UPRS Sodba I U 57/2026
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2026-01-16

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito - varna izvorna država - nedržavni subjekt preganjanja

Za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite je primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti. Hkrati so državni organi dolžni prevzeti pobudo pri pridobivanju objektivnih in zanesljivih informacij o razmerah v državah in utemeljenosti prošenj za mednarodno zaščito.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka) in odločila, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane bivanje tožnika nezakonito (2. točka izreka). Določila mu je 10-dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter območje držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 ter se vrniti v izvorno državo Kraljevino Maroko (3. točka izreka). Če tožnik v roku iz 3. točke izreka tega ne bo storil, bo s teh območij odstranjen v izvorno državo (4. točka izreka). Hkrati mu je določila tudi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, in sicer za obdobje enega leta, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 3. točke izreka (5. točka izreka). O stroških postopka bo odločila v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnik za mednarodno zaščito zaprosil 16. 9. 2025. Takrat je izjavil, da je arabske narodnosti in muslimanske veroizpovedi. V izvorni državi vojaškega roka ni služil, ni član politične stranke ali organizacije. Izvorno državo je zapustil približno 2012, ko je star šestnajst let povzročil prometno nesrečo s smrtnim izidom, saj se je bal morebitnega maščevanja družinskih članov umrlega. Tožnik svoje istovetnosti ni izkazal, saj ni predložil nobenega osebnega dokumenta s fotografijo, ki bi bil namenjen izkazovanju le-tega.

3. Toženka je povzela vsebino osebnega razgovora, ki ga je s tožnikom v prisotnosti tolmača za arabski jezik opravila dne 1. 12. 2025. Takrat ga je seznanila z dejstvom, da je Vlada Republike Slovenije na seznam varnih držav uvrstila tudi njegovo izvorno državo. Tožnik je na osebnem razgovoru pojasnil, da v arabskem jeziku ne zna brati in pisati, da pa poleg arabščine govori grško in francosko. V Grčiji se je poročil, njegova žena A. A. je sedaj v Španiji, njenega priimka ne ve povedati. Osebnih dokumentov nima, saj jih je v Grčiji odvrgel v morje. Maroko je zapustil približno 2012, dvajset dni po tistem, ko je 2011 do smrti nekoga povozil. Starši umrlega fanta so ga po nesreči iskali in se mu želeli maščevati. Z njimi se ni nikoli srečal, saj se je ves čas skrival. Njegov oče mu je pomagal zapustiti Maroko, uredil mu je potni list. Po nesreči se je njegova družina preselila na obrobje kraja ..., sorodniki umrlega so iskali le njega, ne pa tudi njegove družinske člane. Ko ga je toženka s soočila s tem, da je v postopku podajal neskladne izjave o svoji starosti, je tožnik izjavil, da je pozabil omeniti, da je bil v Grčiji štiri leta v zaporu. Vztrajal je pri tem, da je Maroko zapustil 2012 v starosti 15 ali 16 let, čeprav to ni skladno z njegovo letnico rojstva 1992. Dejal je, da je v Grčiji ostal devetnajst let, nato pa preko Balkana prišel v Slovenijo, kjer ga je prijela policija, nameraval je oditi v Italijo.

4. Na osebnem razgovoru mu je toženka predočila podatek iz Centralnega sistema EURODAC, da naj bi za mednarodno zaščito zaprosil že v Grčiji. Tožnik je v zvezi s tem izjavil, da tega ni želel storiti, zato se ni odzival na vabila grških uradnih oseb in se jim je izogibal. V Grčiji je bil zaposlen pri nekem kmetu, državo je nato zapustil, ker so mu vročili dokument o tem, da mora Grčijo zapustiti, ta dokument mu je nato odvzela hrvaška policija. Ne spominja se ali je v Grčiji bival devetnajst ali petnajst let. Sprva je izjavil, da sedaj šteje 30 let, ko pa ga je toženka spomnila na to, da je dejal, da je rojen 1992, je odvrnil, da ima potemtakem 33 let. Če bi se moral vrniti v Maroko, bi se mu tam maščevali družinski člani umrlega. Preden je njegov oče umrl, je tožnik odšel do družine umrlega fanta, da bi se spravil z njo, vendar je fantova družina to odklonila.

5. Toženka je njegovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila kot očitno neutemeljeno. Podvomila je v verodostojnost tožnikovih izjav, saj je ta tekom postopka navajal različne letnice rojstva (1992 ali 1997), podatke o svoji starosti ob povzročitvi prometne nesreče (15, 16 ali 19 let) in sedanji starosti (30 ali 33 let). Ugotovila je, da je tožnik izvorno državo zapustil zato, da bi se izognil kazenskemu pregonu zaradi povzročitve prometne nesreče s smrtnim izidom oziroma posledicam, ki bi ga lahko doletele zaradi tega, s čemer pa po njeni oceni ni utemeljil priznanja ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Po nesreči se v Maroku ni prijavil policiji in tudi kako drugače ni iskal pomoči pristojnih državnih organov, temveč se je skrival in dvajset dni kasneje pobegnil iz države. Z osebami, ki naj bi mu grozile, se nikoli ni srečal, njihovih groženj nikoli ni bil deležen neposredno, niti jih ni prijavil policiji. Ocenila je, da tožnik ni izkazal, da bi mu v izvorni državi grozilo krvno maščevanje sorodnikov umrlega fanta.

6. Iz izpodbijane odločbe izhaja, da se v postopkih mednarodne zaščite ugotavlja in presoja ogroženost posameznika (prosilca) v izvorni državi zaradi preganjanja na podlagi enega izmed razlogov, ki so določeni v Ženevski konvenciji

in ZMZ-1 (na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, političnega prepričanja ali pripadnosti posebni družbeni skupini). Iz tožnikovih neskladnih izjav toženka ni razbrala, da bi njegovo zatrjevano stisko povzročili tretji akterji (npr. država) ali pa da bi bili osebno proti njemu usmerjeni kakršnikoli ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice. Zato mu v Maroku niso bile trajno in sistematično kršene človekove pravice, njegovih izjav pa ni mogoče povezati niti z zakonsko določenimi razlogi preganjanja niti z razlogi resne škode. Tožnikove izjave, s katerimi je utemeljeval prošnjo, je označila kot neverodostojne in nerelevantne za obravnavanje upravičenosti do priznanja mednarodne zaščite po ZMZ-1. Ugotovila je tudi, da je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav Kraljevino Maroko določila kot varno izvorno državo. Upoštevaje tožnikove izjave ni zasledila nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da Maroko zanj ne bi bil varna izvorna država.

7. Tožnik zoper izpodbijano odločbo vlaga tožbo iz razlogov nepravilne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava ter bistvene kršitve določb postopka. Sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne v ponoven postopek toženki. Trdi, da bi morala toženka ob ugotovitvi, da je v postopku navajal različne podatke o svoji letnici rojstva in starosti upoštevati okoliščino, da je nepismen, da ima le pet razredov šole, da ne zna brati in pisati arabsko, temveč le grško in da govori francosko. Je nepismen, zato je torej možno, da ne zna izračunati koliko je star, čeprav pozna datum svojega rojstva. Nepomembno je ali je Maroko zapustil, ko je bil star 15, 16 ali 19 let, pomembno je, da je to storil zaradi strahu pred maščevanjem sorodnikov umrlega v prometni nesreči, ki jo je povzročil. Te izjave ni nikoli spreminjal in je v zvezi s tem smiselno zatrjeval, da ga v Maroku ogrožajo nedržavni subjekti.

8. Tožnik prereka ugotovitev v izpodbijani odločbi, da naj bi v Maroku zagrešil kaznivo dejanje, da je bil tam zaradi tega preganjan ali celo obsojen, saj toženka dejanskega stanja v zvezi s tem ni ugotavljala. Posledično je nepravilno zaključila, da je tožnik izvorno državo zapustil zaradi kaznivega dejanja, saj to ne drži. Kot že povedano je to storil zaradi strahu pred maščevanjem. Glede na dejanske okoliščine primera toženka o njegovi prošnji za mednarodno zaščito ne bi smela odločiti v skrajšanem ugotovitvenem postopku, saj glede na sodno prakso krvno maščevanje lahko predstavlja razlog za preganjanje zaradi pripadnosti določeni družbeni skupini. Izvesti bi morala redni ugotovitveni postopek, pridobiti aktualne informacije o Maroku glede krvnega maščevanja v tistem delu države, v katerem je tožnik živel in ugotoviti ali bi mu Maroko glede tega res lahko nudil zaščito. Teh poizvedb toženka ni naredila, zato je izpodbijano odločbo izdala preuranjeno in sprejela nepravilno odločitev.

9. Toženka se sklicuje na obrazložitev izpodbijanega akta, vztraja pri svoji odločitvi in sodišču predlaga, da tožbo zavrne kot neutemeljeno. Dodatno navaja, da ni pridobivala aktualnih informacij o Maroku glede krvnega maščevanja, saj elementi le-tega niso podani, poleg tega pa tožnik ni izkazal, da bi mu tam zaradi povzročene prometne nesreče pretila konkretna nevarnost.

10. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo in prebralo listino sodnega spisa v prilogi A2 in listine priloženega upravnega spisa, ki se nanaša na to zadevo. Zaslišalo je tožnika.

12. Po presoji sodišča je izpodbijana odločba pravilna in zakonita. Pravilni in skladni z zakonom so tudi njeni razlogi, zato se sodišče po pooblastilu iz 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) nanje v celoti sklicuje. V zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja naslednje.

13. S prošnjo za mednarodno zaščito je izražen zahtevek prosilca, o katerem mora organ odločiti, pri tem pa izjava prosilca v prošnji opredeljuje okvir odločanja upravnega organa.

Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite, če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje (26. do 28. člen ZMZ-1). Za priznanje statusa begunca mora prosilec izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja iz 27. člena ZMZ-1 in da imajo zatrjevana dejanja preganjanja hkrati lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1. Katera dejanja zajema pojem resne škode, ki je pogoj za priznanje statusa subsidiarne zaščite, določa 28. člen ZMZ-1. Pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito pristojni organ upošteva in obravnava vse elemente oziroma dokazna sredstva, našteta v prvem odstavku 23. člena ZMZ-1.

14. V zvezi z obravnavanjem dejstev in okoliščin je tudi skladno s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti.

Hkrati so državni organi dolžni prevzeti pobudo pri pridobivanju objektivnih in zanesljivih informacij o razmerah v državah in utemeljenosti prošenj za mednarodno zaščito.

Načelo nevračanja posamezniku namreč zagotavlja pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem pristojni organ presodi, ali bi bilo z odstranitvijo, izgonom ali izročitvijo prosilca to načelo lahko kršeno.

Tudi z vidika pravil dokaznega bremena ESČP v zvezi z 3. členom Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP), ki po stališču Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) ustreza 15.b členu (Kvalifikacijske) Direktive 2004/83/ES

in zato ustreza tudi drugi alineji 28. člena ZMZ-1, velja, da je v načelu odgovornost prosilca, da predloži ustrezne dokaze, da obstaja resno tveganje za kršitev 3. člena EKČP, in šele če so takšni dokazi v postopku predloženi, se dokazno breme prevali na državo, da ovrže vsak dvom glede omenjenega tveganja.

15. Ob upoštevanju navedenih izhodišč izpodbijana odločba v prvi vrsti temelji na prvi alineji 52. člena ZMZ-1, na podlagi katere se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu.

16. Tožnik utemeljeno ugovarja ugotovitvi toženke v izpodbijani odločbi, da je za mednarodno zaščito zaprosil zato, ker naj bi v Maroku s povzročitvijo prometne nesreče s smrtnim izidom storil kaznivo dejanje, sedaj pa se želi izogniti posledicam kaznivega dejanja. Sodišče ugotavlja, da navedeno ni razlog, zaradi katerega tožnik zaproša za mednarodno zaščito. Iz njegovih izjav na osebnem razgovoru je namreč razvidno, da je prošnjo vložil, ker ga je strah maščevanja družine fanta, ki je umrl zaradi prometne nesreče, ki jo je povzročil on. Toženka ni ugotavljala dejanskega stanja v zvezi s tem ali je tožnik s to prometno nesrečo storil kakšno kaznivo dejanje in ali ga bodo v zvezi s tem v Maroku doletele kakšne pravne posledice. Ugotovitve toženke glede obstoja kaznivega dejanja in tožnikove kazenske odgovornosti za to dejanje so brez trditvene podlage. Vendar pa po presoji sodišča to ne vpliva ne pravilnost in zakonitost izpodbijanega akta, saj je ta utemeljen tudi z obrazloženo ugotovitvijo toženke, da tožnik ni izkazal, da bi ga ob vrnitvi v Maroku lahko ogrožalo krvno maščevanje sorodnikov umrlega fanta. Grožnja s krvnim maščevanjem je razlog, na katerega se je skliceval tožnik pri utemeljevanju prošnje za mednarodno zaščito, do obstoja tega razloga pa se je toženka celovito opredelila.

17. Toženka je pravilno podvomila v verodostojnost tožnikovih izjav, saj je ta tekom postopka podajal neskladne podatke tako o datumu svojega rojstva kot tudi o svoji starosti (v trenutku, ko je prišlo do prometne nesreče, pa tudi sedaj). Sodišče se z njenimi razlogi glede tega v celoti strinja in jih na tem mestu ne ponavlja. Tožnik je v prošnji za mednarodno zaščito izjavil, da je v šolo hodil pet let, na osebnem razgovoru pa, da ima šest razredov osnovne šole. Sicer ne zna brati in pisati po arabsko, zna pa pisati francosko, poleg tega piše in bere tudi v grščini. Zaslišan na naroku za glavno obravnavo je izpovedal, da se je francoščine naučil v šoli. Glede na tožnikovo ustno in pisno poznavanje (tujih) jezikov ni utemeljena tožbena navedba, da je tožnik nepismen in da zato ne ve koliko je star, četudi pozna svoj datum rojstva. Sodišče ne dvomi, da tožnik pozna svojo pravo starost. Na to, da vedoma prikriva svoje prave osebne podatke, kaže tudi okoliščina, da je potni list, ki mu ga je oče priskrbel za odhod iz izvorne države, zavrgel v Grčiji, enako je storil tudi z osebno izkaznico (prim. njegovo izjavo na osebnem razgovoru). Spreminjanje osebnih podatkov brez pojasnila negativno vpliva tudi na presojo verodostojnosti tožnikovih izjav o razlogu za mednarodno zaščito. Sodišče ugotavlja, da tožnik ni spreminjal le svojih osebnih podatkov, temveč je navajal tudi različne razloge o tem, zakaj je zapustil Grčijo. Na osebnem razgovoru je sprva dejal, da je to storil zato, ker je tudi v Grčiji prejel informacijo, da naj bi ga sorodniki umrlega fanta zasledovali, zatem pa povedal drugače in sicer, da je Grčijo zapustil zato, ker so mu vročili dokument o tem, da mora državo zapustiti

. Dodal je, da je pozabil povedati, da je bil v Grčiji štiri leta v zaporu.

18. Iz tožbe izhaja, da naj bi tožnika v Maroku ogrožali nedržavni subjekti (tj. sorodniki umrlega). ZMZ-1 v tretji alineji 24. člena kot subjekte preganjanja ali resne škode določa tudi nedržavne subjekte, vendar le če se dokaže, da država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistven del njenega ozemlja ter mednarodne organizacije niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo, kot je določeno v 26., 27. in 28. členu tega zakona. Toženka je pravilno ugotovila, da tožnik takšne zaščite pri zgoraj navedenih subjektih v Maroku ni iskal.

19. Med strankama ni sporno, da tožnik po prometni nesreči, zaradi katere naj bi mu v izvorni državi grozilo krvno maščevanje, ni iskal pomoči policije ali drugih pristojnih državnih organov v Maroku, tega ni niti poskušal storiti. Na naroku za glavno obravnavo je prvič izjavil, da se maroški policiji ni prijavil zato, ker je nekdo iz družine umrlega poslanec B. B. v maroškem parlamentu. Na podlagi 52. člena ZUS-1 se lahko nova dejstva in novi dokazi upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta. Sodišče ugotavlja, da tožnik zaslišan ni pojasnil zakaj tega prej ni navedel, prav tako pa tudi ne, ali je ta oseba poslanec v maroškem parlamentu sedaj ali je bila v takšni funkciji leta 2011 oziroma 2012, ko naj bi prišlo do prometne nesreče. Glede na to sodišče teh tožnikovih navedb skladno z določbo 52. člena ZUS-1 ni upoštevalo.

20. Tožnik se torej po nesreči ni obrnil na maroško policijo (oziroma drug pristojni organ). Namesto tega se je skril in 20 dni kasneje državo zapustil. Dejal je, da se on osebno s sorodniki umrlega, ki naj bi mu grozili s krvnim maščevanjem, ni nikoli srečal, ti groženj nikoli niso usmerili neposredno nanj. Upoštevaje vse te okoliščine je toženka pravilno ugotovila, da te ne morejo biti razlog za mednarodno zaščito. Svojo odločitev v zvezi s tem je pravilno in popolnoma obrazložila, sodišče se z njenimi razlogi strinja in jih v sodbi ne ponavlja. Dodatno pa ugotavlja, da tožnik prometne nesreče niti v upravnem niti v sodnem postopku ni konkretno opisal in ni pojasnil, kako je do nje sploh prišlo. V prošnji za mednarodno zaščito je v zvezi s tem le navedel, da si je sposodil bratov avtomobil in povozil eno osebo, ki je nato umrla. Tudi na osebnem razgovoru in naroku za glavno obravnavo o tej prometni nesreči ni povedal nič konkretnega, čeprav gre za ključni dogodek, na katerem gradi svojo prošnjo za mednarodno zaščito. Prav tako ni povedal ničesar konkretnega o teh domnevnih grožnjah, pa tudi ne o tem, kdaj naj bi jih bil deležen nazadnje. Zaslišan na naroku za glavno obravnavo je izpovedal, da v Maroku zoper njega zaradi te prometne nesreče ne teče noben kazenski postopek, ker naj bi sorodniki umrlega fanta odstopili od pregona. Upoštevaje to okoliščino in dejstvo, da tožnik nobene grožnje ni konkretiziral, je toženka ravnala pravilno, ko pred izdajo izpodbijanega akta ni pridobivala aktualnih informacij o krvnem maščevanju v Maroku, saj zato ni imela opore v tožnikovi trditveni podlagi.

21. Okvir in vsebina upoštevanih okoliščin sta na podlagi na 140. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) začrtana s tožnikovimi navedbami. To pomeni, da mora tožnik navesti vsa relevantna dejstva in okoliščine in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze. Po presoji sodišča je toženka dejansko stanje v zvezi s tem ugotovila pravilno in popolno. Pravilno je ocenila, da tožnik takšnih relevantnih dejstev ni navajal, čeprav je to možnost imel. Na osebnem razgovoru je izkoristil svojo pravico do izjave, uradna oseba ga je pozvala, naj čim bolj natančno in podrobno opiše razloge, zaradi katerih je moral zapustiti izvorno državo. Kljub temu ni podal konkretnih dejstev, ki bi bila pomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite. Toženka je zato pravilno ocenila, da tožnik očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito iz prve alineje 52. člena ZMZ - 1 in je na podlagi jasne in nedvoumne določbe pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 njegovo prošnjo pravilno zavrnila kot očitno neutemeljeno.

22. Odločitev toženke temelji tudi na dodatni ugotovitvi, da tožnik prihaja iz Maroka, ki jo je Vlada RS z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav

uvrstila med varne izvorne države. Na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1 se prošnja šteje za očitno neutemeljeno, kadar prosilec prihaja iz varne izvorne države. Ko je toženka na osebnem razgovoru tožniku predočila, da šteje Maroka kot varno izvorno državo, tožnik temu ni nasprotoval.

23. V tej zadevi je sporno, ali so bili izpolnjeni pogoji za zavrnitev tožnikove prošnje v pospešenem postopku. Na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 lahko pristojni organ z odločbo prošnjo zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena tega zakona. Prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, se skladno z 52. členom ZMZ-1 šteje za očitno neutemeljeno tudi v primeru, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu (prva alineja) ali pa, če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena tega zakona (druga alineja).

24. Tožnik je imel na osebnem razgovoru pravico do izjave, uradna oseba ga je pozvala, naj čim bolj natančno in podrobno opiše razloge, zaradi katerih je moral zapustiti izvorno državo. Kljub temu ni podal dejstev, ki bi bila pomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite. Toženka je zato pravilno ocenila, da tožnik očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito iz prve in druge alineje 52. člena ZMZ-1 in je na podlagi jasne in nedvoumne določbe pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 njegovo prošnjo pravilno zavrnila kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku.

25. Glede na ugotovljeno, sodišče sodi, da je izpodbijana odločba vsebinsko pravilna in na zakonu utemeljena, zato je v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Ženevska konvencija o statusu beguncev z dne 28. julija 1951, spremenjena z Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967 (v nadaljevanju Ženevska konvencija)

Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča je razvidno, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani s prosilčevimi navedbami (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve). Organ o prošnji za mednarodno zaščito namreč odloča v okviru izjave prosilca (prvi odstavek 125. člena v zvezi z drugim odstavkom 207. člena Zakona o splošnem upravnem postopku; v nadaljevanju ZUP), ki mora navesti vsa dejstva in okoliščine v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (26. - 28. člen ZMZ-1 in prvi odstavek 140. člena ZUP) in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (drugi odstavek 21. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče je sprejelo stališče, da se predpostavlja prosilčevo aktivno ravnanje, torej njegova obveznost, da sodeluje z organom (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 173/2018 z dne 5. 2. 2019, 25. točka obrazložitve).

Zagorc, Stare, Razlaga instituta subsidiarne zaščite v evropskem azilnem sistemu, Pravnik št. 11-12/2019, stran 797 v zvezi z opombo 26.

Glej 25. uvodno izjavo Procesne direktive. Prim. tudi odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-189/14-13, Up-663/14 (26. točka).

Sodba SEU v zadevi C-465/07 z dne 17. 2. 2009, Elgafaji, 28. točka obrazložitve.

Sodba ESČP v zadevi N.A. proti Združenemu kraljestvu, 111. točka obrazložitve.

Iz prošnje za mednarodno zaščito je razvidno, da je Grčija tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 49, 49/5, 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.