UPRS Sodba I U 252/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-03-12

mednarodna zaščita - predaja odgovorni državi članici - zavrženje prošnje za mednarodno zaščito

Toženka je pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove Prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Republika Hrvaška. Toženka je tudi po presoji sodišča tako pravilno odločila, da se tožnikove navedbe o ravnanju hrvaških policistov nanašajo na prečkanje hrvaško - bosanske meje, ki tudi če so resnične, ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v hrvaškem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali po njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU. Glede na navedeno tožnikov opis ravnanja policije sam po sebi ne more utemeljevati domneve o obstoju sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, saj ni možno sprejeti splošnega sklepa, da bo tožnik zatrjevanega ravnanja deležen tudi kot prosilec za mednarodno zaščito pred drugimi organi Republike Hrvaške.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ter osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Odločila je še, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbe Dublin III

, za to odgovorna država članica (2. točka izreka) ter da se tožnikova predaja izvrši najkasneje v šestih mesecih od 26. 11. 2024 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). Toženka je odločila da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik, čigar istovetnost v postopku ni nesporno ugotovljena, 4. 11. 2024 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja). Toženka je na podlagi Centralne evidence EURODAC ugotovila, da je bil tožnik v evidenco vnesen 6. 9. 2023 kot tujec in 8. 9. 2023 kot prosilec za mednarodno zaščito v Helenski Republiki ter kot prosilec 26. 10. 2024 v Republiki Hrvaški (v nadaljevanju: Hrvaška). Toženka je 19. 11. 2024 prejela odgovor, da Helenska Republika ne sprejema pristojnosti za obravnavo tožnika, dne 26. 11. 2024 pa odgovor, da Hrvaška sprejema pristojnost za obravnavo prosilca na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III.

3. Tožnik je v osebnem razgovoru v bistvenem povedal: (i) da se na Hrvaško ne želi vrniti; (ii) da je na Hrvaško skušal vstopiti večkrat; (iii) da so mu ob prvem poizkusu, ko ga je ujela hrvaška policija, ukazali naj se uleže ter vanj namerili pištolo; (iv) da je njegov vodič zbežal, zaradi česar so hrvaški policisti streljati v zrak, da bi se ustavil, ker so ga želeli ujeti, a je zbežal; (v) tožnik se je javil, da govori angleško in povedal, da želi azil. Odvrnili so mu, da ne sprejemajo migrantov in da se mora vrniti v Bosno in Hercegovino. Ko je odvrnil, da tega noče, ga je policist oklofutal. Ukazal mu je naj vstopi v vozilo in ga z udarci usmeril v vozilo. Odpeljali so ga k drugim policistom, ki so bili zamaskirani. Drugega za drugim so jih izkrcali iz vozila. Po tem, ko so zaprli vrata, so od njega zahtevali denar in telefon. Preiskali so ga in našli denar, ki ga je imel skritega v hlačah. Z nožem so razparali skrivališče ter vzeli denar. Nato so ga pričeli tepsti z gumijevko ter pred njim razbili njegov telefon. To se je zgodilo v gozdu, poleg reke. Ukazali so jim, naj gre preko vode nazaj v Bosno. Tožnik, kot večina migrantov, ni znal plavati, kar so povedali policistom, ki pa so se zlagali, da voda ni visoka. Ko sta dva, ki sta znala plavati, zabredla v vodo, je tožnik videl, da jima voda sega do vratu, zato ni želel vstopiti. Hrvaški policisti so začeli zato streljati v zrak. Ko je vstopil v deročo in zaradi dežja naraslo vodo, mu je ta segala do vratu. Kolega mu je dejal, naj maha z rokami in da ga bo ujel. V nekem hipu mu je voda segala preko glave in če ga kolega ne bi potegnil na površje, bi se tožnik utopil. Tisti, ki so znali plavati, so iz vode rešili ostale. Nato so z denarjem enega od migrantov, s katerimi je potoval, poklicali taksije in odšli v center Lipa v Bosni. Tam so jih odpeljali v bolnišnico, ker so bili podhlajeni. Po nekaj tednih je ponovno poskusil vstopiti na Hrvaško. Tokrat je uspel priti do Zagreba, štiri do pet dni je spal v gozdu. Ko je izstopil iz vlaka, so policisti od njega zahtevali dokumente, ki jih ni imel, in zato je zaprosil za mednarodno zaščito. Dejali so mu, da ni mednarodne zaščite ter da bo deportiran. Prepoznal je policista, ki je bil tam ob prvem vstopu tožnika na Hrvaško. Odpeljali so ga na bližnjo policijsko postajo, kjer so mu vse pobrali in mu dejali, da mora dati prstne odtise. Bil je vesel, da bo lahko končno zaprosil za mednarodno zaščito. Ker so mu dejali, da mednarodne zaščite zanj ni, je želel izvedeti, zakaj potem daje prstne odtise, vendar so mu le dejali, da ga bodo odpeljali v center v Porin. Tam je bil en dan v sobi s petimi. Stranišča v sobi ni bilo mogoče izplakniti, česar sam ni poskušal popraviti, zato se je pritožil na recepciji, kjer so mu dejali, da naj odide. Ker je vztrajal, so poklicali policijo. Na tožnikovo vprašanje, kaj je z njegovo prošnjo, so mu policist dejali, da zanj ni prošnje in da bo deportiran v izvorno državo. Ko se je vrnil v sobo, je bil prestrašen, saj se noče vrniti v izvorno državo, ker je tam zanj nevarno. Zato se je odločil, da Hrvaško zapusti in odide v Republiko Slovenijo. Edino težavo z uradnimi ali drugimi osebami na Hrvaškem je imel, ko ga je policist nagnal nazaj v sobo, ker se je pritožil na recepcijo. Glede morebitne vrnitve na Hrvaško ga skrbi to, da ve, da tam ni varen in da ga bodo vrnili v izvorno državo, kamor pa noče.

4. Toženka je zavrnila tožnikovo izjavo, da se ne želi vrniti na Hrvaško s pojasnilom, da si prosilec ne more sam izbirati, katera država članica naj bo pristojna za obravnavanje njegove prošnje, ker to določa Uredba Dublin III. Obrazložila je, da je ravnanje hrvaške policije ob tožnikovem prvem vstopu v Hrvaško, če se je zgodilo na način, kot ga je opisal tožnik, sicer neprimerno, ampak za konkretni postopek ne nosi posebne dokazne teže. S povzemanjem sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 155/2023 z 21. 6. 2023 je poudarila, da je bistveno pri presoji obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite na Hrvaškem ravnanje hrvaških oblasti s prosilci po tem, ko so imeli status prosilca za mednarodno zaščito (tako tudi I Up 81/2023 z 10. 5. 2023 in I Up 906/2022-15 z 8. 7. 2022). S povzemanjem sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 81/2023 z 10. 5. 2023

je pojasnila, da je tožnik dobil sobo, imel na voljo hrano in tudi dostop do zdravnika. Prav tako odnos zaposlenih v nastanitvenem centru, ki ga je prosilec ocenil za neprimernega, sam po sebi ne izkazuje obstoja takih pomanjkljivosti.

5. Citirala je sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP)

in zavrnila tožnikove navedbe, da naj bi mu hrvaški policist dejali, da na Hrvaškem ni mogoče pridobiti mednarodne zaščite. Pojasnila je, da iz EURODAC jasno izhaja, da je to dejansko storil, oziroma je za to vsaj izrazil namen, saj je bil skladno z določili četrtega odstavka 24. člena Uredbe (EU) 603/2013

vnesen kot oseba iz kategorije "1". Toženka je upoštevala, da je tožnika hrvaška policija obravnavala kot prosilca in ne kot tujca, ki se na območju države nahaja brez dovoljenja za prebivanje, ki bi mu bilo najverjetneje gibanje omejeno in vsekakor ne bi bil nastanjen v azilni dom, kjer so nastanjene osebe, ki čakajo na sprejem prošnje za priznanje mednarodne zaščite oziroma na odločitev v zvezi z njihovo prošnjo. Toženka je ugotovila, da je tožnik na podlagi 5. točke 4. člena hrvaškega Zakona o mednarodni in začasni zaščiti na Hrvaškem postal prosilec. To je razvidno po mnenju toženke tudi iz ravnanja policije, saj je bil prosilec po odvzemu prstnih odtisov premeščen v azilni dom in ne dvomi, da je bil ustrezno informiran o mednarodni zaščiti in o tem, da lahko prošnjo vloži najkasneje v 15-tih dneh po tem, ko je bil registriran v evidencah hrvaškega Ministrstva za notranje zadeve .

6. Toženka je zavrnila tožnikove navedbe o bivalnih okoliščinah v hrvaških nastanitvenih kapacitetah, glede okvarjenega kotlička v sanitarijah in jih ni štela kot take, ki bi dokazovale sistemske pomanjkljivosti ali nečloveško ravnanje, ker gre za stanje, ki je zgolj trenutne narave in ni razvidno, da bi se s to težavo srečevali tudi prosilci v drugih sobah.

7. Toženka je pojasnila, da je razumljivo, da tožnik ni prišel na vrsto, da bi vložil prošnjo, saj se je na Hrvaškem po vstopu v postopek mednarodne zaščite, zadržal le okrog dva dni. Toženka je izpostavila, da je glede na izjave tožnika očitno, da se je zavedal, da je uspešno vstopil v postopek mednarodne zaščite. Toženka je zadržana tudi to tožnikovih navedb, da ga je trditev, da bo deportiran, prestrašila do te mere, da je zapustil Hrvaško. Glede na to, da je iz odgovora Helenske republike razvidno, da je tožnik že leta 2023 tam zaprosil za mednarodno zaščito in je bilo njegova prošnja zavrnjena, je po mnenju toženke zagotovo vedel, da brez formalne odločitve do tovrstne deportacije ne bo prišlo. Toženka je ugotovila, da tožnik ni imel težav pri vložitvi prošnje za mednarodno zaščito, da je imel na voljo prehrano, nastanitev in zdravstveno oskrbo. Upoštevala je tudi odgovor Hrvaške, da bo o tožnikovi prošnji odločila v razumnem času in da bo tožnik nameščen v azilni dom, ki ustreza standardom Evropske Unije. Toženka.

8. Po ugotovitvi, da tožnikove izjave ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom priznanja mednarodne zaščiti in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen na Hrvaško in odločitvi, da ne bo prevzela pristojnosti za obravnavo Prošnje, ker je obravnavo sprejela Hrvaška in po ugotovitvi, da ni dokumentov relevantnih institucij, ki bi dokazovali, da je azilni sistem na Hrvaškem obravnavan kot kritičen

, je Prošnjo zavrgla. Toženka je ugotovila, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik ob vrnitvi na Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju in ugotovila, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje, zato je Prošnjo na podlagi osmega in devetega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena ZMZ-1 zavrgla, saj je za obravnavo Prošnje odgovorna Hrvaška.

9. Toženka se bo na podlagi prvega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III s pristojnim organom Hrvaške dogovorila o predaji tožnika, ki bo potekala na mednarodnem mejnem prehodu Obrežje. Na podlagi 29. člena Uredbe Dublin III se bo predaja izvedla v skladu z zakonodajo Republike Slovenije po posvetu s pristojnim organom Hrvaške, kakor hitro bo to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da Hrvaška sprejema prosilca, t. j. od 26. 11. 2024 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo. V primeru, da prosilec samovoljno zapusti prostore azilnega doma, se lahko ta rok, skladno z drugo točko 29. člena Dublinske uredbe, podaljša na 18 mesecev.

10. Tožnik zaradi bistvene kršitve določb postopka, neuporabe/nepravilne uporabe materialnega prava ter nepravilno/nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, predlaga odpravo izpodbijanega sklepa, podrejeno pa odpravo sklepa in ponovni postopek.

11. Tožnik po povzetku upravnega postopka v bistvenem navaja, da se na Hrvaško noče vrniti zaradi obravnave, ki jo je bil tam deležen. Še po nastanitvi v nastanitveni center Porin, so mu uradne osebe govorile, da zanj ni azila, da ga bodo deportirali v izvorno državo. Zaradi takšnega ustrahovanja se je tožnik resnično zbal. Poudarja, da je evidentno, da hrvaški organi niso želeli, da tožnik zaprosi za mednarodno zaščito; ob prvem poskusu vstopa na Hrvaško, ko je tožnik rekel, da hoče azil ter da noče v BIH, so ga policisti oklofutali, tepli z gumijevko ter ga prisilili, da prečka deročo reko ter se vrne v BIH. Policisti so mu razbili telefon in pobrali denar. Prav tako so mu uradne osebe večkrat rekle, da zanj ni azila in da ga bodo vrnili v Bosno oz. celo v matično državo in ga ustrahovali še po nastanitvi v centru Porin. Tožnik bi se ob prvem poskusu vstopa na Hrvaško, zaradi nehumanega ravnanja hrvaške policije, kmalu utopil. Zaradi njihovega ravnanja je moral v BIH iskati zdravniško pomoč, saj je bil podhlajen.

12. Tožnik trdi, da na Hrvaškem ni bil informiran, zakaj mu jemljejo prstne odtise, v kakšnem postopku se nahaja oz. kakšne so njegove pravice in obveznosti. Ves čas so mu le odgovarjali, da zanj ni mednarodne zaščite. Trdi, da so uradne osebe na Hrvaškem s tožnikom ravnale kontradiktorno, poniževalno in nečloveško. Vse navedeno, po njegovem mnenju, kaže na sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev na Hrvaškem, zato tožnik izpodbija ugotovitev toženke, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru ob vrnitvi na Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, prav tako pa, da tam ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje in prosilec tako ni navajal nikakršnih osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev pristojnega organa.

13. Tožnik s povzemanjem 3. člena Uredbe Dublin III, sodbe Vrhovnega sodišča RS I Up 253/2014 z dne 21. 8. 2014, trdi, da je obstoj te utemeljene domneve izkazan že, če lahko tožnik s svojimi izjavami in dokazi pri povprečnem človeku vzbudi utemeljeno domnevo oziroma dvom v spoštovanje človekovih pravic prosilcev za mednarodno zaščito v določeni evropski državi. Ko je enkrat obstoj domneve, da v posamezni državi obstajajo sistemske pomanjkljivosti, izkazan, se dokazno breme glede okoliščin v tej državi v celoti prevali na toženo stranko. Tudi iz prakse ESČP izhaja, da je na strani države breme, ko so enkrat izkazani utemeljeni razlogi za prepričanje, da obstaja realna nevarnost kršitve 3. člena EKČP, da pridobi ustrezne garancije, da posameznikove pravice v državi, v katero naj bi bil predan, ne bodo kršene.

14. S povzemanjem sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi Tarakhel proti Švici poudarja, da presoja zakonitosti predaje prosilca pristojni državi ni omejena samo na presojo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v odgovorni državi, ampak tudi vseh drugih okoliščin, zaradi katerih bi predaja prosilca lahko predstavljala kršitev 3. člena EKČP. Navaja, da iz sodne prakse ESČP izhaja, da država prosilca za mednarodno zaščito ne sme predati drugi državi, če obstajajo tehtni razlogi za prepričanje, da obstaja realna nevarnost, da bo prosilec v tej državi izpostavljen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju. Pri oceni pojma mučenja, nečloveškega ali poniževalnega ravnanja, je treba uporabiti minimalno stopnjo strogosti, pri čemer je sprejem ocene relativen, saj je treba upoštevati okoliščine konkretnega primera, kot so npr. čas trajanja takšnega ravnanja, fizični in psihični učinki takšnega ravnanja ter v nekaterih primerih tudi spol, starost in zdravstveno stanje posameznika (točka 93. in 94. sodbe ESČP v zadevi Tarakhel proti Švici).

15. Povzema Sodišče Evropske unije, da je pri uporabi prava Evropske Unije, zlasti Dublinske uredbe, treba upoštevati tudi varstvo, ki ga nudi Ženevska konvencija in EKČP. To izhaja tudi iz 32. točke uvodne izjave Dublinske uredbe. Nadalje se tožeča stranka sklicuje na sodbo Sodišča EU v zadevi C: 578/16 PPU, C.K., H.F., A.S. proti Slovenija z dne 16. 2. 2017, kjer je sodišče zapisalo, da je treba Člen 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da je predajo prosilca za azil v okviru Uredbe št. 604/2013 mogoče opraviti le v okoliščinah, v katerih ta predaja ne more povzročiti dejanske in izkazane nevarnosti, da bi se z zadevno osebo ravnalo nečloveško ali ponižujoče v smislu tega člena. Povzema zadevo Jawo iz leta 2019

in ponavlja, da je bil na Hrvaškem že izpostavljen nehumanemu in poniževalnemu ravnanju s strani hrvaških organov in sicer ob prvem poskusu prečkanja bosansko - hrvaške meje, ko bi se zaradi ravnanja hrvaške policije kmalu utopil in je moral poiskati tudi zdravniško pomoč v BIH, saj je bil podhlajen. Ponavlja, da so ga policisti, ko je tožnik rekel, da hoče azil ter se noče vrniti v BIH, oklofutali, tepli z gumijevko ter ga prisili, da prečka deročo reko tako, da so v opozorilo streljali. Prav tako so mu razbili njegov telefon ter pobrali denar. Tožnik v tej zvezi poudarja, da mu tudi ob odvzemu prstnih odtisov nihče ni pojasnil, zakaj mu jih jemljejo, čeprav jih je to vprašal. Nihče mu ni pojasnil postopkov ter njegovih pravic in obveznosti. Večkrat so mu rekli, da zanj ni azila. V centru Porin so ga celo ustrahovali, da ga bodo deportirali v izvorno državo, iz katere je pribežal zaradi političnega preganjanja. Vse navedeno po njegovem mnenju izkazuje nehumano ravnanje z njim tudi v azilnem postopku ter kaže na to, da ga pristojni organ ni imel namena resno obravnavati v azilnem postopku. Toženki očita, da se toženka do takšnega ravnanja uradnih oseb v nastanitvenem centru Porin ni v zadostni meri opredelila. V zvezi s tem je v izpodbijanem sklepu le navedla, da "pristojni organ težko sledi navedbam, da naj bi mu večkrat dejali, da na Hrvaškem ni mogoče pridobiti mednarodne zaščite, saj iz izpiska iz evidence EURODAC jasno izhaja, da je to dejansko storil, oziroma je za to vsaj izrazil namen ..." Ob tožnikovih navedbah, da ga na Hrvaškem sploh niso informirali o postopkih, tožniku ni jasna ugotovitev toženke, da nima razloga za dvom v to, da je bil prosilec tudi na Hrvaškem ustrezno informiran o mednarodni zaščiti in o tem, da lahko prošnjo vloži najkasneje v 15-tih dneh po tem, ko je bil registriran v evidencah hrvaškega Ministrstva za notranje zadeve." Zato izrecno nasprotuje ugotovitvi toženke, da ni imel težav pri vložitvi prošnje za mednarodno zaščito.

16. Tožnik v zvezi z okvarjenim kotličkom v sanitarijah v centru Porin pojasnjuje, da očitno ne gre za stanje trenutne narave, ker so o tem izpovedali tudi drugi tožniki (npr. tožnik v zadevi, ki se pred naslovnim sodiščem vodi pod I U 211/2025). Toženka je, ne da bi ga vprašala, posplošeno zaključila, da gre zgolj za stanje trenutne narave, s katero se drugi naj ne bi srečevali. Zato meni, da je dejansko stanje ostalo nepravilno in nepopolno ugotovljeno. Navaja, da je toženka tudi iz izpovedb drugih prosilcev za mednarodno zaščito seznanjena, da organi na Hrvaškem prosilce pogosto ne obvestijo o razlogih za oddajo prstnih odtisov, da jih ne obvestijo v kakšnih postopkih se nahajajo, da jim ne omogočajo podaje namere za mednarodno zaščito oz. jim govorijo, da ni azila (podobno namreč navajajo tudi npr. tožniki v zadevah pred naslovnim sodiščem v upravnem sporu I U 41/2025,1 U 175/2025,1 U 211/2025).

17. Toženki očita, da ni pridobila nobenih informacij o stanju na Hrvaškem glede prosilcev za mednarodno zaščito, vrnjenih v dublinskem postopku. Povzema ESČP v primeru M.S.S.

, sodbo Upravnega sodišča RS IU 1675/2023-15 z dne 27. 11. 2023

in meni, da dejstvo, da je Hrvaška sprejela odgovornost za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ne pomeni, da bo tožnik dejansko imel zagotovljen dostop do azilnega postopka. Tožnika je v primeru vrnitve na Hrvaško tudi strah, da bo postal žrtev nezakonitega vračanja v BIH, česar je bil že deležen. Prav tako ga je v primeru vrnitve na Hrvaško strah, da bi ga nezakonito deportirali v matično državo, iz katere je pribežal zaradi političnih razlogov, saj so mu na Hrvaškem s takšno deportacijo že grozili. Toženki očita, da se v zvezi z grožnjami z deportacijo v matično državo ni v zadostni meri opredelila, saj je le zapisala: "Pristojni organ prav tako ostaja močno zadržan do prosilčevih navedb, da ga je trditev, da bo deportiran, prestrašila do te mere, da je zapustil Hrvaško. Glede na to, da iz odgovora Helenske republike razvidno, da je prosilec že leta 2023 tam zaprosil za mednarodno zaščito in je bilo njegova prošnja zavrnjena, je zagotovo vedel, da brez formalne odločitve do tovrstne deportacije ne bo prišlo." Tako obstaja velika verjetnost, da bi bil tožnik v primeru vrnitve na Hrvaško podvržen nehumanemu ravnanju, kar je v nasprotju s 3. členom EKČP in 4. členom Listine EU in 18. členom Ustave RS, ki prepoveduje mučenje, nečloveško ter ponižujoče ravnanje. Glede na vse, kar je tožnik na Hrvaškem doživel, se utemeljeno ne želi vrniti tja.

18. S povzemanjem sodbe Upravnega sodišča RS I Up 613/16 z dne 28. 9. 2016

toženki očita, da bi morala v postopku aktivno preveriti stanje v državi sprejema in ne zgolj predpostaviti, da bo država sprejema spoštovala človekove pravice. Nadalje bi toženka morala pred predajo pridobiti individualna jamstva o pravicah predane osebe.

19. Toženki očita, da tožnikove izpovedbe dejansko in vsebinsko ni dokazno ocenila, zato so ugotovitve toženke v izpodbijanem sklepu, da v Republiki Hrvaški ni nobenih sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, po mnenju tožnika brez dokazne podlage. Meni, da izpodbijani sklep nima razlogov o odločilnih dejstvih in ga ni mogoče preizkusiti, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka. Posledično je ostalo dejansko stanje nepravilno in nepopolno ugotovljeno.

20. Toženka predlaga zavrnitev tožbe, ker je izpodbijani sklep po njenem mnenju zakonit in pravilen.

21. Toženka v zvezi s tožbenimi navedbami povzema prvi odstavek izpodbijanega sklepa, ki ga delno povzema tožnik

Meni, da povzeta odstavka dokazujeta, da se je toženka ustrezno opredelila do tega, da je iz ravnanja tožnika kot hrvaške policije razvidno, da je tožnik uspešno izrazil namero za mednarodno zaščito. Iz ravnanja tožnika je tudi razvidno, da se je tega zavedal, kar po mnenju toženke odpravlja dvom v to, da o tem ni bil ustrezno informiran.

22. Toženka v zvezi s tožbenim očitkom glede okvarjenih kotličkov v sanitarijah v centru Porin pojasnjuje, da sklicevanje na nepravnomočne sodne postopke v drugi zadevi po mnenju tožene stranke predstavlja nedopustno novoto v smislu tretjega odstavka 20. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Ne glede na navedeno pa toženka izpostavlja, da tožnik ne navaja, zakaj naj bi dve primerljivi pričevanji izključevali trditev toženke. Meni, da tudi v primeru, da sta oba tožnika bila v hrvaških nastanitvenih kapacitetah nastanjena istočasno in v isti sobi, kar je verjetno in česar tožnik z ničemer ne zavrača, to v ničemer ne meče dvoma na opredelitve v izpodbijanem sklepu.

23. Toženka meni, da je iz izpodbijanega sklepa razvidno, da se je opredelila do vseh tožnikovih navedb. Izpostavlja 13. točko sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 42/2024 s 13. 12. 2024

. Nasprotuje navedbam tožnika v zvezi z zatrjevanim strahom, da bo postal žrtev nezakonitega vračanja v BiH, česar je že bil deležen in, da bi ga nezakonito deportirali nazaj matično državo in poudarja, da tožnik ni predložil nikakršnih dokazil, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da Republika Hrvaška prosilce, vrnjene v okviru dublinskega postopka, nezakonito vrača, najsibo na področje Bosne in Hercegovine ali v izvorne države.

24. Toženka trdi, da se je opredelila do vseh tožnikovih navedb. Izpostavlja 13. točko sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 42/2024 s 13. 12. 2024, s katero je to razveljavilo odločitev Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 1759/2023-14 s 13. 12. 2023 ter zapisalo "V primeru kot je obravnavani, je torej o dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji informacij, ki jih je v postopku posredoval tožnik, pri tem pa so pravno upoštevne le tiste, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ta presoja mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja in ob upoštevanju stopnje resnosti zatrjevanega nečloveškega ravnanja, pri čemer je kot razlagalno oporo treba uporabiti kriterije, ki jih je razvila sodna praksa v zvezi z okoliščinami, ki ovirajo predajo prosilca odgovorni državi članici. Le v takem primeru bi bilo, kot izhaja iz prej povzete sodne prakse SEU, pritožnici mogoče očitati, da ni pridobila posodobljenih informacij o stanju hrvaškega azilnega sistema."

25. Sodišče je v dokaznem postopku prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene priloga A1, A2, B1, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-5042/2024 ter tožnika zaslišalo. Sodišče na podlagi 52. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1, ki določa, da lahko v tožbi tožnik navaja nova dejstva in nove dokaze, vendar pa mora obrazložiti, zakaj jih ni navedel že v postopku izdaje upravnega akta. Nova dejstva in novi dokazi se lahko upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta) ni vpogledalo v spise naslovnega sodišča IU 41/2025, IU 175/2025, IU 211/2025, ki naj bi dokazovali, da so imeli težave s sanitarnimi kotlički tudi drugi prosilci, da organi na Hrvaškem prosilce pogosto ne obvestijo o razlogih za oddajo prstnih odtisov, da jih ne obvestijo v kakšnih postopkih se nahajajo, da jim ne omogočajo podaje namere za mednarodno zaščito oz. jim govorijo, da ni azila, ker tožnik ni navedel razlogov, da predlaga in navaja ta dejstva šele v upravnem sporu in je ugovor toženke v tem delu utemeljen.

26. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla Prošnjo in odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje in da bo tožnik predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove Prošnje, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

27. Prošnjo za mednarodno zaščito lahko pristojni organ s sklepom zavrže kot nedopustno med drugim tudi, če se na podlagi meril, določenih v Uredbi 604/2013/EU, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi 604/2013/EU (četrta alineja prvega odstavka 51. člena ZMZ-1). Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III (prvi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno (drugi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv

, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil

in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca,

ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine.

28. Med strankama ni sporno, da je bil tožnik na Hrvaškem, še preden je v Republiki Sloveniji vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Ni sporno niti, da je bil tožnik 26. 10. 2024 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški, ki je 26. 11. 2024 toženko obvestila, da sprejema odgovornost na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da prosilca, ki je prisoten v drugi državi članici brez dokumenta za prebivanje ali ki tam vloži prošnjo za mednarodno zaščito po umiku svoje prve prošnje, podane v drugi državi članici med postopkom določanja odgovorne države članice, država članica, v kateri je bila najprej vložena ta prošnja za mednarodno zaščito, ponovno sprejme pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 z namenom dokončanja postopka določanja odgovorne države članice. Ta obveznost preneha, kadar lahko država članica, ki je prejela zahtevo za dokončanje postopka določanja odgovorne države članice, ugotovi, da je prosilec medtem zapustil ozemlja držav članic za obdobje najmanj treh mesecev ali je od druge države članice dobil dokument za prebivanje. Prošnja, vložena po takem obdobju odsotnosti iz drugega pododstavka, šteje za novo prošnjo, ki zahteva začetek novega postopka določanja odgovorne države članice.

29. Toženka je tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove Prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Republika Hrvaška.

30. Vrhovno sodišče RS je s sodbo I Up 173/2023 iz 23. 8. 2023 že zavzelo stališče, da za obravnavanje prošnje na podlagi Uredbe Dublin III ni relevantno, ali je ob prihodu na Hrvaško tam vložil namero oziroma prošnjo za mednarodno zaščito ali ne, temveč je relevantno nesporno dejstvo, da je na Hrvaško prišel. V obeh primerih je vzpostavljen položaj odgovornosti Hrvaške, le na drugi pravni podlagi (prvi odstavek 13. člena Uredbe Dublin III). Tudi če tožnik prošnje oziroma namere za mednarodno zaščito na Hrvaškem ne bi vložil, bi bil vzpostavljen položaj iz točke a) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III, v katerem bi bila prav tako Hrvaška kot odgovorna država članica dolžna sprejeti tožnika, po sprejemu pa bi bila to prošnjo na podlagi prvega pododstavka drugega odstavka istega člena dolžna tudi obravnavati. Zato tožnikove navedbe v zvezi s tem ne dokazujejo utemeljenosti tožbe.

31. Kot že povzeto, je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Vrhovno sodišče RS je že večkrat pojasnilo (na primer sodba I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023), da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Kot že poudarjeno, pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije kot Vrhovno sodišče RS sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Pravilna je ugotovitev toženke, da navedenega za Republiko Hrvaško tožnik ni izkazal.

32. Sodišče ugotavlja, da se je do vseh v tožbi v večini ponovljenih navedb opredelila že toženka v izpodbijanem sklepu, zato se v izogib ponavljanju sklicuje na obrazložitev izpodbijanega sklepa. Obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine tožnik utemeljuje, v bistvenem in povzeto: (i) z ravnanjem hrvaške policije ob ilegalnem prehodu bosansko hrvaške meje

; (ii) da ni vedel, v katerem postopku se nahaja, da ni bil informiran; (iii) da je imel težave s sanitarnim kotličkom v Porinu; (iv) da so mu policisti govorili, da zanj ni mednarodne zaščite; (v) da ga je strah deportacije v izvorno državo.

33. Sodišče se strinja s tožnikom, da bi zatrjevana ravnanja hrvaških policistov na bosansko - hrvaški meji zaradi ilegalnega prehoda meje tožnika, če so resnična, lahko predstavljala ravnanja v smislu 4. člena Listine, vendar tudi po presoji sodišča ne dokazujejo razlogov, za drugačno odločitev toženke. Glede na to, da takih ravnanj tožnik ni bil deležen v postopku mednarodne zaščite in da se v postopku, v katerem jih je bil deležen (ilegalni prehod), ne bo več nahaja, saj ni sporno, da je tožnik v postopku mednarodne zaščite, te navedbe tožnika, tudi po presoji sodišča, sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka niti nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III, ne dokazujejo. Toženka je tudi po presoji sodišča tako pravilno odločila, da se tožnikove navedbe o ravnanju hrvaških policistov nanašajo na prečkanje hrvaško - bosanske meje, ki tudi če so resnične, ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v hrvaškem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali po njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU. Glede na navedeno tožnikov opis ravnanja policije sam po sebi ne more utemeljevati domneve o obstoju sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev

, saj ni možno sprejeti splošnega sklepa, da bo tožnik zatrjevanega ravnanja deležen tudi kot prosilec za mednarodno zaščito pred drugimi organi Republike Hrvaške. V tem pogledu tudi odvzema prstnih odtisov (pred hrvaško policijo) ni mogoče obravnavati kot psihično prisilo, ampak kvečjemu kot ravnanje v skladu s prvim odstavkom 14. člena z Uredbo (EU) št. 603/2013.

34. Neutemeljen je tožbeni ugovor, da tožniku v Republiki Hrvaški niso bile zagotovljene informacije o postopku za priznanje mednarodne zaščite. Vsaka posamična (domnevna) kršitev (tudi pravice do informiranja) namreč ne pomeni splošne in sistemske pomanjkljivosti azilnega sistema, saj je v zvezi s tem treba upoštevati tudi okoliščino, da tožnik v Republiki Hrvaški ni počakal na odločitev o svoji prošnji. Zapustil jo je namreč že po krajšem času (dva oziroma tri dni) bivanja v azilnem domu, pri čemer iz tožbenih navedb ni razvidno, da bi to bil zadosten čas za sprejem upravne odločitve o mednarodni zaščiti in da zoper njo ne bi imel sodnega varstva.

35. Niso utemeljene tožbene navedbe, da se tožnik ne želi vrniti v Republiko Hrvaško zaradi strahu pred deportacijo v izvorno državo. Za konkretni postopek je namreč bistveno, da ima tožnik na voljo upravni postopek v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški in sodni nadzor teh upravnih postopkov. Da navedenega ne bi imel, tožnik ne zatrjuje niti ne izhaja iz relevantnih odločitev različnih organov. Kot že poudarjeno je bistveno, da ima tožnik na voljo pravne postopke, kjer lahko uveljavlja svoje pravice, strah pred "neželeno" odločitvijo (zavrnitev prošnje za mednarodno zaščito in morebitna deportacija), tudi po presoji sodišča ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti ali ravnanja v nasprotju s 4. členom Listine. Ni sporno, da je tožnik v Republiki Hrvaški in Republiki Sloveniji vložil prošnjo za mednarodno zaščito (zato tudi teče dublinski postopek), da se je sam odločil in po dveh (oz. treh) dneh odšel iz Republike Hrvaško in da se (trenutno) nahaja v Republiki Sloveniji.

36. Ni sporno, da je tožnik v EURODAC vnesen kot "1", torej kot prosilec v Republiki Hrvaški, torej so mu bili prstni odtisi v tej državi vzeti kot prosilcu za mednarodno zaščito, ki je star vsaj 14 let [...] (četrti odstavek 24. člena v zvezi s prvim odstavkom 9. člena Uredbe (EU) št. 603/20131), čemur tožnik v tožbi ne nasprotuje določno. Ni sporno, da je bil tožnik nastanjen v hrvaškem azilnem domu. Zato ni izpodbita ugotovitev toženke, da ima tožnik na Hrvaškem položaj prosilca za mednarodno zaščito. Upoštevaje tudi izjavo tožnika, da je v Porinu spraševal, kdaj bo njegova prošnja za mednarodno zaščito rešena, je tudi po presoji sodišča pravilna odločitev toženke, da se je tožnik zavedal v kakšnem postopku je. Neutemeljena je tudi tožbena navedba, da organi v Republiki Hrvaški niso želeli, da vloži prošnjo. Ni namreč sporno, kot že pojasnjeno, da je tožnik v EURODAC vnesen kot "1", kot prosilec v Republiki Hrvaški, zato dejstvo (tudi če je resnično) ali so hrvaški policisti želeli ali ne, da vloži prošnjo niti ni bistveno. Bistveno za ta upravni spor je, da je bilo tožniku omogočeno, da prošnjo vloži in da je prošnjo za mednarodno zaščito tudi vložil.

37. Prepričljivo je toženka zavrnila tudi navedbe tožnika, da ovir za predajo ne dokazuje tožnikova navedba o težavah s sanitarnimi kotlički v sobi v Porinu, ker gre, če je resnično, za trenutno, začasno zadevo. Sodišče poudarja, da ni sporno, da je bil tožnik v Porinu 2 oziroma 3 dni in po presoji sodišča že zato, okvara sanitarnega kotlička v sobi v Porinu ne dokazuje, da bi v Republiki Hrvaški obstajale sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev take resnosti, da bi v primeru predaje lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine. V zvezi s tem sodišče še dodaja, da so azilni domovi (tudi hrvaški) ustanove z masovno nastanitvijo, veliko frekvenco ljudi, ki so temu primerno organizirane (skupinske sanitarije, omejen čas za tuširanje, hrana, ki se jo najlažje pripravi za veliko število oseb), kar vpliva na standard bivanja. Tožnik zatrjevanim razmeram ni bil izpostavljen dlje časa, saj je azilni dom zapustil že po dveh oziroma treh dneh. Sodišče se tako strinja s presojo toženke, da se opisane tožnikove izkušnje njegovega le dvo oz tridnevnega bivanja v hrvaškem azilnem domu ne približajo standardu ESČP v zadevi M. S. S. proti Belgiji.

Tudi zatrjevane žaljive besede in domnevno nagovarjanje tožnika k odhodu s Hrvaške, glede česar se je toženka opredelila v izpodbijanem sklepu, po presoji sodišča samo po sebi, ob odsotnosti relevantnih poročil pristojnih evropskih organov, ne izkazuje obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev v Republiki Hrvaški, ki bi lahko povzročile nečloveško ali poniževalno ravnanje. Sodišče še poudarja, da tožnik, po dveh oziroma treh dneh iz Porina ni odšel zaradi okvarjenega sanitarnega kotlička ampak zaradi bojazni, da bo deportiran v izvorno državo, kot to trdi.

38. Neutemeljen je tožbeni očitek, kot je mogoče povzeti, da se toženka naj ne bi opredelila do tožnikovih navedb, da je bil na Hrvaškem podvržen mučenju. Kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, se je toženka opredelila do vseh navedb in dokazov tožnika in jih tudi vse dokazno ocenila (kot take, ki ne dokazujejo razlogov, da Republika Hrvaška ne bi bila odgovorna država članica za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodne zaščito). Sodišče pojasnjuje, da drugačna dokazna ocena od pričakovane s strani tožnika (da tožnik ni dokazal razlogov za drugačno določitev), ne pomeni, da se toženka ne bi opredelila do navedb in dokazov, kot je mogoče povzeti tožnika. Sodišče še enkrat poudarja, da se tožnik nahaja v postopku zaradi prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil sam tako v Republiki Sloveniji in Republiki Hrvaški.

39. Sodišče ugotavlja, da se je toženka opredelila do vseh relevantnih navedb in dokazov tožnika ter upoštevala vse individualne okoliščine tožnika in tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da ni razlogov, da za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito ne bi bi odgovorna Republika Hrvaška, ki je odgovornost tudi sprejela.

40. Neutemeljeno je tudi tožbeno pričakovanje, da bi morala toženka preveriti informacije, da v primeru vrnitve, tožniku ne bo kršena prepoved mučenja, nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja. Sodišče ugotavlja, da je tožnikove navedbe toženka dokazno ocenila in se do njih opredelila. Glede na že obrazloženo, pa tudi po presoji sodišča tožnikove navedbe, do katerih se je toženka opredelila in jih dokazno ocenila, niso take narave in intenzitete, da bi se vzpostavila obveznost toženke preverjanja aktualnih podatkov o stanju azilnega sistema v Republiki Hrvaški (glej tudi sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 42/2024 s 13. 3. 2024).

41. Sodišče še ugotavlja, da tožnik niti ne zatrjuje, da Republika Hrvaška ne bi izpolnila katere od obveznosti iz 18. člena Uredbe Dublin III. Odgovorna država članica po Uredbi Dublin III je namreč zavezana, da: (a) pod pogoji iz členov 21, 22 in 29 sprejeti prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici; (b) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (c) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je umaknila prošnjo, ki se obravnava, in podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (d) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(a) in (b), odgovorna država članica obravnava ali dokonča obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je podal prosilec. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(c) in kadar je odgovorna država članica, potem ko je prosilec prošnjo umaknil, njeno obravnavo prekinila pred sprejetjem vsebinske odločitve na prvi stopnji, ta država članica zagotovi, da ima prosilec pravico zahtevati dokončanje obravnave njegove prošnje ali vložiti novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Direktivi 2013/32/EU. V takih primerih države članice zagotovijo dokončanje obravnave. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(d), v katerih je bila prošnja zavrnjena le na prvi stopnji, odgovorna država članica zagotovi, da zadevna oseba ima ali je imela možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 46 Direktive 2013/32/EU (vse 18. člen Uredbe Dublin III).

42. V obravnavani zadevi ni sporno, da bo tožnik v primeru vrnitve na Hrvaško v okviru dublinskega postopka, obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito in ne kot tujec. Povzete navedbe, ki jih je tožnik navedel v dokaz sistemskih pomanjkljivosti in ponovil v tožbi, je pravilno in celovito zavrnila že toženka v izpodbijanem sklepu in ugotovila, da ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema v Republiki Hrvaški. Tožnik večinoma navedbe iz upravnega postopka le ponavlja, čemur upravni spor ni namenjen. Sodišče ugotavlja, da je dokazna ocena toženke popolna, prepričljiva in celovita. Na tem mestu sodišče še pojasnjuje, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijanim sklepom, tožbe, s katero izpodbija ta sklep, ne utemeljuje. Tudi po presoji sodišča, je na podlagi obrazloženega pravilna ocena toženke, da tožnikove navedbe, do katerih se je prepričljivo, popolno in obrazloženo opredelila toženka v izpodbijanem sklepu, ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v hrvaškem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali o njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

43. Republika Hrvaška je na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III, odgovorna država članice za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito. Pravilno je že toženka tožniku pojasnila, da si ne more sam izbirati države, ki bi obravnavala njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ampak odgovorno državo članico določa Uredba Dublin III. Za tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito je odgovorna država članica Republika Hrvaška.

44. Sodišče še pojasnjuje, da je Republika Hrvaška glede na to, da se šteje, da je tožnik prošnjo v Republiki Hrvaški umaknil, na podlagi drugega pododstavka drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III dolžna zagotoviti, da ima tožnik pravico zahtevati dokončanje obravnave njegove prošnje ali vložiti novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Direktivi 2013/32/EU. Tožnik pa niti ne zatrjuje toliko manj dokaže, da te obveznosti iz drugega pododstavka drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III Republika Hrvaška naj ne bi izpolnila. Odveč je pojasnilo, da se bo tožnik sam odločil ali bo vložil (ponovno) prošnjo v Republiki Hrvaški ali ne.

45. Sodišče še pojasnjuje, da sprejema in upošteva vsa stališča sodišč, ki jih je izpostavil tožnik v tožbi

. Po ugotovitvi, da tožnik ni navedel konkretnih okoliščin, na katera bi bila povzeta stališča Vrhovnega sodišča RS in ESČP uporabljiva, navedena sodna praksa ne vpliva na drugačno odločitev v tem upravnem sporu.

46. Sodišče se do preostalih trditev in dokazov strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

47. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Vrhovno sodišče Republike Slovenije sodba I Up 81/2023 z 10. 5. 2023: ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Sodba navaja tudi, da prosilec ni izkazal tehtnih razlogov za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite na Hrvaškem z dogodki, ki naj bi se zgodili v nastanitvenem centru).

Sodba ESČP z 19. 12. 2024 št. ECLI:EU:C.2024:1036, kjer je v obrazložitvi navedlo: "Te pomanjkljivosti morajo poleg tega dosegati posebej visok prag resnosti, ki je odvisen od vseh okoliščin primera. Ta prag bi bil dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom. Navedeni prag torej ni dosežen niti v okoliščinah velike negotovosti ali znatnega poslabšanja življenjskih razmer zadevne osebe, če te ne pomenijo hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega bi bila zadevna oseba v položaju, ki bi bil tako slab, da bi bilo mogoče šteti, da gre za nečloveško ali ponižujoče ravnanje ".

Uredba (EU) 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema EURODAC o vzpostavitvi sistema EURODAC za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema EURODAC, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno uporabljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev).

Toženka se sklicuje na sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 23/2021 z 9. 4. 2021 in I Up 245/2022 z 11. 1. 2023 in sodbi Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 333/2024 s 27. 2. 2024 in I U 228/2024 z 29. 2. 2024, ki sta potrdili, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite in zato ni zadržkov pri vračanju oseb v to državo.

Sodišče EU v zadevi Jawo iz leta 2019 med drugim zapisalo: "Čeprav se člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe Dublin III nanaša zgolj na položaj, kot je ta iz sodbe z dne 21. decembra 2011, N.S. in drugi (C-411/10 in C-493/10, EU:C:2011:865), torej na položaj, v katerem je dejanska nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine posledica sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku in pogojev za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito v državi članici, ki je na podlagi te direktive odgovorna za obravnavanje prošnje, iz točk 83 in 84 te sodbe ter iz splošne in absolutne prepovedi, ki je določena v tem členu 4, izhaja, da se predaja prosilca v to državo članico ne izvede v vseh okoliščinah, v katerih obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo prosilec med predajo ali po njej izpostavljen taki nevarnosti.".

ESČŠ je v zadevi M.S.S. izpostavilo,tako tožnik, da v primeru obstoja javnih informacij o pomanjkljivostih sistema mednarodne zaščite v določeni državi EU, se dokazno breme prenese na toženo stranko, ki ima dolžnost, da presodi ali so razmere v državi kamor bo prosilec vrnjen, primerne. Takšna je tudi izoblikovana slovenska sodna praksa. ESČP je nadalje izpostavilo, da mora država vračanja aktivno preveriti stanje v državi sprejema in ne zgolj predpostaviti, da bo država sprejema spoštovala človekove pravice

Sodba Upravnega sodišča RS IU 1675/2023-15 z dne 27. 11. 2023: "24. V postopkih, povezanih z varovanjem načela nevračanja, je dokazno breme deljeno. SEU je namreč že sprejelo stališče, da mora zadevna država članica kljub temu, da mora običajno prosilec predložiti vse dokaze, potrebne za utemeljitev njegove prošnje, s tem prosilcem vendarle sodelovati, ko obravnava upoštevne elemente te prošnje. Ta zahteva za sodelovanje države članice zato dejansko pomeni, da če dokazi, ki jih predloži prosilec za mednarodno zaščito, iz katerega koli razloga niso celoviti, ažurni ali upoštevni, mora zadevna država članica na tej stopnji postopka s prosilcem aktivno sodelovati, da omogoči, da se zberejo vsi dokazi, ki podpirajo prošnjo. Poleg tega lahko država članica do nekaterih vrst dokumentov lažje dostopa kot prosilec. Tudi Ustavno sodišče je že presodilo, da je pristojni organ dolžan preveriti tiste razloge za izpodbojnost domneve varnosti države, v katero se prosilca vrača, ki jih posameznik v postopku zatrjuje.....25. Navedeno po presoji sodišča pomeni, da mora pristojni organ, če iz prosilčevih izjav izhajajo okoliščine, ki bi lahko bile upoštevne z vidika spoštovanja načela nevračanja, ne glede na procesno aktivnost prosilca informacije preveriti tudi po uradni dolžnosti. Pri tem je, kot rečeno, pomembno tudi, ali bi pristojnemu organu informacije o stanju v relevantni državi morale biti poznane....".

Iz sodbe Upravnega sodišča RS I Up 613/16 z dne 28. 9. 2016, tako tožnik, izhaja, da država članica EU ne sme prosilca predati v drugo državo članico EU, če bi pristojni organ ugotovil, da ta država zanj ni varna država. Ustavno sodišče je navedlo, da je Republika Slovenija dolžna spoštovati vse zahteve načela nevračanja, ki izhajajo iz Ženevske konvencije in Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP). Države morajo upoštevati, da so vsebinska merila, ki so določena v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu EKČP, bistveno širša kot merilo, določeno v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena Dublinske uredbe.

Prvi odstavek izpodbijanega sklepa: "Pristojni organ težko sledi navedbam da naj bi mu večkrat dejali, da na Hrvaškem ni mogoče pridobiti mednarodne zaščite, saj iz izpiska iz evidence EURODAC jasno izhaja, da je to dejansko storil, oziroma je za to vsaj izrazil namen, saj je bil skladno z določili četrtega odstavka 24. člena Uredbe (EU) 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema EURODAC o vzpostavitvi sistema EURODAC za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema EURODAC, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno uporabljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev), vnesen kot oseba iz kategorije "1".To je očitno tudi iz ravnanja policije po tem, ko so zajeli njegove prstne odtise. Če ga hrvaška policija ne bi obravnavala kot prosilca, bi ga obravnavala kot tujca, ki se na območju države nahaja brez dovoljenja za prebivanje in bi mu bilo najverjetneje gibanje omejeno. Vsekakor prosilec v tem primeru ne bi bil nastanjen v azilni dom, kjer so nastanjene osebe, ki čakajo na sprejem prošnje za priznanje mednarodne zaščite oziroma na odločitev v zvezi z njihovo prošnjo. Skladno z zakonodajo Hrvaške, ki v 5. točki 4. člena svojega Zakona o mednarodni in začasni zaščiti opredeljuje prosilca za mednarodno zaščito kot državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki izrazi namero vložiti prošnjo za mednarodno zaščito, dokler odločitev o prošnji ne postane izvršljiva je tako na Hrvaškem postal prosilec. To je razvidno tudi iz ravnanja policije, saj je bil prosilec po odvzemu prstnih odtisov premeščen v azilni dom. Pristojni organ nima razloga za dvom v to, da je bil prosilec tudi na Hrvaškem ustrezno informiran o mednarodni zaščiti in o tem, da lahko prošnjo vloži najkasneje v 15-tih dneh po tem, ko je bil registriran v evidencah hrvaškega Ministrstva za notranje zadeve."

Drugi odstavek izpodbijangea sklepa: "Prosilec navaja tudi, da je na recepciji vztrajal ne le zaradi pokvarjenih sanitarij, temveč je policista, ko je prišel, spraševal tudi po tem, kdaj bo dal prošnjo, glede na to, da je tam že dan ali dva. Po mnenju pristojnega organa je razumljivo, da prosilec v tem času ni prišel na vrsto, da bi vložil prošnjo, saj se je na Hrvaškem, po tem, ko je vstopil v postopek mednarodne zaščite, zadržal le okrog dva dni. Pristojni organ tudi izpostavlja, da je glede na izjave prosilca očitno, da se je zavedal, da je uspešno vstopil v postopek mednarodne zaščite. Pristojni organ prav tako ostaja močno zadržan do prosilčevih navedb, da ga je trditev, da bo deportiran, prestrašila do te mere, da je zapustil Hrvaško. Glede na to, da iz odgovora Helenske republike razvidno, da je prosilec že leta 2023 tam zaprosil za mednarodno zaščito in je bilo njegova prošnja zavrnjena, je zagotovo vedel, da brez formalne odločitve do tovrstne deportacije ne bo prišlo."

VSRS je s sodbo I Up 42/2024 s 13. 12. 2024 razveljavilo odločitev Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 1759/2023-14 s 13. 12. 2023 ter zapisalo: "V primeru kot je obravnavani, je torej o dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji informacij, ki jih je v postopku posredoval tožnik, pri tem pa so pravno upoštevne le tiste, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ta presoja mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja in ob upoštevanju stopnje resnosti zatrjevanega nečloveškega ravnanja, pri čemer je kot razlagalno oporo treba uporabiti kriterije, ki jih je razvila sodna praksa v zvezi z okoliščinami, ki ovirajo predajo prosilca odgovorni državi članici. Le v takem primeru bi bilo, kot izhaja iz prej povzete sodne prakse SEU, pritožnici mogoče očitati, da ni pridobila posodobljenih informacij o stanju hrvaškega azilnega sistema."

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

V tem smislu Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

Vrhovno sodišče je v zadevi I Up 58/2016 v zvezi s pritožnikovimi (v tej vlogi je v navedeni zadevi nastopal prosilec za mednarodno zaščito) izjavami, da je bila policija do njega nasilna, že sprejelo stališče, da to ne pomeni, da je s temi izjavami pritožnik opozarjal, da obstajajo v Republiki Hrvaški sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev. Te izjave po stališču Vrhovnega sodišča, čeprav se vzamejo za resnične, pomenijo zgolj pritožnikovo dojemanje dogodkov v času njegovega bivanja v tej državi (11. točka obrazložitve).

Navedena določba daje pooblastilo državam članicam do takojšnjega odvzema prstnih odtisov vseh prstov vsakemu državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki je dopolnila vsaj 14 let, ki so jo pristojni nadzorni organi prijeli zaradi nezakonitega prehoda meje te države članice po kopnem, morju ali zraku, ko je prišla iz tretje države, in ki je niso poslali nazaj.

ESČP je v zadevi M. S. S. proti Belgiji poudarilo, da je že večkrat sprejelo stališče, da mora nečloveško ravnanje dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. V zadevi M. S. S. proti Belgiji je kot take spoznalo okoliščine, v katerih je prosilec več mesecev živel v negotovem in brezizhodnem položaju, na cesti, brez hrane, brez dostopa do sanitarij, ponoči v stalnem strahu, da ga bodo napadli in oropali.

Stališče: Vrhovnega sodišča RS v I Up 253/2014 z dne 21. 8. 2014, ESČP v zadevi Tarakhel proti Švici, sodbo Sodišča EU v zadevi C: 578/16 PPU, C.K., H.F., A.S. proti Slovenija z dne 16. 2. 2017, zadevo Jawo iz leta 2019.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 20, 20/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.