kot navajata že tožnika v tožbi, posebnih predpisov, ki bi urejali izvedbo novinarske raziskave, ni. V konkretnem primeru predstojnik ni odobril slikovnega, zvočnega ali slikovno-zvočnega snemanja posameznih prostorov organa, zato toženka prošnji drugotožnika po izvedbi novinarske raziskave v prostorih PPIU C. ni ugodila. Pri presoji takšne odločitve je bilo pretehtano ravnotežje med pravico do svobode izražanja in obveščanja javnosti ter pravicami posameznikov, ki se nahajajo v (razširjenih) prostorih PPIU C., vključno z njihovo pravico do zasebnosti (8. člen EKČP), varstva osebnih podatkov in dostojanstva. Toženka je z navedeno odločitvijo izpolnila drugi pogoj iz drugega odstavka 10. člena EKČP, tj. zasledovanje enega ali več v drugem odstavku 10. člena EKČP naštetih legitimnih ciljev, in sicer je ta legitimen cilj zaščita (časti ali) pravic drugih.

17. Toženka navaja, da so v razširjenih kapacitetah PPIU C., ... okoliščine specifične, saj gre za prostore, v katerih se izvajajo prilagojeni policijski postopki z osebami, ki so ranljive, ter bi lahko vsak poseg ali objava njihovih osebnih podatkov ali slike onemogočila ustrezno izvedbo postopka z njimi ter te osebe ali njihove družinske člane izpostavila konkretni in nezanemarljivi nevarnosti s strani drugih oseb ali institucij. Zato je toženka primorana zaradi zaščite teh oseb izvajati drugačen pristop v tej prvi fazi njihove obravnave, čemur je potrebno absolutno slediti in udejanjati pravico do zasebnosti teh oseb, ki so takrat še posebej občutljive. Iz slednjega je toženka ocenila, da v tako zgodnji fazi obravnave tujcev, pravica do svobode izražanja in obveščanja javnosti ne sme posegati v pravico do širšega varstva teh posameznikov in prostorov toženke.

18. Toženka še navaja, da bi bila s strani medija obravnavana posebna kategorija posameznikov, ki sodi v ranljivo skupino, te skupine pa so še posebej zaščitene. Ta ranljivost je povezana s samim procesom migracij in izpostavljenostjo teh posameznikov specifičnim okoliščinam, ki so jih doživeli pred prihodom v novo okolje. Običajno gre za ljudi, ki so fizično in psihično izčrpani, imajo neurejen pravni status, so v družbi diskriminirani, velikokrat je ogroženo tudi njihovo zdravstveno stanje. Zato lahko vsako dodatno izpostavljanje še poveča njihovo negotovost, okrepi ranljivost in jih dodatno obremeni (tako fizično kot psihično) in nenazadnje spodbudi nezaupanje v delo tožene stranke (t.j. Policije). Poleg tega bi lahko zaradi vseh uradnih postopkov, ki jih v teh prostorih izvaja tožena stranka (t.j. Policija), obravnavane osebe neustrezno dojele izpraševanje drugotožeče stranke kot obvezno in bi tako nehote oziroma v zmoti sebe in svoje bližnje spravile v nevarnost s strani držav, iz katerih bežijo, ali kriminalnih združb, ki so močno vpete v ilegalne migracije na območju celotnega Zahodnega Balkana. Do ogrožanja bi lahko prišlo zaradi objave kakršnihkoli slik, posnetkov ali osebnih podatkov oseb, ki so v teh prostorih.

19. Spoštovanje zasebnosti in integritete teh oseb po oceni tožene stranke prevlada nad pravico medija do dostopa do oseb v razširjenih kapacitetah PPIU C., ki je šele prva stopnja obravnave tujcev in kjer se izvajajo začetni postopki za ugotavljanje identitete in pravnega statusa posameznika. Ta faza je ključnega pomena za nadaljnjo obravnavo, saj vpliva na pogoje bivanja, pravno zaščito in druge pravice ter storitve, do katerih so upravičene te osebe. Zato tožena stranka (t.j. policija) tujce v tej fazi obravnava s posebnim etičnim pristopom, ki je nujen, da bi se izognili poglabljanju njihove ranljivosti, in zagotavlja pogoje, da osebe niso izpostavljene razkrivanju njihove identitete, občutljivega položaja in nepotrebnemu podaljševanju postopkov. Tako ravnanje omogoča večjo legitimnost postopkov in zmanjšuje možnost kršitev.

20. Morebitni dostop drugotožnika do objekta in opravljanje razgovorov, slikanje ali snemanje oseb v njem, bi lahko privedlo do kršitve predpisov s področja varstva osebnih podatkov. Drugotožnik v tožbi resda navaja, da bi pogovor opravila le z osebami, ki bi se s tem strinjale, vendar toženka ugotavlja, da pri pogovorih z njimi običajno obstajajo velike jezikovne ovire (pri večini je potrebna uporaba tolmača) in da bi bili potrebni predhodni dogovori in njihova soglasja, da bi se izognili nesporazumom in posegom v njihovo zasebnost. Potrebno bi bilo zagotoviti tudi ločen in primeren prostor za pogovor, ki ga tožena stranka t.j. policijska enota na tem kraju za take namene nima, glede na običajno kratek čas, ki ga osebe preživijo v razširjenih kapacitetah, pa bi opravljanje razgovorov drugotožeče stranke dodatno, zelo motilo delovni proces, v katerem se izvajajo policijska pooblastila in po nepotrebnem podaljševalo čas obravnave oseb.

21. Toženka povzema stališče Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP), da mora biti tudi zadnji kriterij iz drugega odstavka 10. člena EKČP, tj. kriterij nujnosti, prepričljivo izkazan. Test nujnosti preprosto zahteva, da država izkaže "nujno družbeno potrebo" (pressing social need) za omejitev izražanja, pri čemer mora biti omejitev v sorazmerju z zasledovanim legitimnim ciljem, kar vključuje presojo o tem, ali so razlogi zaradi katerih je država omejila izražanje, relevantni in zadostni glede na določbo iz drugega odstavka 10. člena. V sodbi Szurovecz proti Madžarski je ESČP poudarilo, da morajo biti omejitve dostopa novinarjev do informacij, ki so v javnem interesu, natančno utemeljene in sorazmerne. Glede na obrazloženo je bilo v nasprotju s sodbo ESČP v zadevi Szurovecz proti Madžarski, na katero se sklicujeta tožnika v tožbi, v zvezi s prošnjo drugotožnka za dostop do prostorov in tujcev podrobno pretehtano ravnotežje med pravico do svobode izražanja in obveščanja javnosti ter pravicami posameznikov v razširjenih kapacitetah PPIU C., vključno z njihovo pravico do zasebnosti, varstva osebnih podatkov in dostojanstva. Izkazano je, da je takšna omejitev svobode izražanja nujna, saj so razlogi, zaradi katerih tožena stranka ni dopustila drugotožeči stranki dostopa do prostorov PPIU C., relevantni in zadostni. Z vidika javnega interesa se toženi stranki zastavlja vprašanje, ali bi novinarska raziskava, v kateri bi drugotožnik slikal razširjene prostore PPIU C., prvotožnica pa to objavila, res lahko na kakršenkoli način (dodatno) prispevala k debati, ki je v javnem interesu ali bi služila bolj zadovoljitvi radovednosti javnosti (v zadevi Schvveizerische Radio und Fernsehgesellschaft SRG proti Švici (no. 34124/06) sodnika Nussberger in Keller v ločenem odklonilnem mnenju to izpostavljata kot pomemben kriterij pri presoji sorazmernosti ukrepa, ki je bil v konkretnem primeru sprejet, tj. zavrnitev snemanja v zaporu). Navaja, da je delo policije v razširjenih kapacitetah PPIU C. redno nadzorovano s strani različnih pristojnih organizacij in ustanov. Med drugim je bil večkrat opravljen nadzor s strani Varuha človekovih pravic (v nadaljevanju Varuh) in Visokega komisariata Združenih narodov za begunce (UNHCR), ki so podali priporočila glede dela policije. Tožena stranka (t.j. Policija) je ta priporočila upoštevala in v skladu z njimi prilagodila objekt, opremo in postopke v njem. Vse te institucije so prav tako zavezane k varovanju osebnih podatkov obravnavanih oseb in njihova poročila ne vsebujejo osebnih podatkov in ne posegajo v varnost obravnavanih oseb, kar v primeru dostopa s strani drugotožnika ne bi bilo možno zagotoviti. S tem je po mnenju toženke zagotovljen nadzor s strani pristojnih institucij nad delom policije v razširjenih kapacitetah PPIU C. ter zadoščeno javnemu interesu glede nadzora nad delovanjem policije v registracijskem centru in obveščenosti javnosti o tem brez izpostavljanja obravnavanih oseb.

22. Na glavni obravnavi je toženka še navedla, da zakonski pogoji za izdajo začasne odredbe niso izpolnjeni, saj tožeča stranka ni uspela izkazati težko popravljive škode. Vztraja, da je izpodbijano dejanje toženke pravilno in zakonito in ne gre za dejanje, ki bi posegalo v medijsko svobodo, zato sodišču predlaga, da se tožba zavrne.

23. Sodišče je v dokaznem postopku izvedlo vse predlagane dokaze in sicer prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene priloga od A1, A2, B1, B2 in zaslišalo drugotožnika.

24. V upravnem sporu odloča sodišče tudi o zakonitosti posamičnih aktov in dejanj, s katerimi organi posegajo v človekove pravice in temeljne svoboščine posameznika, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo (4. člen ZUS-1). Za uspeh take tožbe, ki izpolnjuje procesne predpostavke, mora biti dokazano, da je izpodbijani posamični akt oziroma očitano dejanje javne oblasti tožnika nezakonito oviralo ali omejevalo v izvrševanju njegove človekove pravice ali temeljne svoboščine oziroma da je to izvrševanje pravice v celoti preprečevalo. Dokazano mora torej biti, da je bil določen posamični akt izdan oziroma dejanje storjeno, da je bilo to nezakonito in da je povzročilo zatrjevano kršitev človekove pravice oziroma temeljne svoboščine tožnika.

Da je tako tožbo mogoče obravnavati, morajo biti izpolnjene vse splošne zakonske procesne predpostavke (36. člen ZUS-1), kar pomeni, da mora biti tožba pravočasna, dovoljena, vložena po upravičeni osebi itd. Poleg splošnih procesnih predpostavk je pri presoji dovoljenosti take tožbe treba upoštevati tudi posebne procesne predpostavke (36. člen v povezavi s 4. členom ZUS-1). Ker je sodno varstvo ustavnih pravic v upravnem sporu subsidiarno, je za dovoljenost tožbe treba tudi presoditi, ali ima glede na okoliščine in značilnosti v tožbi zatrjevane kršitve ustavnih pravic tožnik na voljo drugo učinkovito sodno varstvo, ki mora po svoji naravi ustrezati pravici, ki se varuje.

Če navedene procesne predpostavke niso izpolnjene, je tožbo treba zavreči.

25. Ni sporno, da sta tožnika želela uveljaviti svojo pravico do novinarskega raziskovanja v razmerju do tožene stranke tako, da bi jima ta dopustila izvajanje novinarskega dela v njenih objektih in z osebami, ki se tam nahajajo. Ni sporno: (i) da je o tem tožnik kot novinar komuniciral s toženo stranko (po elektronski pošti, z e-sporočilom z dne 16. 10. 2024); (ii) da je toženka na njegovo e-sporočilo vsebinsko odgovorila in mu 18. 10. 2024 sporočila, da dostop do navedenih prostorov ni mogoč.

, da tožnika uveljavljata varstvo človekove pravice iz 10. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Ta določa, da ima vsakdo pravico do svobodnega izražanja. Ta pravica obsega svobodo mišljenja ter sprejemanja in sporočanja obvestil in idej brez vmešavanja javne oblasti in ne glede na meje. Ta člen ne preprečuje državam, da zahtevajo dovoljenje za delo radijskih, televizijskih in kinematografskih podjetij (prvi odstavek 10. člena EKČP).

Izvrševanje teh svoboščin vključuje tudi dolžnosti in odgovornosti in je zato lahko podrejeno obličnosti in pogojem, omejitvam ali kaznim, ki jih določa zakon, in ki so nujne v demokratični družbi zaradi varnosti države, njene ozemeljske celovitosti, zaradi javne varnosti, preprečevanja neredov ali kaznivih dejanj, za varovanje zdravja ali morale, za varovanje ugleda ali pravic drugih ljudi, za preprečitev razkritja zaupnih informacij ali za varovanje avtoritete in nepristranskosti sodstva (drugi odstavek 10. člena EKČP). Vrhovno sodišče je povzelo, da je ESČP tako v zadevi Szurovecz

že potrdilo razlago 10. člena EKČP, po kateri je varovano tudi zbiranje informacij s strani novinarjev kot bistven pripravljalni korak v novinarstvu in neločljiv in zaščiten del svobode tiska. Poudarilo je, da ovire, postavljene s strani nosilcev oblasti z namenom oviranja dostopa do informacij, ki je v javnem interesu, lahko odvračajo tiste, ki delajo v medijih ali na sorodnih področjih, da se poglobljeno ukvarjajo s takšnimi zadevami. Take ovire lahko negativno vplivajo na zmožnost novinarjev, da zagotavljajo točne in zanesljive informacije, kar lahko vodi celo do posledice, da ne bodo več mogli opravljati svoje pomembne vloge "javnih čuvajev" (ang. public watchdogs) demokracije.

Toženkina zavrnitev izvajanje novinarskega dela v objektih in z osebami, ki se tam nahajajo, je omejitev oziroma "poseg" v uresničevanje pravice tožeče stranke do opravljanja novinarskega poklica. Taka omejitev novinarskega dela pa je dopustna le pod pogoji iz drugega odstavka 10. člena EKČP, torej, če je kot taka določena z zakonom in zasleduje legitimen cilj ter je nujna v demokratični družbi.

Sodišče se sklicuje tudi na stališče ESČP iz sodbe v zadevi F., d. d. Ljubljana proti Sloveniji (20981/10 z dne 17. 4. 2014), da poseg pomeni kršitev konvencije, če ne izpolnjuje zahtev iz drugega odstavka 10. člena EKČP, zaradi česar je treba, po presoji ESČP ugotovitvi, ali je poseg bil "predpisan z zakonom", ali je sledil enemu ali več zakonitih ciljev iz drugega odstavka 10. člena EKČP in ali je bil "nujen v demokratični družbi" zaradi doseganja teh ciljev. Glede na jasno določbo drugega odstavka 10. člena EKČP: "da izvrševanje teh svoboščin vključuje tudi dolžnosti in odgovornosti in je zato lahko podrejeno obličnosti in pogojem, omejitvam ali kaznim, ki jih določa zakon," ni utemeljen ugovor toženke, da gre pri tem pogoju za (s sklicevanjem sicer na 39. člen komentarja Ustave) zahtevo dovolj, da je omejitev "pravno predpisana",

kar naj bi v konkretnem primeru bila Uredba o upravnem poslovanju. Sodišče je prepričano, da mora biti omejitev za dovoljenost posega v konvencijsko pravico v smislu druegega odstavka 10. člena EKČP, določena z zakonom, kot to jasno določa drugi odstavek 10. člena EKČP in izhaja tudi iz sodbe ESČP F., d. d. Ljubljana proti Sloveniji (20981/10 z dne 17. 4. 2014). Toženka po presoji sodišča tako (že) prvega pogoja za omejitev konvencijske pravice tožnikov v smislu določbe 10. člena EKČP, to je, da je poseg določen z zakonom, ni dokazala. Toženka namreč ta pogoj zavrnitve zahtevane novinarske raziskave dokazuje z 103. členom Uredbe o upravnem poslovanju. Ta določa, da v uradnih prostorih organa niso dovoljena slikovna, zvočna ali slikovno-zvočna snemanja razen na tiskovnih konferencah in v drugih primerih, ki so določeni s predpisi (prvi odstavek 103. člena Uredbe o upravnem poslovanju). Predstojnik organa ali druga uradna oseba lahko izjemoma odobri slikovna, zvočna ali slikovno-zvočna snemanja posameznih prostorov. Posnetki se lahko uporabljajo le za namen, ki ga navede prosilec (drugi odstavek 103. člena Uredbe o upravnem poslovanju). Predstojnik organa ali druga uradna oseba osebi, ki krši prepoved snemanja, prepove vstop z napravami, ki omogočajo snemanje (tretji odstavek 103. člena Uredbe o upravnem poslovanju). Uredba o upravnem poslovanju ureja upravno poslovanje organov državne uprave, organov samoupravnih lokalnih skupnosti ter drugih pravnih in fizičnih oseb, če na podlagi javnih pooblastil opravljajo upravne naloge in ni s to uredbo določeno drugače (prvi odstavek 1. člena Uredbe o upravnem poslovanju). Uredba ureja poslovanje in zagotavljanje javnosti dela, upravljanje dokumentarnega gradiva, posebne primere krajevne pristojnosti, uradna dejanja, uradne zgradbe, prostore in opremo ter zagotavljanje varnosti in nadzor nad izvajanjem uredbe (drugi odstavek 1. člena Uredbe o upravnem poslovanju).

27. Glede na jasno določbo EKČP in povzeto prakso ESČP, bi moral biti poseg v konvencijsko pravico iz 10. člena EKČP po presoji sodišča določen z zakonom, kar v konkretnem upravnem sporu ni, saj Uredbe o upravnem poslovanju po presoji sodišča ni mogoče šteti za zakonsko dovoljen poseg v konvencijsko pravico, kar je zahteva iz drugega odstavka 10. člena EKČP, ker Uredba o upravnem poslovanju ni zakon v smislu drugega odstavka 10. člena EKČP. Omejitev konvencijske pravice (novinarske raziskave), ki temelji na Uredbi o upravnem poslovanju, ni omejitev, ki jo določa drugi odstavek 10. člena EKČP, zato (že) prvi pogoj za omejitev oziroma poseg v novinarski poklic v konkretnem primeru ni podan. Iz 10. člena EKČP jasno izhaja tudi, da morajo biti pogoji za omejitev konvencijske pravice iz 10. člena EKČP podani kumulativno (drugi odstavek 10. člena EKČP). Ker ni izpolnjen prvi pogoj za omejitev novinarskega poklica, to je, da je omejitev predpisana z zakonom, kot to jasno zahteva drugi odstavek 10. člena EKČP, poseg v konvencijsko pravico tožnikov, to je zavrnitev novinarske raziskave v RC A., ni v skladu z EKČP in je sodišče tožbi tako v ugotovitvenem in delu, ki toženki nalaga, da ugotovljeno kršitev človekovih pravic odpravi ter vzpostavi zakonito stanje tako, da opredeli pogoje za izvedbo novinarske raziskave v registracijskem centru A., odločitev utemelji in omogoči tožnikoma, da izvedeta novinarsko raziskavo, ugodilo.

28. Neutemeljeni so toženkini ugovori, kot je mogoče povzeti, da je treba konvencijsko pravico tožnikov omejiti zaradi pravice do zasebnosti in varstva osebnih podatkov morebitnih intervjuvancev, ki bi se nahajali v prostorih toženke. Hipotetična kršitev osebnostnih pravic oseb, ki bi, kot prepričljivo izpove drugotožnik bili le tisti, ki bi z novinarsko raziskavo soglašali, po presoji sodišča namreč ne predstavlja "zakonsko" predpisanih omejitev konvencijske pravice iz 10. člena EKČP. Toženka je namreč posegla v konvencijsko pravico tožnikov s tem, da je zavrnila dostop do prostorov PPIU C., kjer bi drugotožnik opravil novinarsko raziskavo. Toženka ni posegla v konvencijsko pravico 10. člena EKČP tožnikov s tem, da ni dovolila razgovora s prosilci, ki bi se nahajali v prostorih, zato omejitve konvencijske pravice po presoji sodišča ne more opravičevati z zaščito osebnostnih pravic oseb, ki so nameščeni v prostorih PPIU C. Ni sporno, kar potrdi tudi zaslišan, da bi drugotožnik novinarsko raziskavo opravil le z osebami, ki bi s tem soglašale in na način, da ne bi kršil njihovih osebnostnih pravic. Tožnika od toženke ne zahtevata dovoljenja, da opravita razgovor in slikata nastanjene v RC A., ampak zahtevata (med drugim), da toženka določi pogoje za izvedbo novinarske raziskave v RC A., svojo odločitev utemelji in omogoči tožnikoma, da izvedeta novinarsko raziskavo. Zato niso utemeljene niti navedbe toženke, da so v razširjenih kapacitetah PPIU C., ... okoliščine specifične, saj gre za prostore, v katerih se izvajajo prilagojeni policijski postopki z osebami, ki so ranljive, ter bi lahko vsak poseg ali objava njihovih osebnih podatkov ali slike onemogočila ustrezno izvedbo postopka z njimi ter te osebe ali njihove družinske člane izpostavila konkretni in nezanemarljivi nevarnosti s strani drugih oseb ali institucij. Toženka bo, po presoji sodišča, z določitvijo pogojev oprave novinarske raziskave, lahko zaščitila svoje interese in zagotovila legitimnost policijskih postopkov. Ker pogoji za omejitev konvencijske pravice tožnikov niso izkazani, ni relevantno, da se toženki zastavlja vprašanje, ali bi novinarska raziskava res lahko na kakršenkoli način (dodatno) prispevala k debati, ki je v javnem interesu ali bi služila bolj zadovoljitvi radovednosti javnosti.

29. Sodišče kot nerelevnatno za ta upravni spor ocenjuje tudi toženkino navedbo, da je delo policije v razširjenih kapacitetah PPIU C. redno nadzorovano s strani različnih pristojnih organizacij in ustanov (večkratni nadzor s strani Varuha človekovih pravic in Visokega komisariata Združenih narodov za begunce). Tožnika namreč uveljavljata lastno konvencijsko pravico iz 10. člena EKČP, ki je lahko omejena le pod pogoji iz drugega odstavka 10. člena EKČP, kar pa nadzor Varuha človekovih pravic in Visokega komisariata Združenih narodov za begunce, ni. Nadzor dela toženke s strani Varuha človekovih pravic in Visokega komisariata Združenih narodov za begunce, konvencijske pravice tožnikov ne izključuje.

30. Vrhovno sodišče je že presodilo, da se pravica iz 10. člena EKČP v Republiki Sloveniji uporablja neposredno (15. člen Ustave) in da je zato treba po presoji Vrhovnega sodišča sodno varstvo pravice novinarjev, da v okviru svojega raziskovanja — v obsegu in pod pogoji iz navedene določbe —, dostopa do objektov organov oblasti in oseb, ki se v njih nahajajo, učinkovito zagotoviti tudi v obravnavani zadevi.

Sodišče je po ugotovitvi, da za poseg v konvencijsko pravico tožnikov iz 10. člena EKČP ni izkazanih pogojev iz drugega odstavka 10. člena EKČP, na podlagi prvega odstavka 66. člena ZUS-1 tožbi ugodilo in ugotovilo kršitev konvencijske pravice in toženki naložilo, da ugotovljeno kršitev človekovih pravic odpravi ter vzpostavi zakonito stanje tako, da opredeli pogoje za izvedbo novinarske raziskave v registracijskem centru A., odločitev utemelji in omogoči tožnikoma, da izvedeta novinarsko raziskavo.

Navedbe tožnikov v predlogu za izdajo začasne odredbe

31. Tožnika v predlogu za izdajo začasne odredbe predlagata, da sodišče naloži toženki, da v dveh tednih po prejemu te sodne odločbe: (i) omogoči drugo tožniku, ki je novinar B., in fotografu B. vstop na območje registracijskega centra A., v posamezne objekte centra, kjer se izvajajo uradni postopki z migranti, pogovarjanje z migranti, ki so na območju centra in čakajo na izvedbo registracijskega postopka ali so ga ravnokar opravili ter čakajo na prevoz v namestitvene azilne kapacitete, če se s tem strinjajo; (ii) da toženka ob tej priložnosti tudi dovoli fotografu B. fotografiranje zunanjosti in notranjosti objektov registracijskega centra A. ter migrantov, ki so tam in s tem soglašajo, pri čemer bodo obrazi migrantov na objavljenih fotografijah zamegljeni, da ne bo mogoče ugotoviti njihove identitete; (iii) da pa novinar in fotograf B. ob tem ne moreta biti neposredno navzoča pri izvajanju policijskih postopkov s konkretnimi osebami, se ne moreta seznaniti z dokumentacijo konkretnih postopkov ali pridobivati podatkov iz uradnih evidenc Policije. V bistvenem navajata, da nezakonito stanje, ki je posledica absolutne prepovedi dostopa do registracijskega centra A. zaradi novinarske raziskave, še traja, zato menita, da je treba o tožbi odločiti brez odlašanja. Če sodišče ne bo moglo odločiti nemudoma, tožnika predlagata, da sodišče izda ureditveno začasno odredbo kar po uradni dolžnosti na podlagi tretjega odstavka 66. člena ZUS-1 in vzpostavi zakonito stanje. Tožnika povzemata, da zaradi izpodbijanega ravnanja toženke ne smeta vstopiti na območje začasnega registracijskega centra A., fotografirati zunanjosti in notranjosti tamkajšnjih objektov ter opraviti pogovorov z migranti, ki čakajo na obravnavo ali so bili pravkar obravnavani v uradnih policijskih postopkih v centru in predvidoma čakajo na prevoz v azilni dom. S tem je onemogočeno neposredno novinarsko opazovanje in zbiranje informacij na samem kraju, kar je nujen pripravljalni korak za pripravo enega ali več medijskih člankov za B. o razmerah v začasnem registracijskem centru in standardih obravnave oseb v postopkih, ki se tam izvajajo. Tožnika bi želela izvesti neposredno novinarsko raziskavo čim prej, ker gre za aktualno tematiko in ker v trenutku vložitve tožbe in predloga za izdajo začasne odredbe še ni bilo drugih objav o pogojih in postopkih v začasnem registracijskem centru A. bodisi v medijih bodisi v drugih javnosti dostopnih virih (na primer objavah nevladnih organizacij), ki ne vsebujejo zgolj informacij, ki jih medijem posredujejo oblastni organi. Tožnika imata interes za hitro zavarovanje svoje pravice do izražanja in medijske svobode v času, ko drugi mediji (pa tudi predstavnik nevladnih organizacij, raziskovalci ipd.) še niso izvedli samostojne raziskave v registracijskem centru A.. Brez začasne odredbe in v primeru daljšega odločanja sodišča o tožbi, bo zlasti katera od nevladnih organizacij, prej objavila izjave migrantov o obravnavi v registracijskem centru A., analize pogojev v registracijskem centru, verjetno tudi na različne načine pridobljene posnetke ali fotografije (denimo od migrantov samih), ki bodo prikazovale registracijski center A.. Znano je, da migranti na poti uporabljajo mobilne telefone, v centru obravnavani migranti tako lahko fotografirajo tamkajšnje prostore in ljudi (predvidoma ob bistveno manjših jamstvih varovanja zasebnosti, kot ga lahko ponudita tožnika) ter fotografije posredujejo za objavo. Pogosto se tudi zgodi, da izjave in fotografije objavijo kar migranti sami na družbenih omrežjih. Tožniku bi nastala nepopravljiva škoda, če bi se tožba sicer izkazala za utemeljeno, vendar bi ob odločitvi sodišča že bilo javnosti predstavljeno stanje v začasnem registracijskem centru in tam izvajani postopki v objavah civilne družbe, samih migrantov ali raznih nadzornih mehanizmov, posledično pa v drugih medijih. Če bi kateri od navedenih akterjev prej objavil neposredne informacije o registracijskem centru, ki bi jih rada tožnika pridobila z novinarsko raziskavo, bi tožnikoma nastala nepopravljiva škoda, ki je morebitna naknadna ugoditev tožbi ne bi mogla več popraviti. Z začasno odredbo želita tožnika zavarovati svoj interes do zagotovitve prve objave o izpostavljeni temi. Tega ne moreta doseči, če jima ni čim prej dovoljena izvedba novinarske raziskave v registracijskem centru A.. Velja dodati, da je prvi tožnik gospodarska družba, ki se ukvarja z izdajanjem medija tudi zaradi ustvarjanja dobička. Izdajanje medija je tudi gospodarska dejavnost, pri čemer so praviloma uspešnejši tisti mediji, ki uspejo pritegniti bralce, tako da prvi objavijo za javnost zanimive objave. Zmožnost medija, da prvi objavi določeno informacijo, vpliva tudi na njegovo splošno kredibilnost in ugled. Tožnika nimata nobenega jamstva, da ne bodo pristojni na Policiji v prihodnje odločili drugače v primeru kakšne druge podobne prošnje medija ali novinarska za dostop do registracijskega centra. Nobena pravna norma namreč ne zavezuje Policije k enaki obravnavi medijev v takih primerih. Predvidoma obstaja velik interes medijev za poročanje o začasnem registracijskem centru A. Če bo sodišče dolgo časa odločalo o tožbi, takšnega in tolikšnega interesa javnosti za pridobivanje informacij o delovanju registracijskega centra A. ne bo več ali bo zelo spremenjen. Splošno znano je, da je medijska objava relevantna le, če je objavljena ob pravem času, ko za določeno tematiko obstaja večje zanimanje javnosti. Zanimanje potencialnih bralcev je izjemno spremenljiva in težko predvidljiva okoliščina, ki ni odvisna zgolj od aktualnosti določene teme, ampak tudi od drugih tem, o katerih se v določenem trenutku poroča v medijih in zanimajo javnost. Registracijski center A. je postavljen kot začasna rešitev. Vlada Republike Slovenije je januarja 2024 sprejela sklep o postavitvi začasnih objektov za potrebe izvajanja nalog Policije, povezanih s postopki s tujci, na območju bivšega Mednarodnega mejnega prehoda G. za čas trajanja višje sile, vendar največ za tri leta. Uresničevanje odločitve vlade se je pričelo takoj, objekt je bil postavljen že v nekaj mesecih. Začasnost rešitve pomeni, da lahko vlada v prihodnje kadar koli presodi, da višja sila ne obstaja več in da ni več potrebe po navedenem objektu ali namembnost teh objektov spremeni. Čeprav se sklep vlade sklicuje na višjo silo, je tovrstna odločitev vlade politična. Morebitno odločitev o odstranitvi ali spremembi policijskih objektov ... lahko pristojni začnejo izvajati in dokončajo hitro, med drugim tudi zato, ker ne gre za grajene objekte, ampak zabojnike, šotore in podobno. Če bi sodišče daljši čas odločalo o utemeljenosti tožbe, bi se tudi ob nenehno spreminjajočih se migracijskih gibanjih utegnilo zgoditi, da registracijskega centra A., kakršen je sedaj, ne bi bilo več. Lahko bi se tudi zgodilo, da se tam ne bi več izvajali oblastni postopki z ranljivim skupinami, kot se izvajajo danes. Če bi se to zgodilo, tožnika ne bi več mogla izvesti novinarske raziskave v registracijskem centru, kakršen obstaja zdaj. S tem bi jima nastala nepopravljiva škoda, čeprav bi sodišče ugodilo njuni tožbi. Tožnika utemeljujeta svoj predlog za začasno uredbo na nastanku težko popravljive škode, ki bi nastala zaradi dalj časa trajajočega nezakonitega stanja, ki je posledica odločitve tožene stranke, da ne omogoči izvedbe novinarske raziskave v registracijskem centru A. Če bo sodišče daljši čas odločalo o tožbi, navkljub za tožnika ugodni sodbi ne bo mogoče vzpostaviti zakonitega stanja, saj tožnika ne bosta več imela dostopa do prve objave o registracijskem centru A. Ker je center zamišljen kot začasna rešitev, je zelo verjetno, da ob izdaji sodbe ne bo več obstajal, ne bo več tak, kot je zdaj, ali ne bo več služil namenu, ki mu služi zdaj. Brez začasne ureditve stanja tožnika v tem primeru ne bi imela učinkovitega pravnega varstva - čeprav bi sodišče naknadno ugodilo tožbi, ne bi bilo mogoče celovito odpraviti bistvenih škodljivih posledic nezakonite odločitve Policije. Namena sodnega varstva v upravnem sporu tožeči stranki tako ne bi mogli doseči, čeprav bi sodišče pritrdilo tožbi. Tožnika menita, da z izdajo začasne odredbe ne bi bila prizadeta javna korist. Prav nasprotno, izvedba novinarske raziskave in objava prispevka o registracijskem centru A. v B. bi uresničevala javni interes na področju obveščanja javnosti o zanjo relevantnih temah. Izdaja začasne odredbe (kot jo predlagata tožnika) tudi ne bi ogrožala nasprotnih interesov, saj bi bila izvedena ob upoštevanju pravice do zasebnosti tam obravnavanih migrantov ter interesa varovanja zaupnih podatkov in konkretnih oblastnih postopkov.

Navedbe toženke v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe

32. Toženka nasprotuje predlogu za izdajo začasne odredbe in v bistvenem ugovarja, da tožnika nista izkazala pogojev v smislu 32. člena ZUS-1 in da nista izkazala težko popravljive škode.

Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

33. Po 32. členu ZUS-1 je mogoče v upravnem sporu z začasno odredbo bodisi zadržati izvršitev izpodbijanega akta bodisi urediti stanje glede spornega pravnega razmerja le za čas trajanja postopka v upravnem sporu, torej od vložitve tožbe do pravnomočne sodne odločbe (drugi in tretji odstavek 32. člena). Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda; pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Po tretjem odstavku 32. člena ZUS-1 pa lahko tožnik iz razlogov iz drugega odstavka 32. člena ZUS-1 zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno. Temeljni vsebinski pogoj za izdajo ureditvene začasne odredbe je verjetnost nastanka težko popravljive škode. Gre za pravni standard, katerega vsebina se ugotavlja v vsakem primeru posebej. Glede na ustaljeno upravno sodno prakso mora tožnik izkazati škodo, ki je resna in mu neposredno preti, začasno pa jo je mogoče odvrniti le z zadržanjem izvršitve izpodbijanega upravnega akta oziroma s predlagano ureditvijo stanja. To pomeni, da mora biti podana neposredna zveza med spornim pravnim razmerjem in posledicami, ki se jih želi preprečiti.

Tožnik mora izkazati, da mu bo zaradi učinkov izpodbijanega akta že v času teka sodnega postopka nastala težko popravljiva škoda, zaradi katere bo tudi njegov kasnejši uspeh s tožbo ostal brez pomena. Dejstva, na katerih bi lahko sodišče utemeljilo ugotovitve o neposredno grozeči škodi in njeni težki popravljivosti, so pravno pomembna dejstva, ki jih mora navesti tožnik v okviru svojega trditvenega bremena,

34. Bistven pogoj za izdajo (tudi) ureditvene začasne odredbe je torej nastanek težko popravljive škode. Taka pa bo v primeru, ko kljub uspehu v upravnem sporu ne bo mogoče doseči (ali pa le z nesorazmernimi težavami) novinarske raziskave v RC A. Zato bi moral tožnik izkazati, da v primeru uspeha s tožbo brez izdane začasne odredbe ne bo dosežen cilj konkretnega upravnega spora, oziroma bo uspeh s tožbo zaradi nastale težko popravljive škode zanj ostal brez pomena. Tega po presoji sodišča ni uspel izkazati.

35. Težko popravljivo škodo tožnika utemeljujeta s povzeto, morebitno odvzeto možnostjo prve objave o RC A. Menita, da je glede na to, da je RC A. zamišljen kot začasna rešitev, zelo verjetno, da ob izdaji sodbe ne bo več obstajal, ne bo več tak, kot je zdaj, ali ne bo več služil namenu, ki mu služi zdaj in da brez začasne ureditve stanja tožnika ne bosta imela učinkovitega pravnega varstva. Ni sporno, da je RC A. ustanovljen s Sklepom Vlade Republike Slovenije dne 18. 1. 2024 za čas 3 let, zato navedba tožnikov, da RC A. v času izdaje sodbe ne bo več obstajal, ni dokazana. Pavšalne in nedokazane so tudi navedbe, da se bo spremenil RC A., da ne bo več služil namenu itd. Težko popravljive škode pa ne dokazuje niti navedba tožnikov, da bi bila začasna odredba nujna zato, da se zagotovi prva objava novinarske raziskave RC A. Pri tako zatrjevani škodi gre po presoji sodišča za hipotetično trditev, ki niti ni predmet tožbenega zahtevka, saj tožnika ne zahtevata prve objave novinarske raziskave RC A., ampak pravico do novinarske raziskave v RC H. Zato tudi ugoditev tožbenemu zahtevku tožnikoma ne daje garancije, da škoda, to je odvzeta pravica po prvi objavi, na katero toženka niti nima vpliva, ne bi tožnikoma nastala. Po presoji sodišča ni vzročne zveze med zatrjevano hipotetično odvzeto pravico do prve objave in izpodbijanim ravnanjem toženke, zato zatrjevana (a nedokazana) škoda, to je, kot je mogoče povzeti, odvzem pravice do prve objave novinarske raziskave v RC A., po presoji sodišča ni težko nadomestljiva škoda v smislu 32. člena ZUS-1. Sodišče še dodaja, da zgolj poseg v določeno pravico še ne zadostuje za utemeljenost predloga za izdajo začasne odredbe, ampak je glede na zakonske pogoje iz 32. člena ZUS-1 ta utemeljena le, če zaradi navedenega tožniku grozi nastanek težko popravljive škode. Hipotetično zatrjevanje morebitnih okoliščin, ki bi lahko nastale, če začasna odredba ne bi bila izdana, po presoji sodišča ne zadoščajo in ne dokazujejo težko popravljive škode v smislu 32. člena ZUS-1, zato je sodišče predlog za izdajo začasne odredbe na podlagi 32. in 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

36. Sodišče se do preostalih trditev strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

37. Sodišče je na podlagi tretjega odstavka 25. člena ZUS-1 odločilo, da je toženka dolžna tožnikoma povrniti stroške postopka. Tožnikoma je na podlagi Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu priznalo stroške v višini 385,00 EUR (upravni spor je rešen na glavni obravnavi in tožnika v postopku zastopa pooblaščenec, ki je odvetnik), 10% (4. člen Pravilnika), 22 % DDV, skupaj 516,67 EUR stroškov upravnega spora. Tako odmerjene stroške je dolžna toženka povrniti v roku 15 dneh, po preteku tega pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude do prenehanja obveznosti.

Poročilo Varuha človekovih pravic o izvajanju državnega preventivnega mehanizma v letu 2023, v katerem je navedeno, da je Varuh obiskal Policijsko postajo za izravnalne ukrepe C. (PPIU C.) 21. 8. 2023.8 PPIU C. ima prostore na ... Ob tem je bilo ugotovljeno, da "se za izvajanje postopkov oziroma obravnavo tujcev/migrantov pred prevozom v azilni dom v Ljubljano, uporablja objekt/hala, ki je nefunkcionalen in popolnoma neprimeren, še posebej zaradi tega, ker glede na ugotovljeno dnevno veliko število obravnavanih tujcev/migrantov, ti v objektu/hali ostajajo tudi dalj časa (pet do šest ur). Objekt/hala tujcem, na ob obisku ugotovljeni način namestitve, ne zagotavljajo spoštovanja osebne varnosti in človekovega dostojanstva, zlasti ranljivih oseb, kot so družine z majhnimi otroki in mladoletniki brez spremstva. Prostori tudi niso prilagojeni gibalno oviranim invalidom. Na podlagi tega je DPM priporočil MNZ, naj se za PPIU C., tudi z vidika dnevno velikega števila tujcev/migrantov, nemudoma poiščejo ustrezni prostori za obravnavo tujcev/migrantov, še posebej ranljivih skupin. MNZ je sporočilo, da v zvezi s povečanjem kapacitet za obravnavo tujcev na območju objekta PPIU C. že potekajo aktivnosti za pridobivanje ustreznih soglasij, s čimer bodo zagotovljeni ustreznejši prostori."

Tako sklep Vrhovnega sodišča RS I Up 575/2008 z dne 22. 1. 2009.

Tako sklep Ustavnega sodišča Up 438/09 z dne 24. 3. 2010.

Tako Upravno sodišče RS sklep IU 438/2009 z dne 4. 11. 2010.

Zmed v prvem odstavku 45. člena določa, da so informacije za medije po tem zakonu informacije, ki jih organ na lastno pobudo posreduje medijem, in informacije organa, ki jih organ posreduje mediju kot odgovor na vprašanje in so vezane na delovno področje organa. Zavrnilni ali delno zavrnilni odgovor na vprašanje se v skladu z osmim odstavkom 45. člena ZMed šteje kot zavrnilna odločba. V skladu z devetim odstavkom 45. člena ZMed, je pritožba zoper zavrnilno odločbo dovoljena le, če zavrnilni ali delno zavrnilni odgovor na vprašanje izhaja iz dokumenta, zadeve, dosjeja, registra, evidence ali drugega dokumentarnega gradiva. Nadalje deseti odstavek 45. člena ZMed določa, da o pritožbi zoper odločbo iz osmega odstavka, ki mora biti v pisni obliki, odloča organ, pristojen za odločanje o pritožbi po določbah zakona, ki ureja dostop do informacij javnega značaja.

Tako Vrhovno sodišče v sklepu I Up 81/2025 z dne 14. 5. 2025.

Glej npr. sklep Vrhovnega sodišča I Up 55/2021 z dne 17. 11. 2021.

Npr. sklep Vrhovnega sodišča I Up 23/2023 z dne 22. 3. 2023.

Tako Vrhovno sodišče v sklepu I Up 81/2025 z dne 14. 5. 2025, 15. točka obrazložitve.

Glej tudi sodbo ESČP v zadevi Dammann proti Švici, (št. 77551/01) z dne 25. aprila 2006, 52. točka

Sodba ESČP v zadevi Szurovecz proti Madžarski (št. 15428/16) z dne 9. oktobra 2019. V navedeni zadevi je ESČP presodilo, da je zavrnitev dovoljenja novinarju, da opravlja intervjuje in fotografira v sprejemnem centru madžarskih organov, preprečila, da bi zbral informacije iz prve roke in preveril informacije o pogojih pridržanja, ki so jih posredovali drugi viri. Taka zavrnitev je po stališču ESČP pomenila poseg v izvrševanje novinarjeve pravice do svobode izražanja, saj je ovirala pripravljalni korak pred objavo, to je novinarsko raziskovanje. V okoliščinah obravnavane zadeve pa po presoji ESČP razlogi za dopustnost take omejitve niso bili podani.

Glej, tudi sodbo ESCP v zadevi Schweizerische Radio-und Fernsehgesellschaft SRG proti Švici (št. 34124/06) z dne 21. junija 2012, 41. točka obrazložitve, kjer je ESČP prišlo do enakega sklepa v zvezi z zavrnitvijo dovoljenja zasebni radiotelevizijski družbi za snemanje znotraj zaporov za pripravo televizijske oddaje in pogovora z eno od pridržanih oseb. V tem smislu tudi sodba ESČP v zadevi Selmani in drugi proti Nekdanji Jugoslovanski republiki Makedoniji (št. 67259/1) z dne 9. februarja 2017, kjer je bil novinar odstranjen iz balkona v parlamentu, od koder je lahko spremljal parlamentarno razpravo in o tem poročal, 61. točka obrazložitve in nasl.

Tako tudi sodbi ESČP v zadevah Shapovalov proti Ukrajini, (št. 45835/05), z dne 31. julija 2012, 68. točka obrazložitve in Tftsas4a Szabads4jogokert proti Madžarski, (št. 37374/05) z dne 14. aprila 2009, 38. točka obrazložitve. Gleje tudi sodbo v zadevi Amaghlobelli in drugi proti Gruziji (št. 41192/11) z dne 20. maja 2021, 36. točka obrazložitve in poudarek pomenu odgovornega novinarstva (ang. Responsible journalism), 37. točka obrazložitve in nasl.

Tako Vrhovno sodišče v sklepu I Up 81/2025 z dne 14. 5. 2025, 16. točka obrazložitve. Glej tudi sodbo v zadevi Gafiuc proti Romuniji (št. 9174/139 z dne 13. oktobra 2020, 56. točka obrazložitve in naslednje).

Navedba tožeče stranke s sklicevanjem na Komentar k 39. členu Ustave RS.

Tako Vrhovno sodišče v sklepu I Up 81/2025, 17. točka obrazložitve.

Sklep VS RS opr. št. I Up 133/2024 z dne 6. 6. 2024 in v njem citirano sodno prakso.

Sklep VS RS opr. št. I Up 179/2022 z dne 23. 11. 2022, I Up 109/2022 z dne 08. 06. 2022, I Up 271/2023 z dne 30. 11. 2023.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 4

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 10

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.