UPRS Sodba in sklep III U 120/2022-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-29

BREZPLAČNA PRAVNA POMOČ - DAVKI - IZVRŠILNO PRAVO

davčna izvršba - ustavitev davčne izvršbe - plačilo stroškov postopka - povrnitev pravdnih stroškov - upravičenec do brezplačne pravne pomoči - zastaranje - zastaranje judikatne terjatve - zakonita cesija

Za terjatve Republike Slovenije kot upnika na podlagi zakonite cesije po določbah 46. člena ZBPP do dolžnika iz naslova stroškov postopka zaradi neuspeha v tem postopku je treba uporabiti določbe o zastaranju, ki jih določa OZ.

I. Tožba drugotožeče stranke Republike Slovenije - Okrožno sodišče v Kopru, ki jo zastopa Državno odvetništvo Zunanji oddelek v Kopru, se zavrže.

II. Tožbi prvotožeče stranke Državnega odvetništva Republike Slovenije, Zunanji oddelek v Kopru, se ugodi. Sklep Finančne uprave RS št. DT 4933-70617/2013-5 z dne 12. 8. 2020 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

1. Z izpodbijanim sklepom je bilo odločeno, da se postopek davčne izvršbe, začet s sklepom davčnega organa št. DT 4933-70617/2013-3 z dne 2. 4. 2015 zoper dolžnika A. A., ustavi zaradi zastaranja pravice do izterjave. Vsa doslej opravljena dejanja v postopku davčne izvršbe se razveljavijo.

2. Iz obrazložitve izhaja, da je davčni organ zoper dolžnika v postopku davčne izvršbe izdal zgoraj navedeni sklep o davčni izvršbi na dolžnikova denarna sredstva. V postopku je bilo ugotovljeno, da so obveznosti po sklepu o izvršbi prenehale iz razloga, navedenega v izreku tega sklepa, zato je bilo treba na podlagi 155. člena Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2) izvršbo ustaviti. Vsa opravljena dejanja v postopku se razveljavijo. V skladu s 6. točko prvega odstavka 155. člena ZDavP-2 davčni organ po uradni dolžnosti ustavi davčno izvršbo, če je pravica do davčne izvršbe zastarala, in v skladu z drugim odstavkom istega člena odpravi oziroma razveljavi že izvršena dejanja v postopku davčne izvršbe. Od dneva, ko je zastaralni rok začel teči (31. 5. 2010), je preteklo več kot 10 let, zato je v skladu z določbo 6. odstavka 126. člena ZDavP-2 pravica do izterjave zastarala.

3. Zoper ta sklep sta vložili pritožbo tožeči stranki. Ministrstvo za finance je kot drugostopni organ odločilo o pritožbi prvotožeče stranke. Iz obrazložitve drugostopne odločbe izhaja, da je v predmetni zadevi predlog za izvršbo podalo Državno odvetništvo RS. Izvršba nedavčnih denarnih obveznosti se začne na predlog in je od predlagatelja odvisen tudi tek že začetega postopka. Zahtevo za izvršbo lahko namreč umakne, davčni organ pa nato po uradni dolžnosti s sklepom v celoti ali delno ustavi izvršbo.

4. Pritožbeni organ ugotavlja, da je v predmetni zadevi treba odločiti o tem, ali res ni bila oziroma ni več mogoča izvršba obveznosti po sodbi Okrožnega sodišča v Kopru št. P 511/2007 z dne 15. 4. 2010, ki je, izhajajoč iz potrdil, s katerimi jo je opremilo Okrožno sodišče v Kopru, postala pravnomočna in izvršljiva 31. 5. 2010. Gre za pravdne stroške, ki so bili z navedeno sodbo naloženi v znesku 650,87 €, izvršba pa predlagana za ta znesek ter 170,26 € zamudnih obresti. V nadaljevanju organ druge stopnje ugotavlja, da gre za terjatev v zvezi s 46. členom ZBPP in da je bil predlog za izvršbo vložen dne 25. 4. 2013.

5. Predmetna obveznost nima značaja davčnih terjatev, ob upoštevanju novejše sodne prakse pa je tudi v predmetni zadevi glede zastaranja treba upoštevati določbe ZDavP-2 in ne Obligacijskega zakonika - OZ (sodbe Vrhovnega sodišča RS št. X Ips 291/2016 z dne 17. 10. 2018, X Ips 33/2019 z dne 20. 5. 2020 ter Upravnega sodišča RS št. II U 163/2018 z dne 6. 5. 2020).

6. Drugostopni organ meni, da ni logično, da bi se glede 48. in 46. člena ZBPP, ko gre za zastaranje izterjave, postopalo po različnih predpisih, medtem ko je za izvršbo v obeh primerih pristojen davčni organ. Tudi glede 46. člena ZBPP je določeno, da terjatev izvrši pristojni davčni organ po določbah zakona, ki ureja prisilno izterjavo davkov. ZDavP-2 določa 5-letni relativni in 10-letni absolutni zastaralni rok z izjemami, določenimi v 126. členu. Sodba št. P 511/2007 je postala izvršljiva 31. 5. 2010, kar pomeni, da je do izdaje izpodbijanega sklepa že preteklo več kot 10 let, posledično pa je že nastopilo absolutno zastaranje po določbah ZDavP-2. Pritožbo prvotožeče stranke je ministrstvo kot neutemeljeno zavrnilo.

7. Tožbo v tem upravnem sporu vlagata Državno odvetništvo Republike Slovenije, Zunanji oddelek v Kopru kot prvotožeča stranka in Republika Slovenija, Okrožno sodišče v Kopru, ki jo zastopa Državno odvetništvo, kot drugotožeča stranka. Prvotožeča stranka vlaga tožbo kot zastopnik javnega interesa po 11. členu Zakona o državnem odvetništvu (ZDOdv) v povezavi z 18. členom Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), drugotožečo stranko pa Državno odvetništvo zastopa na podlagi 12. člena ZDOdv. Tožbo vlagata zaradi nepravilne uporabe materialnega prava, bistvenih kršitev določb postopka ter nepravilno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Tožnici navajata, da sta obe aktivno legitimirani tako zaradi varovanja javnega interesa kot tudi zasledovanja svojih pravic in pravnih koristi.

8. Tožeča stranka v tožbi utemeljuje upravičenost do vložitve tožbe za tožečo stranko Republiko Slovenijo, ki jo zastopa Okrožno sodišče v Kopru, s pojasnilom, da se izvršba opravi v korist drugotožeče stranke kot nosilke pravic po izvršilnem naslovu in ne neposredno v proračun Republike Slovenije. Razen tega je državno odvetništvo v predlogu navedlo kot upnika Okrožno sodišče v Kopru in številko njegovega transakcijskega računa. Državnemu odvetništvu pa je kot zastopniku javnega interesa dana možnost, da nastopa kot tožnik v upravnem sporu tudi na lastno iniciativo, če oceni, da je bil kršen zakon v škodo javnega interesa po 11. členu ZDOdv v zvezi z 18. členom ZUS-1.

9. Tožeča stranka navaja, da je tožena stranka pri presoji dejanskega stanja naredila napačno subsumpcijo ugotovljenih dejstev pod materialno pravno normo. Po mnenju tožeče stranke je namreč potrebno razlikovati primere, ko podlago za povračilo stroškov predstavljajo določbe 43., 48. in 49. člena ZBPP, od primerov, ko podlago predstavlja določba 46. člena ZBPP. V slednjem primeru se o obveznosti povrnitve stroškov, ki jih je iz naslova brezplačne pravne pomoči založila Republika Slovenija, odloči z odločbo sodišča v konkretnem sodnem postopku, v zvezi s katerim je bila dodeljena brezplačna pravna pomoč. To pomeni, da sodišče s sodno odločbo odloči, da je nasprotna stranka, ki običajno ni upravičena do sredstev iz naslova brezplačne pravne pomoči in je v postopku izgubila, dolžna povrniti nasprotni stranki oziroma državi s strani Republike Slovenije založena sredstva. V konkretnem primeru je bila davčna izvršba nedavčne terjatve predlagana na podlagi takrat veljavnega 46. člena ZBPP, zaradi česar po mnenju pritožnic pri presoji zastaranja pravice do izterjave denarnih terjatev po ZBPP ni mogoče upoštevati določb 125. in 126. člena ZDavP-2, temveč je treba upoštevati določbe OZ o zastaranju. Sodišče, ko odloča o zadevi, na podlagi 46. člena ZBPP samo po uradni dolžnosti, če so stranke postopka upravičene do brezplačne pravne pomoči, odloči o povrnitvi stroškov postopka. S tem nastopi zakonita subrogacija (275. člen OZ in 46. člen ZBPP). Glede na to gre v obravnavani zadevi za judikatno terjatev, ugotovljeno s pravnomočno sodno odločbo (356. člen OZ). V tovrstnih primerih pa je določen 10-letni zastaralni rok.

10. Pri tem je treba upoštevati tudi dejstvo, da bi bila Republika Slovenija kot upnik v primeru zakonite cesije ob uporabi določb o zastaranju po ZDavP-2 v slabšem položaju od vsakega drugega upnika, kjer do zakonite cesije ne bi prišlo. Kolikor do zakonite cesije ne bi prišlo, bi se za upravičenko do brezplačne pravne pomoči, kateri je stranka z interesom A. A. na podlagi sodbe dolžna povrniti stroške postopka, pri izterjavi dolga uporabljale določbe OZ o 10-letnem zastaralnem roku in nadaljnje določbe o pretrganju zastaranja. Po mnenju tožečih strank je brez vsakršne logične povezave zaključek, da v primeru, ko isto terjatev izterjuje cedent, zanj veljajo določbe OZ o zastaranju in pretrganju, če pa jih izterjuje cesionar, ki je država, pa veljajo določbe ZDavP-2.

11. Razen tega je treba v tej posledici upoštevati tudi neoblastno razmerje med državo, okrožnim sodiščem in nasprotno stranko, ki ni bila upravičena do brezplačne pravne pomoči. Odločitev v predmetni zadevi pa se razlikuje tudi od odločitve Upravnega sodišča RS v zadevi I U 212/2016 z dne 8. 3. 2016. Ob pravilni uporabi določb o zastaranju terjatev RS Okrožnega sodišča v Kopru iz naslova brezplačne pomoči zoper dolžnika še ni zastarala, saj je bilo zastaranje pravočasno, pred potekom 10-letnega roka, pretrgano z vložitvijo predloga za davčno izvršbo. Odločbe, na katere se sklicuje drugostopni organ v svoji obrazložitvi, glede uporabe določb ZDavP-2 o zastaranju niso primerljive s konkretno situacijo.

12. Tožeča stranka še dodaja, da je bila izvršba aktivna, saj je bilo dne 20. 5. 2020 vknjiženo plačilo v višini 151,52 €. Tožeči stranki predlagata, da sodišče izpodbijani sklep odpravi in zadevo vrne v nov postopek.

13. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih iz obrazložitve izpodbijanega sklepa in predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne. V obrazložitvi navaja, da bi lahko Okrožno sodišče v Kopru, kolikor meni, da je stranka oziroma stranski udeleženec, postopalo po 142. in 200 ali 229. členu Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP). V predmetni zadevi gre za obvezo v zvezi s 46. členom ZBPP, predlog za izterjavo pa se izvrši na predlog državnega pravobranilstva, ki je zastopnik Republike Slovenije. Okrožno sodišče v Kopru tako ne izpolnjuje ne formalnega ne materialnega kriterija za stranko v postopku. Glede zastaranja se tožena stranka sklicuje na svoja v drugostopni odločbi podana stališča.

14. Tožba je bila vročena v odgovor tudi A. A., prizadeti stranki v tem upravnem sporu v smislu tretje alinee 16. člena v zvezi s prvim odstavkom 19. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), ki na tožbo ni odgovorila.

15. Tožba drugotožeče stranke je nedovoljena.

16. Tožbo sta v predmetni zadevi vložili prvo in drugotožeča stranka. Kot izhaja iz zgoraj povzetega in podatkov spisa, sta zoper sklep o ustavitvi postopka davčne izvršbe, ki se izpodbija v tem upravnem sporu, sicer isti stranki vložili pritožbo, vendar pa je Ministrstvo za finance kot drugostopni organ odločilo samo o pritožbi prvotožeče stranke, to je Državnega odvetništva Republike Slovenije. V drugostopni odločbi (na str. 2) se sicer omenja, da Državno odvetništvo vlaga pritožbo tudi kot zastopnik Republike Slovenije - Okrožnega sodišča v Kopru, vendar se, kot izhaja iz uvoda in izreka te odločbe, o dopustnosti in utemeljenosti pritožbe Republike Slovenije - Okrožnega sodišča v Kopru, ne odloča.

17. Glede na to, da drugostopni organ o pritožbi drugotožeče stranke zoper prvostopni sklep ni odločil, sodišče ugotavlja, da je v tem delu tožba preuranjena in kot taka nedopustna, saj je vložitev pritožbe in odločitev o njej procesna predpostavka za vložitev tožbe v upravnem sporu. Na izpolnjenost procesnih predpostavk za vložitev tožbe v upravnem sporu mora sodišče paziti ves čas postopka (drugi odstavek 36. člena ZUS-1). Glede na navedeno je sodišče tožbo drugotožeče stranke na podlagi 7. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 kot nedopustno zavrglo.

18. Tožba prvotožeče stranke je utemeljena.

19. Prvotožeča stranka je vložila tožbo kot zastopnik javnega interesa na podlagi 18. člena ZUS-1

. Njena pritožba zoper sklep o ustavitvi postopka davčne izvršbe je bila kot neutemeljena zavrnjena in s tem potrjen prvostopni sklep, s katerim je bil ustavljen postopek davčne izvršbe na podlagi ugotovitve organa prve stopnje, ki ji pritrjuje tudi drugostopni organ, da je od dneva, ko je zastaralni rok pričel teči, preteklo več kot deset let, zato je po določbi šestega odstavka 126. člena ZDavP-2 pravica do izterjave zastarala.

20. Tožeča stranka temu nasprotuje, ker meni, da je glede teka roka v predmetni zadevi treba uporabiti določbe OZ in ne ZDavP-2.

21. Dejanske okoliščine v predmetni zadevi niso sporne. Izvršilni naslov v predmetni izvršbi je sodba Okrožnega sodišča v Kopru št. P 511/2007 z dne 15. 4. 2010, s katero je bilo odločeno v pravdnem postopku, ki je tekel na podlagi tožbe tožeče stranke B. B. zoper toženca A. A. Tožnica, ki ji je bila za zastopanje odvetnika v tej pravdi odobrena brezplačna pravna pomoč, je v postopku delno uspela in ji je bil toženec dolžan plačati pravdne stroške v znesku 650,87 € z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V izreku je še navedeno, da bo po pravnomočnosti te sodbe terjatev iz naslova stroškov prešla na Republiko Slovenijo.

22. Takšna odločitev je v skladu z ob izdaji sodbe veljavno določbo 46. člena ZBPP. Po tej terjatev stranke - upravičenca do brezplačne pravne pomoči proti nasprotni stranki iz naslova stroškov postopka, ki jih je sodišče prisodilo v korist upravičenca z odločbo, s katero se je postopek pred njim končal, preide do višine stroškov, izplačanih iz naslova brezplačne pravne pomoči po tem zakonu, na Republiko Slovenijo z dnem pravnomočnosti odločbe oziroma sklepa o stroških postopka. S prehodom terjatve na Republiko Slovenijo vstopi Republika Slovenija v razmerju do nasprotne stranke v položaj stranke - upravičenca do brezplačne pravne pomoči kot upnika. Predlog za izterjavo terjatev izvrši na predlog državnega pravobranilstva pristojni davčni organ po določbah zakona, ki ureja prisilno izterjavo davkov. Pri tem se odločba, s katero sodišče razsodi o stroških, šteje za izvršilni naslov.

23. Za zastopanje v zadevi P 511/2007 je bila dodeljena brezplačna pravna pomoč tožnici v tem postopku B. B. Namen brezplačne pravne pomoči je uresničevanje pravice do sodnega varstva po načelu enakopravnosti, upoštevajoč socialni položaj osebe, ki brez škode za svoje preživljanje in preživljanje svoje družine te pravice ne bi mogla uresničevati (1. člen ZBPP). Brezplačna pravna pomoč po tem zakonu se odobri za pravno svetovanje in pravno zastopanje, kot to določa 7. člen ZBPP.

24. Okoliščina, da je eni od strank v postopku, ki teče pred sodiščem (v konkretnem primeru v pravdnem postopku), dodeljena brezplačna pravna pomoč, v ničemer ne vpliva na razmerje med to stranko (torej upravičencem do brezplačne pravne pomoči) in nasprotno stranko, kar zadeva stroške postopka. O stroških odloči pristojno sodišče po določbah o povrnitvi stroškov postopka, v konkretnem primeru po določbah Zakona o pravdnem postopku (ZPP). To pomeni, da je v primeru, ko je upravičenec do brezplačne pravne pomoči v sodnem postopku, za katerega mu je bila dodeljena brezplačna pravna pomoč, uspešen, je upravičen do povrnitve stroškov postopka.

25. Za stranko v postopku, ki zasleduje nasprotni interes od upravičenca do brezplačne pravne pomoči (v konkretnem primeru za toženo stranko v zadevi Okrožnega sodišča v Kopru št. P 511/2007), se položaj zaradi okoliščine, da je bila nasprotni stranki dodeljena brezplačna pravna pomoč, v ničemer ne spremeni. Kolikor bo v postopku neuspešna, bo nasprotni, v postopku uspešni, stranki povrnila stroške postopka.

26. Drugačen pa je položaj upravičenca do brezplačne pravne pomoči. Ta dejansko lastnih stroškov postopka v obsegu dodeljene brezplačne pravne pomoči (v konkretnem primeru stroškov zastopanja odvetnika) nima, saj se ti plačajo iz naslova njemu dodeljene brezplačne pravne pomoči. Kolikor bi dobil in obdržal znesek povrnitve teh stroškov od nasprotne stranke, bi bil neupravičeno obogaten. Zato je to situacijo uredil že zakonodajalec in v 46. členu ZBPP predpisal zakonito cesijo, s tem ko je odločil, da terjatev upravičenca do brezplačne pravne pomoči (ki je v postopku, za katerega mu je bila dodeljena brezplačna pravna pomoč, uspel) do nasprotne stranke iz naslova stroškov postopka do višine izplačanih stroškov preide na Republiko Slovenijo. S tem stopi Republika Slovenija

v položaj upravičenca do brezplačne pravne pomoči.

se je sicer določba 46. člena ZBPP spremenila tako, da sodišče, ki odloča v postopku, za katerega je bila upravičencu do brezplačne pravne pomoči dodeljena brezplačna pravna pomoč, po uradni dolžnosti upošteva stroške postopka (ki jih za upravičenca založila Republika Slovenija), torej tudi, če jih upravičenec do brezplačne pravne pomoči ne priglasi. O teh stroških (torej stroških, ki jih je dolžna povrniti nasprotna stranka) odloči sodišče, ki odloča o zadevi,

po določbah o povrnitvi stroškov postopka, ki veljajo v zadevi

, za katero je bila upravičencu dodeljena brezplačna pravna pomoč.

28. Tako po prejšnji kot po sedanji ureditvi pa velja, da se izvrši izterjava na predlog (po prejšnji ureditvi na predlog državnega pravobranilstva sedaj na predlog pristojnega organa za brezplačno pravno pomoč), izterjavo pa izvrši pristojni davčni organ po določbah zakona, ki ureja prisilno izterjavo davkov.

29. V primeru zgoraj opisane zakonite cesije je torej zakonodajalec predpisal, da se izvršba opravi pred davčnim organom po določbah zakona, ki ureja prisilno izterjavo davkov. S tem so določena postopkovna pravila in organ, pred katerim ta postopek izvršbe teče, to pa ne pomeni, da to velja tudi za uporabo določb o zastaranju.

30. V predmetni zadevi gre namreč za plačilo oziroma, ker to ni bilo prostovoljno, izterjavo zneska povrnitve stroškov postopka, ki jih mora plačati stranka, katera v postopku ni uspela, uspešni stranki. O stroških postopka je odločilo sodišče, ki je bilo sicer pristojno za odločanje o zadevi, po določbah o povrnitvi stroškov postopka. V pravdnih postopkih je sklep o stroških postopka praviloma zajet s sodbo o glavni stvari. Gre torej za terjatev oziroma gledano s pozicije dolžnika za dolg, o katerem je bilo odločeno s sklepom (sodbo) sodišča. To je t.im. judikatna terjatev.

31. Za terjatve, ki so bile ugotovljene s pravnomočno sodno odločbo (judikatne terjatve), pa velja določba 356. člena OZ o zastaranju takšnih terjatev in posledično tudi določbe o zadržanju in pretrganju zastaranja.

32. Po obrazloženem je napačno stališče tožene stranke, da za predmetno zadevo veljajo pravila o zastaranju, določena z ZDavP-2. Zmotno je tudi njeno stališče, da se morajo za zastaranje vseh terjatev, ki imajo podlago v določbah ZBPP uporabljati določbe ZDavP-2. Tožena stranka primerja 48. in 46. člen ZBPP in meni, da je treba za zastaranje po obeh pravnih podlagah uporabiti iste predpise. Temu ni mogoče pritrditi. Določba 48. člena ZBPP ureja primere, ko je upravičenec do brezplačne pravne pomoči (v celoti ali delno) uspel v postopku in je na podlagi tega pridobil premoženje, zato je dolžan povrniti stroške brezplačne pravne pomoči, če in katerih ni povrnila nasprotna stranka. Prav tako je upravičenec do brezplačne pravne pomoči dolžan povrniti stroške brezplačne pravne pomoči, če se je njegov materialni položaj v roku, določenem v 49. členu ZBPP, spremenil tako, da ne bi bil več upravičen do brezplačne pravne pomoči. ZBPP nalaga upravičencu do brezplačne pravne pomoči, da le-to povrne tudi, kadar gre za neupravičeno prejeto brezplačno pravno pomoč, kot to določa 43. člen ZBPP.

33. V 43., 48. in 49. členu ZBPP gre torej za primere, ko je

dolžan stroške le-te povrniti, če nastopijo v teh členih določene okoliščine in pogoji. Gre torej za razmerje med Republiko Slovenijo in upravičencem do brezplačne pravne pomoči. V postopku odločanja o brezplačni pravni pomoči se

postopa po ZUP (drugi odstavek 34. člena ZBPP), gre torej za upravni postopek in terjatve oziroma dolgovi, ki iz tega razmerja med Republiko Slovenijo in upravičencem nastopijo, so javnopravne narave. Takšno je tudi stališče Vrhovnega sodišča RS v zadevi X Ips 291/2016, na katero se sklicuje (vendar v napačnem kontekstu) tudi tožena stranka. V tej zadevi Vrhovno sodišče pojasnjuje, da določba 48. člena ZBPP predstavlja samostojno pravno podlago za vzpostavitev novega pravnega razmerja med

do brezplačne pravne pomoči, ki ni zasebnopravne ampak javnopravne narave. Obveznost upravičenca do brezplačne pravne pomoči, da povrne stroške le-te, je določena z zakonom - ZBPP, oblastni organ, to je organ za brezplačno pravno pomoč, pa o njej odloči z upravno odločbo.

34. V 46. členu ZBPP gre za nekaj povsem drugega. Ta namreč ne ureja situacije, ko je upravičenec do brezplačne pravne pomoči dolžnik do Republike Slovenije. V situaciji, ki jo ureja 46. člen ZBPP, je namreč dolžnik stranka, ki v postopku ni uspela (v konkretnem primeru toženec iz pravdnega postopka), in mora povrniti stroške nasprotni stranki v skladu z odločbo (sodbo, v katero je zajet sklep o stroških) sodišča. Ta nasprotna stranka pa je upravičenec do brezplačne pravne pomoči, ki kot upnik v razmerju do nasprotne stranke iz postopka, za katerega mu je bila odobrena brezplačna pravna pomoč, na podlagi zakona to svojo terjatev prenese na Republiko Slovenijo, saj je ta zanj založila stroške postopka na podlagi odobrene brezplačne pravne pomoči. 46. člen ZBPP je tako podlaga, da nastane dolžniško-upniško razmerje med osebo, ki je, ker v (pravdnem) postopku ni uspela, dolžna nasprotni stranki povrniti njene stroške postopka, in Republiko Slovenijo, ki je te stroške nosila. Ta terjatev pa ni javnopravne narave, kot je terjatev med Republiko Slovenijo in upravičencem do brezplačne pravne pomoči, ampak je v (konkretnem primeru) civilnopravne narave, saj je akcesorni del terjatve iz spora, ki je bila predmet obravnave pred sodiščem splošne pristojnosti (konkretno pred Okrožnim sodiščem v Kopru).

35. Po obrazloženem ni nobene podlage, da bi se v postopku med Republiko Slovenijo in osebo, ki je zaradi neuspeha v pravdi dolžna povrniti stroške pravdnega postopka, za zastaranje dolgovanega zneska stroškov uporabljale določbe ZDavP-2. V primeru (zakonite) cesije narava razmerja med dolžnikom in cesionarjem (Republiko Slovenijo) ostane enaka kot med dolžnikom in cedentom (upravičencem do brezplačne pravne pomoči), zato je tudi za zastaranje te terjatve treba uporabiti določbe OZ.

36. K zgoraj navedenemu sodišče še dodaja, da se tudi vsi ostali primeri iz sodne prakse, na katere se sklicuje tožena stranka, nanašajo na zadeve, kjer je šlo za drugačno dejansko in posledično materialnopravno podlago. V zadevi I Up Vrhovnega sodišča RS 243/2017 je šlo za postopek izterjave občinske komunalne takse, torej tipično javnopravno dajatev. Za javnopravno dajatev je šlo tudi v zadevi Upravnega sodišča RS št. I U 2226/2011, kjer je šlo za izterjavo neplačane globe. V zadevi Vrhovnega sodišča RS št. X Ips 33/2019 je šlo za izterjavo neupravičeno izplačanega zneska družinske pokojnine na podlagi odločbe Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Za izterjavo javnopravne terjatve je šlo tudi v zadevi Upravnega sodišča RS v zadevi II U 163/2018.

37. Tožeča stranka pa v tožbi navaja odločitev Upravnega sodišča RS št. I U 212/2016 z dne 8. 3. 2016, kjer materialnopravno podlago sicer predstavljajo določbe 46. člena ZBPP, vendar pa so dejanske okoliščine predmetne zadeve drugačne, saj je sodišče odločalo o pravilnosti izpolnitve obveznosti v primeru zakonite cesije.

38. Po obrazloženem sodišče zaključuje, da je za terjatve Republike Slovenije kot upnika na podlagi zakonite cesije po določbah 46. člena ZBPP do dolžnika iz naslova stroškov (konkretno pravdnega) postopka zaradi neuspeha v tem postopku treba uporabiti določbe o zastaranju, ki jih določa OZ. Zgolj dodati je, da zakonodaja ne določa, pa tudi sicer ni nobenega razloga, da bi bil položaj osebe, ki je zaradi neuspeha dolžna povrniti stroške sodnega (pravdnega) postopka na podlagi odločbe (pravdnega) sodišča, drugačen glede na to, ali je nasprotnik iz tega postopka in s tem upnik iz naslova stroškov postopka upravičenec do brezplačne pravne pomoči ali ne.

39. Ker je tožena stranka svojo odločitev napačno oprla na določbe o zastaranju iz ZDavP-2, je bilo s tem napačno uporabljeno materialno pravo. Glede na to je sodišče na podlagi 4. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 izpodbijano odločbo odpravilo in v skladu s četrtim odstavkom tega člena zadevo vrnilo organu, ki je izpodbijani upravni akt izdal, v ponoven postopek, v katerem bo treba ob upoštevanju pravnega mnenja sodišča (peti odstavek 64. člena ZUS-1) glede zastaranja uporabiti določbe OZ.

40. Ker je sodišče tožbi prvotožeče stranke ugodilo iz zgoraj navedenih razlogov, se z drugimi tožbenimi ugovori ni ukvarjalo.

41. Sodišče je v zadevi odločilo brez glavne obravnave, saj je v obravnavani zadevi šlo za presojo pravilne uporabe materialnega prava in za odločitev relevantno dejansko stanje med strankami ni bilo sporno (prvi odstavek 59. člena ZUS-1).

Ta v prvem odstavku določa, da je zastopnik javnega interesa v upravnem sporu državno odvetništvo ali druga oseba, ki jo določa zakon.

Ta je bil objavljen v Uradnem listu RS št. 19/2015 z dne 20. 3. 2015 in je v veljavi od 4. 4. 2015.

Zakon o brezplačni pravni pomoči (2001) - ZBPP  - člen 43, 46, 48, 49

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 356

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.