UPRS Sodba I U 1682/2025
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-21

mednarodna zaščita - ponovni postopek - nova dejstva - novi dokazi - zdravstveni razlog

Za postopek v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo na tožnika - prosilca, ki mora sam predložiti nove dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki bistveno povečujejo verjetnost za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikov prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, ki ga je podal 5. 8. 2025(v nadaljevanju Zahtevek).

2. Toženka je ugotovila, da je bila tožnikova dne 15. 11. 2024 vložena prošnja za priznanje mednarodne zaščite 28. 2. 2025 zavrnjena kot očitno neutemeljena z odločbo št. 2142-5225/2024/8 (1222-18), ki je postala pravnomočna s sodbo Vrhovnega sodišča I U 439/2025/16 z dne 9. 6. 2025 (23. 6. 2025 postala izvršljiva). Toženka je zavrnila dne 24. 6. 2025 vloženo tožnikovo prošnjo za podaljšanje roka za prostovoljni odhod (odločba toženke št. 2142-5225/2024/25 z dne 18. 7. 2025, vročeno 31. 7. 2025). Tožnik je v Zahtevku in osebnem razgovoru v bistvenem navedel: (i) da nima nič novega, da nima dokazil, da bi bil ogrožen v Alžiriji, da Zahtevek vlaga zaradi močnih bolečin v hrbtenici; (ii) da ima določen termin pri zdravniku v Sloveniji zaradi težav s hrbtenico (skolioza), da pa bo Slovenijo zapustil, če mu bo zdravnik rekel, da ni pomoči (iii) da trenutno dela, da delo ni fizično težko (električar); (iv) da se zahvaljuje Sloveniji za lep odnos in dobro oskrbo. Toženka je ugotovila, da tožnik Zahtevek utemeljuje z zdravstvenimi problemi (skolioza), kar ni nov razlog v smislu tretjega odstavka 64. člena ZMZ-1. Tožnik je imel omenjene težave od rojstva, torej pred prihodom v Republiko Slovenijo in pred vložitvijo obeh prošenj za mednarodno zaščito, skoliozo je kot razlog je navajal tudi v postopku v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito. Ne gre torej za novo dejstvo, ki bi nastalo po izdaji prejšnje odločitve, poleg tega niti ne povečuje pomembno verjetnosti, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Novo dejstvo, ki ne izkazuje pomembno povečane verjetnosti, da bi tožnik izpolnjeval pogoje za priznanje mednarodne zaščite. pa po presoji toženke ni niti vabilo na pregled 25. 9. 2025, ker iz izjav izhaja, da bi naj imel zdravstvene težave od rojstva, kar je navajal že v prvem postopku mednarodne zaščite, le-ta pa je že bil pravnomočno končan. Vabilo na zdravniški pregled torej ne izpolnjuje pogoja iz tretjega odstavka 64. člena ZMZ-1.

3. Toženka je odločila, da tožnik ni upravičen do uvedbe ponovnega postopka za mednarodno zaščito, saj v postopku ni navedel novih dejstev in okoliščin, ki bi mu bistveno povečale možnost za pridobitev mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, zato je Zahtevek na podlagi četrtega odstavka 65. člena ZMZ-1 zavrgla.

4. Tožnik predlaga, da sodišče zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava, odpravi izpodbijani sklep in zadevo vrne toženki v ponoven postopek.

5. Vztraja, da so razmere v njegovi izvorni državi takšne, da tam ne more živeti. Zaradi težav s hrbtenico (skolioza) je od otroštva prikrajšan. Zdravstvena oskrba v Alžiriji je slaba in zdravniki mu niso mogli pomagati. Predpisali so mu nošenje opornice, kar je privedlo do še hujših težav, to je deformacije hrbtenice ter poškodbe brade. Če bi ga operirali do 8 leta starosti, bi se njegovo zdravstveno stanje verjetno precej izboljšalo. Sedaj je za operacijo prepozno. Tveganje za nastanek trajne invalidnosti je namreč previsoko. Ker je praktično invalid, tudi ni dobil ustrezne zaposlitve. Poleg tega je bilo delo, ki ga je opravljal v Alžiriji, zelo slabo plačano. Do odhoda ga je preživljal oče, ki prejema nizko pokojnino. Ker se s starostjo njegove zdravstvene težave stopnjujejo, v Alžiriji pa ni ustrezne zdravstvene oskrbe, se je odločil za odhod iz države. Če bi ga deportirali v domovino, bi bil tam aretiran zaradi ilegalnega odhoda iz države, ki je kazniv in za katerega je zagrožena zaporna kazen 5 let. Toženka ni upoštevala, da je bil zaradi zdravstvenih težav- invalidnosti, žrtev neustreznega in slabega zdravstvenega sistema in možnosti za zaposlovanje invalidov v Alžiriji. Dodaja, da zaradi poslabšanja njegovega zdravstvenega stanja, ki ga navaja kot novo dejstvo, v svoji izvorni državi ne bi imel primerne zdravstvene oskrbe (s tem, da jo je prej potreboval, vendar mu že kot otroku ni bila primerno zagotovljena). Zagotovo tudi slabše razviti sistem zdravstvene oskrbe predstavlja razlog za priznanje subsidiarne zaščite, kar tudi izhaja iz sodne prakse evropskih sodišč.

Navaja, da je Upravno sodišče v sodni praksi že izpeljevalo interpretacijo pravnih standardov socialno-ekonomske diskriminacije v luči pogojev za preganjanje iz 26. člena ZMZ-1 v zadevah, kot na primer I U 766/2013-15 z dne 8. 1. 2014. Pri tem so pomembne okoliščine, kot so: možnost pridobitve bivališča tožnika v izvorni državi, možnost ekonomskega preživljanja, dostop do šolanja otrok, dostop do zdravstvenega varstva in socialne pomoči ter pridobitev osebnih dokumentov v povezavi z dejanji fizičnega nasilja, usmerjenimi na tožnika s strani pripadnikov večinskega prebivalstva ob morebitni odsotnosti zaščite. V sodbi v zadevi I U 1140/2012-51 z dne 10. 5. 2013 je upoštevalo diskriminatorne elemente na področju zaposlovanja, izobraževanja, socialnega varstva in zdravstvenega varstva ter dostopa do stanovanja, ki jih izvajajo državne službe. Tako Upravno sodišče RS kot Sodišče EU in ESČP so se že izrekli, da lahko tudi kršitve tovrstnih pravic predstavljajo dejanja preganjanja, in pri tem navajajo, da mora biti v teh primerih kršitev socialnih in ekonomskih pravic takšna, da prizadene samo bistvo pravice in povzroči resno škodo ali hude posledice za prosilca oziroma situacijo, v kateri prosilec ne more več uživati dostojnega življenja. Alžirski državljani revnejših skupin se (sploh v ruralnih predelih od koder je tožnik, torej saharskega dela) soočajo z oblikami neposredne in posredne diskriminacije - tudi na področju dostopa do zdravstvenih oskrbe. Je sicer zaznana razlika med sistemsko zanemarjenostjo spoštovanja njihovih človekovih pravic in namerno diskriminacijo. Dostop do zdravstvene oskrbe v ruralnih regijah s poudarkom na območjih Kabylie na severovzhodu, Aures na vzhodu in večino regij v Sahari, je dostop do zdravstvene oskrbe omejen zaradi slabe infrastrukture (ceste, prevozna sredstva...), pomanjkanja zdravstvenega osebja, ki jo nudi le primarno zdravstveno oskrbo z izjemno pomanjkljivo opremo, v neprimerno razvitih bolnišnicah/klinikah ter tudi zaradi jezikovnih in kulturnih razlik. Pacienti s kroničnimi boleznimi (kot je tožnik) se morajo več ur voziti do najbližje zdravstvene ustanove, kar močno vpliva tako na preventivno in nujno oskrbo kot tudi na zdravstveno oskrbo kroničnih obolenj. Meni, da gre v izvorni državi za t.i. sistematično kršenje človekovih pravic socialno šibkejšega sloja prebivalstva, saj je očitno, da država dolgotrajno zanemarja določen del prebivalstva glede osnovnih storitev, vključno z zdravstvenimi in to zagotovo kaže na to, da obstaja sistemska diskriminacija in tudi strukturna kršitev ekonomskih, socialnih in kulturnih pravic (kot jih opredeljuje Mednarodni pakt o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah). Ker, v kolikor taka ravnanja (tudi nedostop do primernih zdravstvenih storitev) prizadene določeno skupino, se slednje obravnava kot diskriminatorna praksa, ne glede na to, da ni izrecno zapisano v zakonodaji. Navaja, da seveda alžirska ustava ne prepoveduje zdravstvene oskrbe revnejšem sloju prebivalstva, stališče oblasti je, da predstavljajo določene ekonomske in logistične izzive območja, oz. ravnanja s tako manjšinami kot revnimi, vendar imajo mednarodne organizacije (Amnesty International, Human Rights Watch, Zdravniki brez meja) drugačno stališče do razmer in menijo, da gre za zapostavljenost odrinjenih skupin, ki ima kulturne in politične razloge in je del širšega vzorca marginalizacije. Težave se vztrajno ponavljajo in zadevajo navedene skupine, kar pa se po mednarodnopravnih pravili šteje za sistematično kršenje človekovih pravic - kot v primeru tožnika, zlasti pravice do zdravja brez diskriminacije. Meni, da pomanjkanje pravice do zdravja, seveda predstavlja kršitev človekovih pravic, saj je pravica do zdravja mednarodno priznana človekova pravica.

Tožnik trdi, da v svoji izvorni državi ne more dobiti ustreznega zdravljenja (zaradi razpoložljivosti primernih zdravstvenih strokovnjakov, dostopnosti, stroškov, diskriminacije, ipd.) in bi bila vrnitev zanj resno tveganje za hudo trpljenje in kršitev človekovih pravic. Trdi, da mu ne bo nudena primerna zdravstvena oskrba in bi mu s tem z zadostno intenzivnostjo onemogočile uresničevanje človekovih pravic, ki bi predstavljale hudo kršitev človekovih pravic v smislu prvega odstavka 26. člena ZMZ-1 (oziroma resni škodi iz 28. člena ZMZ-1). Tožnik trdi, da bo v primeru vrnitve v izvorno državo ogroženo njegovo življenje, zato ne drži ugotovitev toženke, da novo dejstvo, ki ga je navajal, ne povečuje verjetnosti za priznanje mednarodne zaščite. Tožnik navaja, da je bil in bo strokovno, brezplačno in z vso skrbjo vseh slovenskih migracijskih organov ter vrhunskega zdravstvenega osebja, upoštevajoč njegovo zdravstveno stanje, primerno zdravstveno oskrbljen. Tožnik ima prirojeno skoliozo zaradi nepravilnega razvoja vretenc. Gre za tridimenzionalno deformacijo, in je poleg bočne ukrivljenosti pri tožniku prisoten tudi zasuk vretenc. Tožnikova deformacija okostja in mehkih tkiv je vidna (tako neenaka višina ramen in bokov, asimetrični položaj lopatic, vidna ukrivljenost hrbta), v zadnjem času ima hujše oblike bolečin, težave z dihanjem in gibanjem. Po pregledih izkušenih slovenskih specialistov ortopedske in nevrološke medicinske znanosti, se bo ugotovilo, kako naj tožnik funkcionira v vsakdanjem življenju. Drži, da opravlja ročna dela električarja šibkega toka, ampak se mu funkcionalnost gibov zmanjšuje, tudi se ne more udeleževati športnih aktivnosti, predpisanega fizioterapevtskega zdravljenja pa še nima.

6. Toženka, sklicujoča na izpodbijani sklep, prereka vse tožbene navedbe, vztraja pri izpodbijanem sklepu ter predlaga zavrnitev tožbe.

7. Toženka poudarja, da je tožnik podal svojo prvo prošnjo za mednarodno zaščito 15. 11. 2024, kjer je uveljavljal zdravstvene razloge, ki so povezani z ekonomskim razlogom. Z odločbo št. 2142-5225/2024/8 (1222-18) je bila prošnja za mednarodno zaščito 28. 2. 2025 zavrnjena kot očitno neutemeljena

in določen 10-dnevni rok za prostovoljni odhod iz območja Republike Slovenije, območja držav članic Evropske unije in območja držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, ki ga tožnik ni upošteval. Tožnik je 24. 6. 2025 podal prošnjo za podaljšanje roka in priložil vabilo na ortopedski pregled, ki je bila zavrnjena. 5. 8. 2025 je vložil Zahtevek, v katerem ni navajal novih razlogov ali novih dejstev ali priložil kakšnih dokazov, ki bi omogočili dovolitev ponovne prošnje za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji. Toženka poudarja, da tožnik ni predložil nobene dokumentacije. Povzema, da tožnik kot novo dejstvo navaja poslabšanje zdravstvenega stanja ter slabše razviti sistem zdravstvene oskrbe v Alžiriji. S sklicevanjem na sodbo I U 766/2013-15 z dne 8. 1. 2014, da gre pri tem za diskriminacijo večinskega prebivalstva osebe na področju zdravstva, toženka ugotavlja, da je tožnik imel v Alžiriji dostop do zdravstvenega varstva, ki jo Alžirija zagotavlja brezplačno in v skladu z zakonodajno ureditvijo. Tožnik je dobil opornico za hrbtenico pri zdravniku ter imel možnost operacije, za katero pa se ni odločil.

8. Toženka poudarja, da tožnik ni podal novih dejstev in novih dokazov, ampak se je skliceval na izjave v postopku s prvo prošnjo za mednarodno zaščito, ki je bila pravnomočno zavrnjena. Toženka pripominja, da je tožnik v Sloveniji zaposlen kot električar, zaposlen je bila tudi v Alžiriji, kar dokazuje, da ga zdravstveno stanje - skolioza, ne ovira pri normalnem življenju in delu, torej ne gre za stanje, ki bi potrebovalo kakšno posebno zdravstveno oskrbo (v smislu tveganja za življenje oziroma resno poslabšanje zdravstvenega stanja). Toženka s sklicevanjem na prvi odstavek 65. člena ZMZ-1 poudarja, da je tožnik sam navedel, da novih dejstev oziroma dokazov nima. Toženka je v postopku obravnavanja zahtevka za uvedbo ponovnega postopka preverjala zgolj to, ali je tožnik upravičen do uvedbe ponovnega postopka. Toženka ni spraševala tožnika o omenjenem razlogu, ki ga je uveljavljal v prvi prošnji, saj so okoliščine obstajale že v času prvega postopka, česar tožnik ni zanikal. Poleg tega tožnik ni izpostavil ali prepričljivo izkazal, da omenjenih dokazil ni mogel predložiti brez svoje krivde že v prvi prošnji, torej ni izpolnjen pogoj, kot ga določa 3. odstavek 64. člena ZMZ-1.

9. Sodišče je v dokaznem postopku izvedlo vse predlagane dokaze in sicer je prebralo dokaze, ki so v sodnem spisu označeni kot priloga A1, A2, B1, dopis Ortopedske klinike z dne 29. 9. 2025, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-5225/2024 in zaslišalo tožnika.

10. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla tožnikov prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

11. Državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki ji je bila prošnja v Republiki Sloveniji že pravnomočno zavrnjena ali katere postopek je bil ustavljen zaradi umika in ne more vložiti nove prošnje v skladu s tretjim odstavkom 50. člena ZMZ-1, lahko vloži táko (ponovno) prošnjo le, če ob vložitvi zahtevka iz prvega odstavka 65. člena ZMZ-1 predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (prvi odstavek 64. člena ZMZ-1). Novi dokazi ali dejstva morajo nastati po izdaji predhodne odločitve, lahko pa so obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba brez svoje krivde takrat ni mogla uveljavljati (tretji odstavek 64. člena ZMZ-1). Ta oseba vloži pri pristojnem organu zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem sama predloži dokaze oziroma navede nova dejstva, ki opravičujejo nov postopek (prvi odstavek 65. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju Vrhovno sodišče RS) je že večkrat sprejelo stališče, da za postopek v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo na tožnika - prosilca, ki mora sam predložiti nove dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki bistveno povečujejo verjetnost za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite.

Navedeno stališče je bilo sicer sprejeto v času veljavnosti ZMZ, vendar pa so določbe tega zakona v bistvenih delih enake določbam ZMZ-1.

Poleg tega je stališče skladno s 36. uvodno izjavo Procesne direktive II, iz katere je razvidno, da bi bila nesorazmerna zahteva, da države članice izpeljejo nov celoten postopek, kadar prosilec poda naknadno prošnjo, ne da bi predložil nove dokaze ali navedbe. V vsakem primeru pa se je organ v tovrstnih postopkih dolžan seznaniti z navedbami stranke in jih ob kumulativnih pogojih dopustnosti in bistvenosti obravnavati, se do njih opredeliti ter jih ob odločitvi obrazložiti, in to ne samo navidezno ali pavšalno ali s "praznim" odgovorom.

12. Tudi po presoji sodišča je toženka pravilno ugotovila, da tožnik v Zahtevku ni navajal novih dejstev niti predlagal novih dokazov, ki bi pomembno povečala verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (prvi odstavek 64. člena ZMZ-1). Toženka je v dokazni oceni, ki je sistematična in analitična, prepričljivo pojasnila, da tožnik ne uveljavlja novih dejstev v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1. Sodišče ugotavlja, da tožnik ne konkretizira nobenega od tožbenih razlogov, ki jih uveljavlja. Tožbenih očitkov ne konkretizira do te mere, da bi bil preizkus sploh mogoč. Niso namreč upoštevna tožnikova mnenja brez navedbe kršitve in posledično zatrjevane nezakonitosti izpodbijanega sklepa, ki se presoja v upravnem sporu.

13. Pravilna je ugotovitev toženke, da dejstvo, ki ga kot razlog uveljavlja tožnik v Zahtevku, to je njegovo zdravstveno stanje - skolioza, ni novo dejstvo v smislu tretjega odstavka 64. člena ZMZ-1. Ta v relevantnem delu določa, da morajo novi dokazi ali dejstva iz prvega odstavka 64. člena ZMZ-1 nastati po izdaji predhodne odločitve ali pa so lahko obstajali že v času prvega postopka, vendar jih prosilec brez svoje krivde takrat ni mogel uveljavljati. Ni sporno, da je imel tožnik skoliozo (ki jo ima od rojstva, kot izpove) že pred dnem 9. 6. 2025, ko je bila pravnomočno zavrnjena prva prošnja. Glede na to, da gre za dejstvo, ki je obstajalo že v času prvega postopka, bi tožnik glede na določbo tretjega odstavka 64. člena ZMZ-1 moral navesti in dokazati, da skolioze brez svoje krivde takrat ni mogel uveljavljati. Te svoje procesne dolžnosti tožnik ni izpolnil. Ni namreč sporno, da je tožnik skoliozo in s tem povezane težave, uveljavljal že v prvi prošnji. Pravilno je toženka opozorila, da je tožnik v upravnem postopku izjavil, kar izhaja tudi iz Zahtevka, da v Zahtevku ne uveljavlja nič novega, in da nima dokazil, da bi bil v Alžiriji ogrožen. Zato je odločitev toženke, da tožnik v Zahtevku ni navedel novih dokazov niti novih dejstev, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1, tudi po presoji sodišča pravilna.

14. Nedokazane in zato neutemeljene so tožbene navedbe, da se kot državljan revnejše skupine sooča z oblikami neposredne in posredne diskriminacije - tudi na področju dostopa do zdravstvenih oskrbe. Tožnik namreč sam izpove, da je zdravstvena oskrba slaba za vse državljane Alžirije in ne le zanj, ker je cel zdravstveni sistem slab. Zaslišan tožnik tako ne potrdi niti lastnih tožbenih navedb o razlogih za Zahtevek, drugih dokazov ne predloži, zato sodišče tožbenih navedb, ki jih je mogoče smiselno povzeti, da tožnik vlaga prošnjo za mednarodno zaščito zato, ker je odšel in se ne želi vrniti v Alžirijo zaradi slabega zdravstvenega sistema, ki naj bi veljal le zanj, kot pripadniku revnejše skupine, niso dokazane. Sodišče poudarja, da se status begunca prizna državljanu tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja zunaj države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člena ZMZ-1 (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Status subsidiarne zaščite se prizna državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za status begunca, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot jo določa 28. člen ZMZ-1, in če ne obstajajo izključitveni razlogi iz drugega odstavka 31. člena ZMZ-1 (tretji odstavek 20. člena ZMZ-1). Tožnikovo pojasnjevanje zdravstvenih težav in zdravstvenega stanja brez navedb, da bi tožnik (zaradi zdravstvenega stanja) utrpel resno škodo v smislu 20. člena ZMZ-1, ni dejstvo, ki pomembno povečuje verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1.

15. Sodišče se do preostalih trditev strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

16. Na podlagi navedenega je odločitev toženke, da tožnik v Zahtevku ni navedel novih dokazov niti novih dejstev, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite v smislu prvega odstavka 64. člena ZMZ-1, tudi po presoji sodišča pravilna. Sodišče na tem mestu poudarja, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijano odločbo ne pomeni, da je izpodbijana odločba nezakonita in tožba utemeljena. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v sodbi I Up 172/2015 z dne 7. 10. 2015 že zavzelo stališče, da je namen predhodnega preizkusa ponovne prošnje za mednarodno zaščito v izločitvi primerov, ki bi pomenili zgolj ponovitev že povedanega oz. ponovno odločanje v že odločeni stvari ali razpravo o nepomembnih dejstvih ali dokazih za potrditev takih dejstev.

Sodišče ponavlja in s tem poudarja že zavzeto stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, da za postopek v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo na tožnika - prosilca, ki mora sam predložiti nove dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki bistveno povečujejo verjetnost za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite.

Toženka je zato na podlagi četrtega odstavka 65. člena ZMZ-1 pravilno zavrgla tožnikov zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, ki ga je podal 5. 8. 2025.

17. Sodišče je po ugotovitvi, da je bil postopek toženke pravilen in da je izpodbijani sklep pravilen in na zakonu utemeljen, tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, zavrnilo.

Npr. SEU - C-542/13 z dne 18. 12. 2014. V zadevnem primeru je bilo predhodno vprašanje naslovljeno na naslovno sodišče - "Ali se hudo bolan državljan tretje države, ki bi se, če bi se vrnil v izvorno državo, soočil z utemeljenim tveganjem, da bo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, ker v tej državi ni ustreznega zdravljenja, lahko šteje za "osebo, upravičeno do subsidiarne zaščite" v smislu člena 2(e) Direktive 2004/83/ES(2)? Če je odgovor pritrdilen - ali morajo države članice zadevni osebi zagotoviti iste socialne in zdravstvene storitve kot svojim državljanom in beguncem?", ki se je navezovalo na določen pravni položaj tujca v sporu o plačilu nadomestila za invalidne osebe M. M’Bodju, mavretanskemu državljanu, od Etat belge (država Belgija). Ta država je zadevni osebi namreč izdala dovoljenje za prebivanje na njenem ozemlju iz zdravstvenih razlogov in ji nato zavrnila izplačilo tega nadomestila z obrazložitvijo, da se v skladu z nacionalno zakonodajo lahko dodeli belgijskim državljanom, državljanom Evropske unije, alžirskim, maroškim in tunizijskim državljanom ter državljanom brez državljanstva in beguncem. Tožnik meni, da sodba ni analogna njegovemu primeru, je pa v meri, da je v točki 58 opredeljeno stališče SEU, da organi države "dopuščajo" določena ravnanja, katera so tvegana za subjekte, kot v tožnikovem primeru, ranljivosti zaradi zdravstvenih težav, ker v kolikor država nima na svojem ozemlju suverenega mehanizma nediskriminatorno omogočiti primerno zdravstveno oskrbo vsem prebivalcem, ki se nahajajo na njenem območju, sploh pa državljanom, slednje predstavlja celo neposredno grožnjo posamezniku.

Tožnik navaja, da je vključena v mnogo mednarodnopravnih dokumentov, npr. člen 25 Splošne deklaracije človekovih pravic (vsakdo ima pravico do zdravstvene oskrbe) ali člen 12 Mednarodnega pakta o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah (države so zavezane, da zagotavljajo najvišjo dosegljivo raven duševnega in telesnega zdravja posameznika).

Postala je pravnomočna 9. 6. 2025 ter izvršljiva 23. 6. 2025.

Tako na primer sodba Vrhovnega sodišča RS I Up 41/2014 z dne 6. 2. 2014.

Tudi prvi odstavek 57. člena ZMZ je med drugim določal, da mora oseba v zahtevku sama predložiti dokaze, ki opravičujejo nov postopek. Ta zakonska določba je torej vsebinsko enaka citiranemu prvemu odstavku 65. člena ZMZ-1.

Glej tudi Komentar ZUP, Javno podjetje Uradni list Republike Slovenije, d. o. o., Ljubljana 2020, 1. knjiga, str. 135, 16. točka.

Glej Vrhovno sodišče RS v I Up 172/2015 z dne 7. 10. 2015, 9. točka obrazložitve.

Tako na primer sodba Vrhovnega sodišča RS I Up 41/2014 z dne 6. 2. 2014.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 64, 65

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.