UPRS Sklep I U 2148/2024-10
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-26

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - začasna odredba - suspenzivni učinek

Vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, če ima zahtevek, ki ni očitno neutemeljen, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

Vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe. Takšna je bila situacija tudi v obravnavani zadevi in tožena stranka ne bi smela pomešati oziroma poistovetiti dokaznega praga, ki je potreben za strogo presojo tveganja z vidika 4. člena Listine, in ki zahteva tudi preverjanje določenih dejstev po uradni dolžnosti, in praga, ki se zahteva za končno ugotovitev, da bi predaja pomenila kršitev pravice prosilca do prepovedi nečloveškega ravnanja.

Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka zavrgla prošnjo za priznanje mednarodne zaščite tožnika (roj. ...1996 v Republiki Baškortostan) in je odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala prošnje za mednarodno zaščito imenovanega prosilca, saj bo imenovani predan Republiki Hrvaški. Predaja prosilca iz 1. točke izreka izpodbijanega sklepa se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 17. 10. 2024 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta je navedeno, da je prosilec dne 26. 9. 2024 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite. Pristojni organ je odvzel prstne odtise in jih poslal v Centralno evidenco EURODAC, od koder je dobil podatek, da je bil prosilec v omenjeno evidenco že vnesen, in sicer dne 22. 9. 2024 kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški. Pristojni organ je dne 3. 10. 2024 v skladu z b. točko prvega odstavka 18. člena Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in sveta s 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (Ur. I. EU, št. L 180/31, z 29. 6. 2013; v nadaljevanju: Dublinska uredba) posredoval prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilcev. Dne 17. 10. 2024 je pristojni organ prejel odgovor, da Hrvaška v skladu s petim odstavkom 20. člena Dublinske uredbe sprejema odgovornost za obravnavo prosilca.

3. Tožena stranka iz razgovora s tožnikom povzema, da ima tožnik zadržke pred vrnitvijo na Hrvaško, ker so bili z njim že na meji odrezavi in grobi. S štirimi odraslimi in petimi otroki je bil na policijski postaji v prostoru za začasno pridržanje, ki je bil zanemarjen in je smrdel. Tam so bili 6 ur brez vode in hrane, otroci so jokali. Policist mu je dejal, da trati čas, ker ga bodo v vsakem primeru vrnili v Rusko federacijo. Imel je občutek, da ga bo vsak čas napadel. Na spletu je videl, da je na Hrvaškem od 5000 prošenj bilo samo 50 ugodenih. Izvedel je tudi, da se prosilci srečujejo z lažnimi obtožbami. Drugih stikov z uradnimi osebami ni imel. Dal je prstne odtise in dobil navodilo v hrvaškem jeziku, da se mora zglasiti v azilnem domu. Sopotniki iz Čečenije so mu to prevedli. Še isti dan je odšel iz Hrvaške in ni odšel v azilni dom, saj se je bal, da ga bodo vrnili v izvorno državo. V Sloveniji si je organiziral življenje, uči se jezika.

4. Organ se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 155/2023, po kateri je bistveno, ali obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite na Hrvaškem. Bistveno je, kakšno je bilo ravnanje hrvaških oblasti po tem, ko ima oseba status prosilca za mednarodno zaščito. Vsaka pomanjkljivost ne zadošča, ampak mora biti pomanjkljivost sistemska. Prosilec pa niti ni prišel do azilnega doma, ker je Hrvaško prej zapustil. Prosilec je na Hrvaškem imel status prosilca za mednarodno zaščito, ker to izhaja iz izpiska EURODAC in iz odgovora hrvaških organov izhaja, da bo nastanjen v kapacitetah, ki so skladne s standardi Evropske unije. Število odobrenih prošenj ne priča o sistemskih pomanjkljivostih. Ta številka lahko zajema tudi samovoljne zapustitve države.

5. Vrhovno sodišče v zadevi I Up 111/2023 z dne 7. 6. 2023 pravi, da je ovira za predajo ugotovitev, ali v državi obstajajo sistemske pomanjkljivosti pri izvajanju postopkov glede vloženih prošenj ali pri namestitvi prosilcev. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere država resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Tudi po stališču Sodišča EU gre za vprašanje, ali obstoji resna nevarnost, da bo prosilec izpostavljen nečloveškemu ravnanju. Podatki o dejanskih sistemskih pomanjkljivosti pa morajo izhajati iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), iz sodnih odločb odreditvene države članice ter odločb ali poročil organov Sveta Evrope in OZN. Pri tem se tožena stranka sklicuje na sodbi Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 23/2021 in I Up 245/2022. Sodba Upravnega sodišča v zadevi I U 227/2024 z dne 12. 2. 2024 je potrdila, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti. Takšnih navedb pa tožnik v postopku ni podal. Tožena stranka sklene, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru prosilec v primeru predaje podvržen nečloveškemu ravnanju.

6. V tožbi tožnik ponavlja to, kar je tožena stranka povzela in zapisala v obrazložitvi izpodbijanega akta, in dodaja, da se je zbal zase zaradi konflikta s policistom. Brez doma in stalnega mesta je že dve leti in vedno je v strahu. Po grobem odzivu in pregleda spleta je ugotovil, da je na Hrvaškem nekaj narobe, da ljudi zadržujejo v slabih razmerah, da policisti pretepajo prosilce, da jih pridržijo in potem vračajo v izvorno državo. Njegovo življenje pa je v Ruski federaciji ogroženo, zato se je ustrašil in odšel. Pravi, da tožena stranka očitno razlikuje med ravnanji policije in ravnanji uradnih oseb v azilnem postopku, kar pa ni pravilno, ker gre za enovit postopek. V spis je vložil dokumentacijo, iz katere po njegovem mnenju izhajajo sistemske pomanjkljivosti v postopkih mednarodne zaščite na Hrvaškem. Sklicuje se na sodbo Vrhovnega sodišča I Up 139/2024 z dne 9. 8. 2024, iz katere izhaja, da so ruskemu državljanu odklanjali možnost vstopa na Hrvaško in nadaljnjo obravnavo, kar bi lahko kazalo na sistemsko pomanjkljivost. Tožena stranka je bila torej s takšnim primerom seznanjena. Ker tožnik ni imel pooblaščenca v upravnem postopku, bi tožena stranka morala raziskati to pomanjkljivost, ali na Hrvaškem obravnavajo prošnje za mednarodno zaščito ruskih državljanov. Šele na tej podlagi bi tožena stranka lahko odločala o prošnji. Poleg tega sistemske pomanjkljivosti niso pogoj za to, da se predaja prepreči. Dejanska nevarnost nečloveškega ravnanja ni nujno, da je posledica sistemskih pomanjkljivosti. Odgovor Hrvaške ne pomeni, da bo ravnanje vseh hrvaških organov do tožnika zakonito in primerno. Pri ugotavljanju teh pomanjkljivosti ni dovolj le sklicevanje na slovensko sodno prakso, kajti sodišče presoja stanje do izdaje izpodbijanega sklepa. Iz podatkov AIDA izhaja, da je bilo na Hrvaškem vloženih 8507 prošenj ruskih državljanov, mednarodna zaščita pa je bila podeljena v 23 primerih. Tožena stranka bi morala ugotoviti razlog za to, spričo dejstva, da je Ruska federacija v vojni. Predlaga zaslišanje tožnika, da sodišče tožbi ugodi, izpodbijani akt odpravi oziroma podrejeno razveljavi in zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek.

7. V predlogu za izdajo začasne odredbe se sklicuje na drugi odstavek 32. člena ZUS-1 in predlaga, da sodišče zadrži izvršitev akta do izdaje pravnomočne odločbe. Tožniku lahko škoda nastane že s samo predajo, če bi bil predan pred pravnomočno odločitvijo o njegovi tožbi. Z izdajo začasne odredbe javni interes ne bi bil prizadet v ničemer.

8. V odgovoru na tožbo tožena stranka ponavlja argumente iz izpodbijanega sklepa in pravi, da gre v tožbi za tožbeno novoto. Iz zapisnika o zaslišanju ne izhaja, da bi tožnik po evidentiranju, da gre za prosilca, imel kakšne koli težave. Stvari, ki so se mu zgodile in jih izpostavlja, so se zgodile, ko je imel status tujca in ne v času postopka za mednarodno zaščito. Iz sodbe Vrhovnega sodišča I Up 155/2023 izhaja, da je bistveno, kakšno je bilo ravnanje hrvaških organov, ko je oseba imela status prosilca za mednarodno zaščito. Zato so te navedbe tožnika povsem nerelevantne. V sodbi Vrhovnega sodišča, ki jo omenja tožnik, se tožena stranka ni opredelila do navedb o tem, da so ruskemu državljanu izrecno odklanjali možnost vstopa na Hrvaško. Sklicuje se tudi na zagotovilo Hrvaške, da bo prosilčeva prošnja obravnavana v razumnem času in da bo nastanjen v ustreznih kapacitetah. O dolžnostnem ravnanju tožene stranke je možno govoriti šele po presoji elementov, ki jih predloži prosilec, pri tem pa so pravno upoštevane le tiste okoliščine, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti. To mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja. Sklicuje se na sodbo Sodišča EU v zadevi C-392/22 z dne 29. 2. 2024. Da bi se vzpostavila obveznost preverjanja aktualnih podatkov o stanju hrvaškega azilnega sistema, morajo s tožnikovo izjavo zaobjeta ravnanja dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relevantna in odvisna od okoliščin konkretnega primera.

9. Kar zadeva predložene informacije tožena stranka pravi, da se veliko število teh informacij nanaša na ravnanja z ilegalnimi prebežniki. Gre za primere nezakonitih vračanj, ki se dogajajo na meji, in ne za vlagatelje namere. Na sodbo nemškega sodišča z dne 8. 5. 2023 tožena stranka odgovarja s sodbo švicarskega zveznega upravnega sodišča z dne 22. 3. 2023, iz katere izhaja, da ni podlage za sklepanje, da dublinski povratniki izpostavljeni enaki nevarnosti kot osebe, ki poskušajo prvič vstopiti ali prečkati Hrvaško. Glede sodbe regionalnega upravnega sodišča v Hannovru z dne 7. 9. 2022 tožena stranka pravi, da gre zgolj za konkreten primer in še to le za začasno prekinitev predaje. Glede sodbe sodišča v Stuttgartu pa pravi, da tožnika varuje status prosilca do pravnomočne odločitve v postopku na Hrvaškem. Zadeva Daraibou proti Hrvaški, ki je prišla pred Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP), pa je povsem drugačna v smislu dejanskega stanja od obravnavane in zato ne pride v poštev. Na Hrvaško je bilo do 30. 9. 2024 predanih 1157 oseb, kar jasno dokazuje, da se predaje na Hrvaško nemoteno izvajajo.

Zahteva za izdajo začasne odredbe ni utemeljena.

10. Dne 25. 4. 2024 je sodišče od pooblaščenke tožnika prejelo obvestilo, da sodišče še ni odločalo o tožbi niti o predlogu za izdajo začasne odredbe in da je tožena stranka dne 4. 4. 2025 "

povsem nenapovedano pred zaključkom sodnega postopka in v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih primerih tožnika predalo Hrvaški

11. Ker je očitno prišlo v Republiki Sloveniji na področju izvajanja Dublinske uredbe z vidika učinkov vložene tožbe in z vidika učinkov vloženega predloga za izdajo začasne odredbe, ko gre za predajo prosilcev v bolj tvegane države članice EU, do sistemskega problema,

bo sodišče v tej zadevi natančneje podalo obrazložitev pravnega stanja spričo dejstva, da je moralo sodišče v tej zadevi predlog za izdajo začasne odredbe kljub zahtevni pravni problematiki zavrniti kot "neutemeljen."

12. Kot že rečeno, je pooblaščenka v obvestilu sodišču z dne 25. 4. 2025 tudi sama navedla, da je tožena stranka v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih primerih tožnika predala Hrvaški, torej povsem nenapovedano in pred zaključkom sodnega postopka. Tri dni po tem obvestilu je evidenčna služba Upravnega sodišča po telefonu prejela informacijo in dan kasneje še pisno vlogo svetovalke za begunce v neki drugi istovrstni zadevi I U 97/2025, da je tožena stranka predala tožnika Bolgariji, preden je sodišče odločilo o tožbi in zahtevi za izdajo začasne odredbe.

13. Na podlagi teh podatkov je sodnik, ki mu je bila oddeljena zadeva I U 2148/2024, začel sklepati, da je tožena stranka morebiti spremenila politiko izvrševanja izpodbijanih aktov v zadevah po Dublinski uredbi 604/2013. Sodišče je bilo sicer pred obvestilom z dne 25. 4. 2025, v obdobju po 21. 6. 2024, ko je sodišče izdalo začasno odredbo v zadevi predaje tožnika iz Turčije Hrvaški (v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024), primorano zaradi dejstva, da se vse azilne zadeve v Sloveniji dodeljujejo samo 6 sodnikom z oddelka za varstvo ustavnih pravic, poleg vseh ostalih nujnih upravnih sporov za varstvo človekovih pravic, ki se dodeljujejo na oddelek za varstvo ustavnih pravic, uveljaviti prakso (v nekaterih primerih), da ni odločalo posebej in najprej o zahtevi za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi zoper sklep o predaji, izdan po Dublinski uredbi 604/2013, upoštevajoč pri tem 47. člen Listine EU o temeljnih pavicah (v nadaljevanju: Listina), ki ureja pravico do učinkovitega sodnega varstva, in ki ima neposredni učinek.

14. Takšno ločeno odločanje najprej o predlogu za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi, kadar je bila predaja predvidena za državo članico EU, kjer obstaja relevantno tveganje z vidika načela medsebojnega zaupanja, bi namreč še dodatno povečevalo že tako predlog čas reševanja vseh nujnih zadev s področja varstva človekovih pravic in ne samo azilnih zadev. Po interpretaciji s strani Sodišča EU pravice prosilcev za mednarodno zaščito do sojenja v razumnem roku iz 47. člena Listine oziroma zakonsko določenih rokov za odločanje sodišča po nacionalnem pravu, velja, da sodišče, ki odloča o tožbi - ob upoštevanju njegove obremenitve in delovnih razmer ali posebnih težav v nekaterih zadevah - če vsebinsko ne more v predpisanem roku, ki je po nacionalnem pravu, zavezujoč, zagotoviti spoštovanja vseh pravil, za vsak posamezen primer, ki mu je predložen v presojo in če v takem položaju ni nobenega nacionalnega pravila, s katerim bi se zagotovilo, da se o zadevi razsodi v razumnem roku, kot je pravilo, ki določa, da se po izteku roka spis dodeli drugemu sodišču, načelo učinkovitosti prava Unije pomeni obveznost za sodišče, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki bi jo štelo za zavezujočo. Tako obveznost sodišča, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki določa rok za izdajo odločbe, ki ni v skladu z načelom učinkovitosti prava Unije, tega ne more razbremeniti vsakršne obveznosti hitrega delovanja, ampak mu nalaga le, da se rok, ki mu je določen, šteje za instrukcijski, pri čemer mora odločiti čim prej, če se tak rok prekorači.

V obeh primerih sodb se je Sodišče EU oprlo na določilo 47. člena Listine, ki varuje tudi sodnikovo neodvisnost

15. Že po sami določbi člena 27(3)(c) Dublinske uredbe mora namreč sodna odločitev o predlogu za izdajo začasne odredbe temeljiti na podrobni in natančni preučitvi zahteve za odlog in v odločitvi, da se izvršitev odločitve o predaji ne odloži, morajo biti navedeni razlogi za takšno odločitev. Poleg tega pa tudi dejansko gre v teh zadevah za odločanje o tem, ali obstaja možnost, da bi bila tožniku v primeru predaje nekaterim državam članicam EU (na primer Italiji, Bolgariji, Hrvaški, tudi Franciji) kršena pravica do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine. To pa je absolutno zavarovana pravica in je za to potrebna stroga presoje omenjenega tveganja

ne glede na to, da je treba ob uporabi Dublinske uredbe uporabiti načelo medsebojnega zaupanja na podlagi sporazumov med državami oziroma prava EU.

Kajti po sodni praksi ESČP, če ima država članica EU diskrecijo, in po določilu člena 17(1) Dublinske uredbe država članica ima diskrecijo o tem, ali bo obravnavala prošnjo za mednarodno zaščito, ali pa bo prosilca predala drugi državi članici, je v polni meri odgovorna za varstvo pravice iz 3. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) in ne velja domneva o primerljivi enakovrednosti varstva pravic po pravu EU in EKČP.

16. Takšno nujno bolj racionalno reševanje tožbe in začasnih odredb skupaj je bilo v obdobju med 21. 6. 2024 do 4. 4. 2025 možno, ker je bila uveljavljena praksa pri toženi stranki, da je vedno počakala z izvršitvijo izpodbijanega sklepa, izdanega po Dublinski uredbi, in sicer do odločitve sodišča o tožbi v upravnem sporu ali o začasni odredbi. Ker se je ta praksa očitno nenapovedano spremenila s strani tožene stranke ravno s predmetno zadevo v začetku meseca aprila 2025, in ker je pooblaščenka tožnika v tej zadevi vložila nadzorstveno pritožbo, ki jo mora obravnavati predsednica Upravnega sodišča, je sodnik v tej zadevi, upoštevajoč četrti odstavek 6. člena Zakona o varstvu pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (ZVPSBNO), vzel zahtevo za izdajo začasne odredbe v obravnavo ločeno od tožbe zoper izpodbijani akt, četudi predmetna zadeva glede na sodniku poznane okoliščine in informacije, ki jih je sodnik dobil od pooblaščenke tožnika, ni med najbolj nujnimi odprtimi zadevami za varstvo človekovih pravic, ki so dodeljene sodniku.

17. Upravno sodišče je sicer že v omenjeni zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 opozorilo toženo stranko, da je Vrhovno sodišče RS zavzelo drugačno razlago določb Dublinske uredbe 604/2013 glede odložilnega učinka predloga za izdajo začasne odredbe zoper sklep o zavrženju prošnje za mednarodno zaščito po Dublinski uredbi

Iz interpretacije Vrhovnega sodišča izhaja, da vložena tožba zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa tudi ne v situaciji, ko ima tožnik zahtevek, ki ni očitno neutemeljen z vidika tveganja kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine, čeprav je to

standard na podlagi 3. člena EKČP že od leta 1989.

V zadevah, kjer gre za izvajanje prava EU, se je temu

standardu Sodišče EU žal res približevalo zelo počasi, in postopoma,

dokler ga ni izrecno potrdilo leta 2020 v zadevi B.

Ker je šlo v zadevi B za razlago primarnega prava, to je pravice do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine z neposrednim učinkom v zvezi s 4. členom Listine, ni pomembno, za katero vrsto zadeve v zvezi z izročitvijo, deportacijo ali predajo tujca je šlo v zadevi B.

V skladu z interpretacijo Sodišča EU je namen določila 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med Listino in EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije.

18. Poleg tega Vrhovno sodišče, ki sicer v povzemanju besedil določil Dublinske uredbe ni spregledalo druge povedi v določilu člena 27(3)(c) Dublinske uredbe, to določilo očitno razlaga tako, da tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

Vendar so po določbi druge povedi iz člena 27(3)(c) Dublinske uredbe države članice zavezane zagotoviti "

odložitev predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog

." To je namreč po mnenju sodnika v tej zadevi možno zagotoviti (samo) s tem, da tožena stranka ne izvrši izpodbijanega sklepa, dokler o začasni odredbi ne odloči sodišče.

19. Sodišče je torej moralo ob vložitvi tožbe in predloga za izdajo začasne odredbe tudi v tej zadevi vztrajati na drugačni razlagi prava EU, kot ga razlaga Vrhovno sodišče, ker (je) mora(lo) upoštevati pravni institut oziroma standard "

" in pravni koncept avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, kadar tožnik nima zahtevka, ki je očitno neutemeljen z vidika 4. člena (v zvezi z 47. členom Listine) v okoliščinah izrazito velikega pripada nujnih zadev s področja Dublinske uredbe, s ciljem učinkovitega varstva pravic tožnikov, ki podajo zahtevo za izdajo začasne odredbe v zvezi z dublinskim postopkom predaje v nekatere države, kot so Hrvaška

) Dublinske uredbe in namena tega sekundarnega pravnega vira EU kot celote. Sodišče je namreč v tem upravnem sporu vezano na temeljno načelo primarnosti prava EU, po katerem je nezdružljiva z zahtevami prava Unije ne samo vsaka določba nacionalnega pravnega reda in vsaka zakonodajna praksa, ampak tudi vsaka upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču preprečilo, da ignorira določbo domačega prava, ki morda ovira polni učinek predpisov Unije, ki imajo neposredni učinek.

Ti učinki načela primarnosti prava Unije pa so zavezujoči ne samo za sodišče, ampak tudi za upravne organe, ne da bi med drugim nacionalne določbe, vključno z ustavnim redom, to lahko ovirale.

Državni organ ali redno sodišče v zvezi s tem ne sme čakati na predhodno odpravo te nacionalne ureditve ali prakse po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku.

Ker je tožena stranka do dne 4. 4. 2025 vedno počakala z izvršitvijo sklepa vsaj do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe ali do odločitve sodišča o tožbi, do nespoštovanja prava EU zaradi preuranjenih predaj tožnikov ni prihajalo.

20. Upravno sodišče je sicer že v sodbi v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 z uporabo pravnih virov prava EU tožena stranko opozorilo, da je Sodišče EU je v zadevi

, kot je izpostavilo Upravno sodišče že v zadevah I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023 in v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023, izpeljalo specifično interpretacijo glede na zakonodajalčeve tri možnosti iz člena 27(3) Dublinske uredbe. Sodišče EU je v tej specifični interpretaciji upoštevalo naslednje: da je treba dati pristojnemu organu dovolj dolg rok, da opravi predajo (razlaga po namenu);

da pri tem vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno;

da se zakonodajalec EU sklicuje na prenehanje odložilnega učinka, ne da bi razlikoval med državami, ki so se odločile, da bodo imele pritožbo v skladu s členom 27(3)(a) in (b) s takojšnjim odložilnim učinkom, in državami, ki so se odločile, da bo odložilni učinek v skladu s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe odvisen od sprejetja odločitve o odložitvi izvršitve na podlagi zahteve zadevne osebe;

da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega, do tega pa bi prišlo, če države članice ne bi imele na voljo dovolj dolgega roka za izvedbo predaje, kadar je zadevna oseba pridržana in se je odločila, da bo vložila pritožbo.

21. To interpretacijo na podlagi pravnih virov prava EU, ki sicer sega še v leto 2023, je torej Upravno sodišče ponovilo in potrdilo v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 in iz nje izhaja, da po stališču Sodišča EU vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, če ima zahtevek, ki ni očitno neutemeljen, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

22. Vse tako kaže, da tožena stranka te interpretacije Sodišča EU, ki so podprte tudi z dolgoletno in povsem ustaljeno interpretacijo Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi (v nadaljevanju: ESČP) s 3. členom EKČP, po kateri mora tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP,

od začetka meseca aprila 2025 ne upošteva (več) oziroma jo morebiti ne upošteva (več) dosledno.

23. Zakonodajalec je v določbi tretjega odstavka 70. člena ZMZ-1 izrecno predpisal, da tožba zoper sklep o zavrženju prošnje na podlagi Dublinske uredbe 604/2013 ne zadrži izvršitve izpodbijanega akta. S takšno ureditvijo je torej zakonodajalec Republike Slovenije za določene situacije ustvaril možno neskladje s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, kajti po (

) interpretaciji Sodišča EU v omenjeni zadevi

je avtomatičen suspenzivni učinek že po sami zakonski določbi, ki mora biti natančna, jasna in predvidljiva, potreben, kadar bi lahko bil tožnik zaradi izvršitve odločbe izpostavljen dejanskemu tveganju, da bo podvržen ravnanju v nasprotju z določilom 4. člena Listine (ali člena 19(2) Listine).

Nacionalni organ sicer ni nujno dolžan "domnevati", da bi vsako pravno sredstvo imelo odložilni učinek po samem zakonu, vendar pa mora organ preveriti, ali so pogoji, ki v pravu EU veljajo za zagotovitev tega učinka, izpolnjeni glede na položaj zadevne osebe.

Avtomatični suspenzivni učinek po samem zakonu je treba nujno zagotoviti za pravna sredstva zoper odločbe, ko izvršitev odločbe "lahko" tožnika izpostavi "resnemu tveganju" v zvezi s pravico iz 4. člena Listine. V tem okviru nacionalni organ za presojo, ali izvršitev odločbe o vrnitvi, na katero se nanaša pravno sredstvo, "lahko" zadevno osebo izpostavi takemu tveganju, ni dolžan odločiti o tem, ali izvršitev te odločbe "dejansko" povzroči to tveganje. Po stališču Sodišča EU, če bi bila namreč sprejeta taka rešitev, bi se pogoji za uporabo odložilnega učinka po samem zakonu pomešali s pogoji za uspeh pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo. Iz tega bi sledilo, prvič, da se ne bi upošteval preventivni vidik odložilnega učinka pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo, in drugič, da bi moral vsak organ, ki bi moral izpeljati posledice iz tega odložilnega učinka, v praksi sam opraviti preizkus, ki ga mora opraviti sodišče, pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe.

Zato se mora tak organ omejiti na presojo, ali pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil tožnik zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju v zvezi s pravico iz 4. člena Listine, in ki očitno niso neutemeljene. Če je tako, mora navedeni organ ugotoviti, da se izvršitev odločbe odloži po samem zakonu od vložitve tega pravnega sredstva, in iz tega izpeljati posledice, ki jih ima v okviru svoje pristojnosti.

zaključilo, da se mora šteti, da vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

Takšna je bila situacija tudi v obravnavani zadevi in tožena stranka ne bi smela pomešati oziroma poistovetiti dokaznega praga, ki je potreben za strogo presojo tveganja z vidika 4. člena Listine, in ki zahteva tudi preverjanje določenih dejstev po uradni dolžnosti, in praga, ki se zahteva za končno ugotovitev, da bi predaja pomenila kršitev pravice prosilca do prepovedi nečloveškega ravnanja.

24. Med tem ko ZMZ-1 ter ZUS-1 ne določata avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe za nobeno situacijo po Dublinski uredbi 604/2013, pa je v konkretni zadevi tako, da je tožnik v tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe sicer dokaj skopo navajal neke trditve o tem, da bi v primeru njegove predaje Hrvaški lahko prišlo do kršitve pravice iz 4. člena Listine. V prošnji je navajal, da naj bi bil v Ruski federaciji preganjan zaradi političnega prepričanja tudi v zvezi z vojno, kar ni nepomembno z vidika vprašanja, ali je zahtevek tožnika očitno neutemeljen. Nadalje ni povsem nepomembno, da mu je bila odvzeta prostost na policijski postaji na način, da je bil 6 ur zaprt skupaj z mladoletniki in da je imel nek konflikt s policajem, ki naj bi mu rekel, da bo deportiran v Rusko federacijo. Tožena stranka je bila seznanjena s kriteriji, ki jih je sodišče razvilo v sodni praksi, in ki so relevantni za presojo, ali ima tožnik zahtevek glede 4. člena Listine, ki ni očitno neutemeljen, ko gre za predajo Hrvaški. Gre namreč za bolj ali manj primerljive zadeve predaje prosilcev za mednarodno zaščito Hrvaški, kot so: I U 1222/2022 z dne 21. 9. 2022, I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024, I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024. Tožnik v upravnem postopku ni imel pooblaščenca, zato je razumljivo, da je lahko informacije o stanju na Hrvaškem predložil v upravnem sporu, kjer ga zastopa pooblaščenka. Tožena stranka je bila tekom upravnega spora tudi seznanjena s stališčem sodišča v zvezi s kriteriji za oceno očitne (ne)utemeljenosti zahtevka, ki so bistveni za avtomatični suspenzivni učinek tožbe in sicer, da številne sodbe sodišč držav članic EU, na katere se sklicuje tožnik, in statistični podatki tožene stranke o izvršenih predajah prosilcev Hrvaški, ki ne vsebujejo podatka o tem, koliko predanih prosilcev na Hrvaško se vrne v odreditvene države, potrjujejo splošno znano dejstvo, da v zadevah, ko gre za predajo Hrvaški, v daljšem časovnem obdobju obstaja dokaj različna sodna praksa v državah članicah EU tako glede pravnih vprašanj kot tudi vprašanj glede dejanskega stanja o tem, kaj se dogaja s prosilci za mednarodno zaščito v smislu njihove nastanitve in dostopa do azilnega postopka ne samo, ko gre za posebej ranljive prosilce, in sicer po tem, ko so po Dublinski uredbi 604/2013 predani Hrvaški. Zagotovilo, na katerega se sklicuje tožena stranka tudi v tej zadevi, je zopet standardizirano in zato ne more odtehtati informacij, ki jih je priložil tožnik.

25. Tožena stranka sama ni pridobila informacij o stanju na Hrvaškem, čeprav je v tovrstnih zadevah, ko gre za države, kjer obstaja določeno tveganje z vidika 4. člena Listine, relevantno, katere informacije v zvezi z dublinskimi postopki vračanja na Hrvaško so javno dostopne in bi morale biti toženi stranki znane. V takem primeru argumentacija v izpodbijanem sklepu ne more zadoščati za to, da bi organ lahko ugotovil, da gre za očitno neutemeljen zahtevek, ki ne potrebuje avtomatičnega suspenzivnega učinka. Sodišče je v preteklih upravnih sporih tudi že odločilo, da stališče tožene stranke, da je Upravno sodišče ugotovilo, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti, pomeni zmotno interpretacijo prava, saj sodišče presoja zgolj to, ali je tožnik v konkretnih okoliščinah primera uspel dokazati določene pomembne pomanjkljivosti v drugi državi članici EU, ne pa tudi, ali tam takšne hude pomanjkljivosti v sistemu obstajajo, ali ne.

26. Poleg tega je med strankama v konkretni zadevi očitno spor o tem, ali je sprejem prosilcev po Dublinski uredbi 604/2013 na Hrvaškem v skladu s primarnim in sekundarnim pravom EU in obe stranki sta zagovarjali nasprotni razlagi pojma "sistemskih pomanjkljivosti" in pravil glede dokaznega bremena, pri čemer, če gre za državo članico EU, kjer obstaja določeno tveganje in če prosilec nima pooblaščenca, potem od prosilca ni mogoče zahtevati, da predloži elemente, ki izkazujejo "sistemske pomanjkljivosti" in šele po tem nastopi obveznost tožene stranke, da po uradni dolžnosti pridobi informacije in da z izmenjavo informacij oziroma s sodelovanjem s pristojnimi organi na Hrvaškem pridobi konkretna zagotovila, da bi tožnik imel dostop do azilnega postopka. Izvajanje medsebojnega zaupanja namreč zahteva tovrstno sodelovanje med organi držav članic v dublinskem postopku.

27. Vse navedeno skupaj pomeni, da bi morala imeti tožba v takem primeru avtomatični suspenzivni učinek. Vendar pa pooblaščenka tožnika, ki je pred 5 meseci izvedela, da so tožnika predali Hrvaški, v konkretni zadevi s predlogom za izdajo začasne odredbe predlaga, da sodišče zadrži izvršitev izpodbijanega sklepa. Sodišče je vezano na zahtevek tožeče stranke, ni pa vezano na razloge.

To, kar predlaga pooblaščenka tožnika, pa sodišče ne more narediti, ker je izpodbijani sklep že izvršen, in izvršitve predaje tožnika Hrvaški sodišče ne more več zadržati in tiste težko popravljive škode, ki jo je pooblaščenka opredelila v predlogu za izdajo začasne odredbe ne more preprečiti. Zato je sodišče predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo kot neutemeljen (drugi odstavek 32. člena ZUS-1 v zvezi z členom 27(3(c) Dublinske uredbe).

Sodišče uporablja izraz "sistemski problem" tudi zato, ker se v teh zadevah pojavljajo nadzorstvene pritožbe strank zoper sodnike zaradi sojenja v nerazumnem roku, kar lahko ob neupoštevanju celovite pravne (in dejanske) problematike z vidika prava EU pomeni dodaten nedopusten poseg v sodnikovo neodvisnost oziroma nepristranost.

Torubarov, C-556/17, 19. 7. 2019, odst. 56.

PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 32-34, 36; LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 76-77.

Glej na primer: Soering v. the U.K. App no 14038/88, 7. 7. 1989, odst. 91; Chahal v. the U.K., odst. 96; J.K. and others v. Sweden, odst. 51, 83, 86.

Glej: M.S.S. v Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 342; Hirsi Jamaa and others v. Italy, odst. 129; N.S and M.E., C-411/10 in C-493/10, odst. 71, 77, 81, 94, 99-106; Jawo, C-163/17, odst. 80-85, 88-90; C.K. and others v Slovenia, C-578/16, odst. 60, 71, 73, 76-78, 83, 85-91, 93, 95; Mnenje Sodišča EU 2/13, odst. 191-192.

Glej: Avotinš v Latvia, App. no. 17502/07, 23. 5. 2016, odst. 101-105, 112; Bivolaru et Moldovan c. France, Req. no. 40324/16 et 12623/17, 25. 3. 2021, odst. 98-103, 116-126, 131; Tarakhel v. Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 90; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21. 1. 2011 odst. 339-340; Romeo Castano v. Belgium, App. no. 8351/17, 9. 7. 2019, odst. 79-92.

O tem glej sodni odločbo Vrhovnega sodišča v zadevah: I Up 304/2016 z dne 7. 12. 2016, odst. 10-11 in I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024, odst. 9-10.

Glej na primer sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej Soering v the United Kingdom, App no 14038/88, 7. 7. 1989; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

Glej na primer: Tall, C-239/14, 17. 12. 2015, odst. 54; Gnandi, C-181/16, 19. 6. 2018, odst. 54; X, C-175/17, 26. 9. 2018, odst. 32; LM, C-402/19, 30. 9. 2020, odst. 35.

Glej: B, C-233/19, 30.9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-65.

Vrhovno sodišče namreč interpretacijo Sodišča EU v zadevi B zavrača v zvezi z Dublinsko uredbo, ker, kot pravi, se zadeva B nanaša na socialno pomoč za tujca, ki se sklicuje na to, da bi zaradi njegovega zdravstvenega stanja v primeru odstranitve bil podvržen velikemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja (I Up 300/2023, 25. 1. 2024, odst. 13.

J N., C-601715 PPU, 15. 2. 2016, odst. 47.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi: I U 146/2024 z dne 26. 3. 2024.

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1977, odst. 22, 24; Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

Amayry, C-60/16, 13. 9. 2017, odst. 62(glej tudi odst. 45); Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 59; B, F in K, C- 323/21, C-324/21 in C-325/21 12. 1. 2023, odst. 63; MA, PB, LE, C-245/21 in C-248/21, 22. 9. 2022, odst. 48, 58.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46-50, 57, 63.

Glej mutatis mutandis prvi odstavek 40. člena ZUS-1.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 27, 27/3, 27/3-c

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 3

Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (2010) - člen 4, 47

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.