UPRS Sodba I U 983/2025-40
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-29

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI POSTOPEK

mednarodna zaščita - ponovni postopek za priznanje mednarodne zaščite - strah pred preganjanjem - status begunca - pripadnost določeni družbeni skupini - istospolna usmerjenost - preganjanje - dokazna ocena - bistvena kršitev določb postopka - obrazložitev odločbe - učinek ex nunc

Dokazna ocena mora ustrezati standardom skrbnosti, kar pomeni, da mora biti preverljivo obrazložena. Ta obrazložitev (kot navzven izraženo intimno prepričanje) pa mora biti taka, da z izčrpno in poglobljeno, umno in razumno argumentacijo prepriča bodisi stranke (ki zato ne vložijo pravnega sredstva) bodisi (če je sprožen upravni spor) sodišče, ki odloča o tožbi. Razlogi odločbe morajo torej prepričljivo utemeljiti odločitev organa in omogočiti vsebinski preizkus odločbe. Toženka je po presoji sodišča v zvezi z ugotovitvijo, da tožnik ni bil deležen preteklega preganjanja, kršila načelo proste presoje dokazov tako z vidika neupoštevanja metodološkega napotka, ki ga daje načelo proste presoje dokazov, kot tudi s pomanjkljivo dokazno oceno. Odločba mora imeti v primerih, kakršen je obravnavani, celovite razloge o tistih odločilnih dejstvih, na katera tožnik opira oziroma utemeljujejo svoje tožbene navedbe v zvezi z izpolnjevanjem pogojev za mednarodno zaščito (v obravnavanem primeru so to razlogi preganjanja zaradi istospolne usmerjenosti tožnika), česar izpodbijana odločba nima.

Obravnava zadevnih pravnih sredstev mora vključevati sodni preizkus vseh dejanskih in pravnih elementov, ki sodišču omogočajo posodobljeno presojo obravnavane zadeve, saj bi mu bil sicer odvzet običajni pomen.

V postopkih priznanja mednarodne zaščite je potrebna tudi ex nunc presoja dejstev in dokazov ter pravnih vprašanj. Kadar je to primerno, je potrebno upoštevati tudi informacije (dejstva in dokaze), ki so se pojavile po izdaji odločbe upravnega organa.

Tožbi se ugodi, odločba Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije št. 2142-1209/2022/32 (1222-13) z dne 19. 5. 2025 se odpravi in zadeva vrne Ministrstvu za notranje zadeve Republike Slovenije v ponoven postopek.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju: ZMZ-1): (i) zavrnila tožnikovo drugo prošnjo za mednarodno zaščito; (ii) odločila, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane tožnikovo bivanje v Republiki Sloveniji nezakonito; (iii) določila 10-dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije, območje držav članic Evropske unije in območje držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 in se vrniti v izvorno državo Republiko Kubo; (iv) določila, da se tožnika odstrani v izvorno državo Republiko Kubo, če ne zapusti območja Republike Slovenije, območja držav članic Evropske unije in območja držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985; (v) odločila, da se tožniku določi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije, obmo­čje držav članic Evropske unije in območje držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 za obdobje enega leta, ki pa se ne izvrši, če oseba zapusti ta območja v roku za prostovoljni odhod iz 3. točke izreka; (vi) da bo stroških postopka odločeno v ločenem postopku.

2. Toženka je ugotovila: (i) da je tožnik prvo prošnjo za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji vložil 5. 4. 2022 (v nadaljevanju Prošnja1)

; (ii) da je bil tožnik 7. 3. 2022 vnesen v Centralno evidenco Eurodac kot prosilec za mednarodno zaščito s strani Republike Hrvaške; (iii) da je 5. 5. 2022 prejela toženka odgovor, da je Republika Hrvaška v skladu s peto točko 20. člena Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje Prošnje1; (iv) da toženka ni mogel opraviti osebnega razgovora, saj je tožnik 6. 4. 2022 samovoljno zapustil izpostavo azilnega doma v Ljubljani, zato je bil izdan sklep št. 2142-1209/2022/5 (1221-12) s 6. 5. 2022, s katerim je Prošnjo1 zavrgla.

3. Tožnik je ponovno nezakonito vstopil v Slovenijo februarja 2024. V policijskem postopku je navedel, da za mednarodno zaščito zaproša, ker ga na Kubi preganjajo zaradi spolne usmerjenosti, saj je tam prepovedano biti homoseksualec, bil je tudi v konfliktu z očetom. Tudi v šoli plesa je imel težave zaradi homoseksualnosti. Ima še zdravstvene težave (sifilis), zaradi česar se je zdravil v bolnišnici v Madridu. Želi si, da bi lahko s fantom A. A. živela skupaj na Dunaju, kjer on stanuje. Želi se preživljati s plesom ali s čimerkoli drugim.

4. Tožnik je 22. 3. 2024 vložil drugo prošnjo za mednarodno zaščito v Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja2). Toženka je povzela Prošnjo2 in osebni razgovor v bistvenem:

(i) da ni poročen, kubanske narodnosti, yuruba veroizpovedi, materni jezik je španski, govori pa tudi italijansko; ni zaključil niti devetega razreda oziroma osnovne šole, šolanja ni nadaljeval, ker je imel na Kubi vedno težave, ker je homoseksualec, zato mu je tudi mama dejala, naj odide, če ne želi biti na Kubi. Januarja 2022 je dopolnil 18 let, 7. 2. 2022 pa je že zapustil Kubo. Želel je biti plesalec in v bistvu je plesalec, ampak brez formalne izobrazbe. Šolanje je opustil približno mesec dni pred odhodom iz države, ker se ni počutil dobro, vsi so ga gledali postrani, ker je že zelo kmalu povedal, da je homoseksualec. Učitelji so mu večkrat dajali kazni, ki si jih ni zaslužil. Delali so razlike med njim in ostalimi. Učiteljica na primer ni želela, da bi sodeloval pri kakšni kulturni dejavnosti, čeprav je vedela, da je plesalec. Potem je imel vsega dovolj in se je odločil, da bo odšel. Dva meseca pred tem se je odločil, da zapusti Kubo in pet dni po tem, ko se je to odločil, je učiteljica prišla k njemu domov, da je mama podpisala dokument, da ne želi več nadaljevati šolanja. Mama je to njegovo odločitev sprejela v redu, ker je videla, kakšna je situacija na Kubi in kakšne težave ima.

(ii) da živi v izvorni državi še njegova mama, njegov brat biva zunaj izvorne države in nima urejenega statusa. Da sta z mamo živela v Havani, kasneje se preselila v majhno vas izven mesta. Vzdrževala ga je mama, ki je vedno bila gospodinja, pomagala drugim in zaslužila malo. V izvorni državi ni imel dovolj za preživetje. Mama ni zaslužila dovolj, pomagal jima je starejši brat, ki že dlje časa živi izven Kube. Na Kubi tožnik ni delal, ker je hodil v šolo. Je pa plesal, ampak za to ni bil plačan. Plesal je v državni folklorni skupini, kjer sta bila le dva fanta, kar ni bil dobro sprejeto. Ko vidijo plesati fanta med puncami, to namreč ni dobro sprejeto v družbi. Ljudje kot taki tega ne sprejemajo. Sam je sodeloval v folklori, poleg tega pa se je udeleževal veliko tekmovanj, kjer je velikokrat tudi zmagal. Njegova mama je tudi večkrat ribičem pomagala prodajati ribe.

(iii) da je iz izvorne države odšel takoj po polnoletnosti 7. 2., enkrat navede letnico 2021, potem pojasni, da datumov nikoli ne pozabi, letnice pa velikokrat zameša. Zagotovo je odšel iz države 7. 2., ko je dopolnil 18 let legalno z letalom v Rusijo

(iv) da so razlogi za Prošnjo2 enaki, kot jih je navedel v Prošnji1. Iz Kube je odšel, ker je homoseksualec, kar je tam zelo nezaželeno. Na Kubi to ni bilo legalno. To je njegov glavni razlog. Šolo je pustil tudi zato, ker se tam ni počutil dobro. To, da je plesalec, na Kubi ni dobro sprejeto. Istospolne zakonske zveze so legalizirali pred kratkim. Na Kubi vsako leto 17. 5. poteka parada ponosa in ker se je je udeležil, ga je prijela policija. Ker je bil mladoleten, to, da so ga prijeli, ni bilo nikjer zabeleženo. Zato je tudi v zaporu na Kubi preživel samo en mesec, nekateri njegovi prijatelji pa so še vedno v zaporu. Bil je skupaj s skupino prijateljev. Njegovi prijatelji so bili vedno starejši od njega. Nekateri so še sedaj zaprti. Njega pa so, ker je bil mladoleten, s pomočjo mame in odvetnika izpustili. Ko je bil v zaporu, je bilo grozno. Počutil se je kot eden od zapornikov. Dobil je uniformo, v celici je bil še z enim zapornikom. Drugače pa se je po zaporu gibal skupaj z ostalimi, ki so na primer nekoga ubili in potem še njega spraševali, kaj je storil. Policija ga je pretepla v času parade ponosa. Zaprejo te za katerokoli stvar. Poleg tega je dobil kar nekaj plačilnih nalogov in opozorilnih pisem zato, ker je homoseksualec. Policisti so ga leta 2019 na shodu v podporo LGBT osebam poskušali aretirati, vendar jim ni uspelo, so ga pa pretepli. Nekatere druge kolege so takrat priprli, njemu pa je uspelo pobegniti. Ima tudi sestrično, ki je lezbijka in je zato obsojena na sedem let zapora (odsedela je pet let, sedaj je dobila dve leti pogojno). V tistem času je bil na Kubi vojaški rok obvezen za vse. Če pa si bil proti in si dejal, da si homoseksualec, si moral to dokazati. Na primer, da si predstavil svojega partnerja. Potem pa si bil vojaškega roka oproščen. Ni želel opravljati vojaškega roka, ker je homoseksualec. Čeprav so to vsi vedeli, mu niso verjeli, niti vojaška policija, ki je prišla k njemu domov v civilu in želela, da opravi vojaški rok ali pa dokaže, da je homoseksualec. Takrat ni imel partnerja, zato tega ni mogel dokazati, čeprav je prosil prijatelja v Španiji. Ker mu to ni uspelo, je zapustil državo. Če več kot dve leti živiš neupravičeno izven Kube, te izbrišejo iz registra prebivalcev. Policija te pogosto maltretira in oblasti na splošno zelo slabo sprejemajo istospolno usmerjene ljudi. To se dogaja še sedaj. Glavni razlog za odhod je bil vsakodnevni pritisk, ki ga je čutil. Ko je zapustil državo, tega pritiska ni bilo več. Zato se mu je odpovedal oče, ki ne želi imeti z njim stikov. Tožnik je zaradi teh težav že pred polnoletnostjo načrtoval odhod iz Kube, vendar je moral počakati na polnoletnost. Eden od razlogov, da je odšel, je tudi, da ga njegov oče nikoli ni sprejel. Z očetom je imel nazadnje stik leta 2015, oče ga ni vzdrževal. Oče, ki trenutno živi v ZDA, kjer je v zaporu zaradi umora, ga ni sprejel kot svojega sina. Ko je izvedel, da je homoseksualec, ga je udaril, ga žalil in mu pošiljal žaljiva sporočila na telefon.

(vi) Odkar je v tujini, se je na Kubi veliko spremenilo. Za istospolne osebe je sedaj situacija boljša. Vseeno se vsakodnevno dogaja veliko stavk in protestov, ker je veliko izpadov električne energije in primanjkuje zdravil, hrane in nasploh vsega. Od takrat, ko je sam odšel, je veliko ljudi zavrnilo služenje vojaškega roka in zapustilo državo. Vojaški rok na Kubi je obvezen za odrasle normalne moške nad 18 let, ki niso homoseksualci. Pridejo te iskat na dom. Ne ve ali bi ga ob vrnitvi na Kubo spet pozvali na služenje vojaškega roka. Ko je zapustil Kubo, nikoli ni pomislil, da bi se vrnil, ampak verjetno bi se to zgodilo. To običajno preverijo na letališču, ob vstopu v državo. Njegovemu bratrancu se je to zgodilo, ko se je vrnil in sedaj ne more iz države.

(v) da ima približno pol leta diagnosticiran sifilis (zdravniško potrdilo o pozitivnem izvidu na iz Madrida z dne 6. 1. 2024), da se trenutno počuti dobro, ker je pred kratkim dobil injekcijo za zdravljenje sifilisa v Španiji, ki jo bo moral prejemati vsake toliko časa. Tožnik ni seznanjen, kako poteka zdravljenje v Sloveniji. Trenutno se dobro počuti. Ko pa se pokažejo znaki bolezni, se počuti zelo slabo. Leži v postelji in pojavijo se mu madeži ter izpuščaji po celem telesu. Zdravnik v Španiji mu je povedal, da ima drugo stopnjo te bolezni in če svojega stanja ne bo zdravil, se mu lahko zelo poslabša stanje srca. Obstaja tudi tretja stopnja bolezni, ki pa je zelo huda in noče vedeti, kako izgleda.

(vii) da so mu na Kubi odvzeli knjižico, s katero imaš pravico do nakupa hrane, ker jo vlada vzame, če več kot dve leti živiš v tujini neupravičeno. Po dveh letih ti tako odvzamejo pravico, da plačuješ v kubanski valuti, zato moraš plačevati kot turisti, na primer z dolarji. Ne morejo pa ti odvzeti potnega lista. Na vprašanje, kdaj se je zavedal, da je homoseksualec, je dejal, da to ni tako, da se nekega dne zaveš, ampak se tak že rodiš. Sam se tega ni takoj zavedal, imel je tudi punco. Na neki zabavi pa ga je prijatelj, ki trenutno živi v Španiji, poljubil. V tistem trenutku mu ni bilo všeč in mu je bilo nerodno, vendar je potem ugotovil, da ima rad moške. Tudi, ko je imel punco, se je vedno oziral za moškimi. Do 15. leta je imel vedno punce. O tem se je vedno pogovarjal s sestrično, ki je lezbijka. Njej je vedno zaupal, mami ne. Bal se je, kako bo mama reagirala. Potem se je nekega dne njegova sestrična napila in za njegovo spolno usmerjenost povedala njegovemu bratu, ki je nato to povedal njegovi mami. Mama ga je klicala na zabavo, na kateri je takrat bil, nato pa ga je za 15 dni zaprla v sobo. Potem ga je očim potegnil iz sobe v dnevno sobo in takrat ji je povedal. Po tem, se je vse spremenilo in je to dobro sprejela. Očim sedaj ni več partner njegove mame. Da je istospolno usmerjen, so na koncu vedeli že vsi. Ko je enkrat vedela njegova mama, mu je bilo popolnoma vseeno za ostale. Družina ga je dobro sprejela, predvsem zdaj, ko ga ni več na Kubi. Tudi njegovi prijatelji nimajo težav s tem, čeprav jih večina ne živi več na Kubi. Očetu za to ni nikoli povedal. Enkrat mu je omenil po telefonu, pa je odložil slušalko. Ni ga videl že 15 let in je bil še zelo majhen, ko je zapustil Kubo. Ko se je vrnil na Kubo, ga je želel pozdraviti, pa ga je oče pozdravil, kot da je kakšen tujec. Imel je več partnerjev. Trenutno ga nima. Preden je zapustil Kubo, je imel partnerja. Tudi državo sta zapustila oba v kratkem času, eden za drugim. Trenutno on živi v Španiji. Ko pa sta živela na Kubi, sta živela malo pri enem in malo pri drugem. Ker so bile istospolne zveze na Kubi prej nezakonite, se na ulici nista držala za roke, ampak so ju vseeno vsi gledali postrani, saj so vedeli, da sta par. Na vprašanje, kdaj so istospolne zveze na Kubi postale legalne, je dejal, da ne ve točno. To je bilo pred kratkim, nekaj mesecev, morda eno leto nazaj. Na vprašanje, kako je sprejel svojo spolno usmerjenost, je dejal, da se na začetku počutil slabo. Še posebej preden je to zaupal svoji mami. Ampak, ker se je na hitro odločil, da zapusti Kubo, mu to ni bilo tako čudno. Hitro je sprejel to, da je homoseksualec. Drugih težav zaradi svoje istospolne usmerjenosti na Kubi ni imel. Trenutno ni seznanjen s tem, kaj navaja kubanska zakonodaja glede istospolno usmerjenih. Ve, da se je pred tem B. B., hčerka ..., borila za pravice LGBT skupnost. Ona je tudi lezbijka. Prav zaradi nje so se na Kubi začele parade ponosa. Ve, da obstajajo skupnosti oziroma organizacije, ki na Kubi pomagajo LGBT osebam, ampak se jih sam ni nikoli udeleževal oziroma ni bil njihov član. Glede zdravniškega izvida, ki ga je že predložil v dokumentacijo, je dejal, da so mu v Madridu naredili analizo krvi, ki je pokazala, da ima bolezen sifilis. Trenutno je v redu. Ko pa je bil v Madridu, se je počutil zelo slabo. Imel je veliko simptomov te bolezni in ko so mu opravili analizo krvi, mu je specialist dejal, da je to neozdravljiva bolezen. Tam so ga zdravili z injekcijami in sedaj je v redu. Imel je veliko nekakšnih razjed, ki so podob­ne herpesu, vendar so sedaj na srečo izginile. Bolezen trenutno miruje. Lahko pa znova pride do izbruha, predvsem, če bi bil z nekom, ki ima tudi to bolezen. To bi se lahko zgodilo že samo z enim poljubom. Če bi ostal na Kubi, bi ga najbrž zaprli tako kot njegovega očeta. Bolje, da je prej odšel iz Kube. Policija vse arhivira. Ko bi bil takrat tam polnoleten, bi ga zaprli. Na vprašanje, ali bi se lahko preselil kam znotraj Kube, kjer bi lahko bolj mirno in diskretno živel, je dejal, da bi to bilo možno, če bi se preselil nazaj v prestolnico. Tega ni storil, ker si je vedno želel oditi iz Kube. Večkrat je šel v Havano in tam obiskal prijatelje, vendar si je vedno želel oditi iz Kube. Na vprašanje, kakšna bi bila situacija, če bi se moral sedaj vrniti na Kubo, je dejal, da se na Kubo nikoli ne bo vrnil in se nikoli ni mislil vrniti. Vedno je tudi imel v glavi, da ko bo šel obiskat svojo mamo, bo to v Rusiji. Kupil ji bo letalsko vozovnico in se tam srečal z njo. Če bi se vrnil na Kubo, bi bilo težko. Ne bi dobil dela. Doživel bi veliko nadlegovanja in pritiskov s strani vlade. Ne bi mogel nadalje­vati šolanja, ker je homoseksualec. Kot pa je že rekel svoji mami, se nikoli več ne bo vrnil na Kubo. Na Kubi dobiš potni list en mesec preden greš na pot in ni tako, da ga imaš ves čas, tako kot tukaj. Če ne opraviš vojaškega roka, tudi ne dobiš potnega lista in ne moreš zapustiti drža­ve.

5. Toženka je ugotovila identiteto tožnika

in v dokaznem postopku vpogledala: fotokopijo zdravniškega izvida z dne 6. 1. 2024, ki ga je izdala bolnišnica Universitario Ramon y Cajal v Madridu in sicer, da ima bakterijsko spolno prenosljivo okužbo sifilis; dne 18. 8. 2024 po elektronski pošti poslano fotografijo dokumenta, na katerem ni datuma, je pa podpisan in ima žig Republike Kube, Ministrstva za notranje zadeve, Policijske postaje nacionalne revolucionarne policije Batabano (Iz dopisa izhaja, da gre za opozorilno pismo in da je bil navedeni dokument izdan zaradi protestiranja dne 17. 5. 2021, na mednarodni boj proti homofobiji na Kubi, zaradi česar je bil prosilec obsojen na mesec dni odvzema prostosti, a je bil zaradi mladoletnosti na prostost izpušen predčasno); dne 6. 3. 2025 poslane po elektronski pošti trije dokumenti (naslovljeni kot uradna opozorila, pri čemer sta dva datirana na 12. 12. 2021 in 16. 12. 2021, pri tretjem pa datuma ni mogoče razbrati. Pri vseh treh dokumentih gre za podobno vsebino, in sicer, da se je prosilec decembra 2021 zglasil pred pristojnim organom. Razlogi, zaradi katerih je bil pozvan, pa so javni nemir ter udeležba na demonstracijah proti kubanski vladi. Iz dokumentov izhaja še, da se opozorjena oseba ni mogla zavezati, saj se ne strinja s kubanskim režimom in z represivnostjo, ki jo ima proti istospolno usmerjenim osebam.

6. Toženka je ugotovila, da je tožnik okužen s sifilisom in zaradi omenjene bolezni nima nobenih težav.

7. Zaradi vsebinskega neskladja dokumentov s tožnikovimi izjavami v postopku mednarodne zaščite, pri čemer ne gre za originalne dokumente, ki bi jih bilo mogoče preveriti in so tudi zelo slabo čitljivi, toženka ni ocenila kot verodostojnih opozorilnega pisma in uradnih opozoril. Ugotovila je, da predložena dokazila ne potrjujejo dogodkov, zaradi katerih naj bi prosilec zapustil Kubo. S povzemanjem upravnega postopka in: (i) oceni toženke, da je tožnik v veliki meri odgovarjal posplošeno in se izogibal opisovanju svojih osebnih težav; (ii) upoštevajoč dejstvo, da je Prošnjo1 podal že 5. 4. 2022 in nato takoj naslednji dan samovoljno zapustil azilni dom v Ljubljani, čeprav je zatrdil, da bo počakal do konca postopka v Sloveniji in že bil seznanjen z datumom za osebni razgovor, ki bi moral potekati 18. 4. 2022; (iii) da je v Prošnji2 izjavil, da je odšel, ker ga je zanimalo, kako je v Italiji in če lahko tam dobi kakšno možnost za življenje, ter da mu je prijatelj svetoval, naj zapusti državo pred drugim razgovorom, saj se stvari potem bolj zapletejo, je toženka ugotovila, da se tožnik ni najbolj potrudil za utemeljevanje svoje prošnje v smislu prve alineje tretjega odstavka 21. člena ZMZ-1.

8. Toženka je ugotovila, da je tožnik nekaj dokazil sicer predložil, vendar opozorilnega pisma in treh uradnih opozoril, ni sprejela kot verodostojnih. Toženka drugih listinskih dokazov ni pričakovala, zato je ocenila pogoj iz druge alineje tretjega odstavka 21. člena ZMZ-1 kot nebistven.

9. Toženka je ugotovila, da tožnikove izjave niso skladne v navedbah, ki se nanašajo na čas njegovega odhoda iz izvorne države. Prosilec je namreč v prvem in drugem policijskem postopku (aprila 20221 in februarja 20242) kot tudi na prvi in drugi prošnji za mednarodno zaščito (5. 4. 2022 in 22. 3. 2024) zatrjeval, da je Kubo zapustil februarja 2021, pri čemer je sicer navajal različna datuma (1. 2. 2021 in 7. 2. 2021), medtem, ko je na osebnem razgovoru dejal, da je Kubo zapustil 7. 2. 2022. Na soočenje, kdaj je dejansko odšel iz izvorne države, je dejal, da je verjetno malo pomešal letnice. Zagotovo pa je odšel iz Kube 7. 2., ko je že dopolnil 18 let, kar bi pomenilo, da je odšel leta 2020. Pristojni organ ugotavlja, da prosilec ni podal prepričljivih pojasnil, zakaj je na osebnem razgovoru podal kar dve drugačni letnici odhoda iz države (2020 in 2022), ob tem pa ni pojasnil, zakaj je predhodno venomer navajal, da je odšel iz Kube februarja 2021. Datum odhoda je po oceni toženke pomemben z vidika dogodkov, ki naj bi se tožniku zgodili v zvezi z njegovo homoseksualnostjo in ki naj bi predstavljali razlog, da je Kubo tudi zapustil. Tožnikove navedbe iz Prošnji2 (da so ga policisti leta 2019 na nekem shodu v podporo LGBT poskušali aretirati, vendar jim to ni uspelo, so ga pa pretepli) in izjave iz osebnega razgovora (da ga je policija prijela 17. 5., vendar ne ve, katerega leta, ve pa, da je bil mladoleten, ker so ga s pomočjo mame in odvetnika po enem mesecu izpustili) je ocenila kot neskladne z dokazili, iz katerih izhaja, da se je udeležil protesta 17. 5. 2021, da naj bi se zglasil pred pristojnim organom večkrat decembra 2021, ko ga glede na njegove izjave naj ne bi bilo več v izvorni državi.

10. Toženka je izpostavila tožnikovo izjavo v Prošnji2, da so ga policisti na enem izmed shodov v podporo LGBT osebam poskušali aretirati, na osebnem razgovoru pa je izjavil, da je bil zaradi shoda v podporo LGBT en mesec priprt kot mladoletna oseba, da prijetje ni bilo nikjer zabeleženo, ker je bil mladoleten in da te lahko zaprejo za katerokoli stvar. Toženka ni sprejela tožnikovega pojasnila, da tega ni povedal prej, ker mu je prevajalec ob podaji prošnje dejal, da lahko takšne stvari pove na osebnem razgovoru, ker je bil tožnik pred obema prošnjama seznanjen, da mora povedati vse, kar je pomembno za njegov primer. Toženka zaradi neskladij v izjavah ni verjela, da je dejanski in glavni razlog za tožnikov odhod iz Kube, udeležba na protestu v podporo LGBT. Izpostavila je, da je od zatrejvane udeležbe na shodu LGBT 17. 5. 2019 in odhoda februarja 2020 preteklo kar nekaj mesecev, za katere tožnik ni navedel, da bi imel druge težave. Toženka je izpostavila tožnikovo izjavo, da si je vedno želel oditi iz Kube in da je že pred polnoletnostjo načrtoval odhod iz Kube, tudi zaradi težav s svojim očetom, zato toženka meni, da je svoj odhod načrtoval že dlje časa in bi Kubo v vsakem primeru zapustil, torej sploh ni potreboval kakšnega konkretnega razloga za odhod, zato je toženka ugotovila, da je tožnik notranje neverodostojen.

11. V nadaljevanju je pristojni organ z informacijami o izvorni državi preverjal, kakšen je bil odnos oblasti in javnosti do homoseksualnih oseb na Kubi v preteklih letih, vključno z informacijami o poteku parad ponosa na Kubi med letoma 2019 in 2022.

12. V zvezi z organizacijo parad ponosa med leti 2019 in 2022 je pristojni organ našel zgolj informacije, ki se nanašajo na parado ponosa v letu 2019. BBC je 12. 5. 2019 poročal, da je bilo po spopadih s policijo na neprijavljeni paradi ponosa v kubanski prestolnici aretiranih več borcev za pravice istospolno usmerjenih. Do dogodka pa je prišlo po tem, ko so predstavniki komunističnih oblasti nepričakovano odpovedali dvanajsto parado proti homofobiji v državi. Aktivisti so potezo obsodili in nato organizirali demonstracije, predvsem prek družbenih omrežij. Demonstriranje na Kubi brez dovoljenja lahko izzovejo oster odziv policije. V soboto se je na ulice prestolnice podalo več kot 100 protestnikov. Aretirali so najmanj tri aktiviste, ki so sodelovali na paradi v Havani. Državni nacionalni center za spolno vzgojo (Cenesex) je prejšnji teden sporočil, da je bila parada ponosa proti homofobiji in transfobiji odpovedana zaradi novih napetosti na mednarodni in regionalni ravni.

13. Podobno je poročal tudi The Guardian, ki je 12. 5. 2019 objavil članek, da se je parada ponosa v kubanski prestolnici nadaljevala klub prepovedi uradnega pohoda. Letna parada ponosa v kubanski prestolnici je običajno optimistična in živahna konga. Odkar je bila uvedena leta 2007, je LGBT osebam ponudila priložnost, da proslavijo svojo spolnost, identiteto in uveljavijo svojo pravico do obstoja v javnem prostoru. Letos pa je bilo povsem drugače. Približno 100 aktivistov, oblečenih v mavrične barve, je v soboto korakalo le štiri bloke od središča havanske kolonialne četrti proti morskemu zidu Malecčn, preden so jih zbrali in razgnali policisti in pripadniki državne varnostne službe v civilu. Neodvisni pohod je bil organiziran v zadnjem trenutku, potem ko so oblasti odpovedale uradno letno parado ponosa, s čimer so vrinile razdor med progresivne elemente komunistične države in aktiviste za pravice LGBT oseb na otoku. Nacionalni center za spolno vzgojo, bolj znan kot Cenesex, ki je organiziral dvanajsto parado "Konga proti homofobiji in transfobiji", je prejšnji ponedeljek izdal izjavo, v kateri je dejal, da zaradi "mednarodnih in regionalnih napetosti" parade ni mogoče izvesti. V drugi izjavi je še zapisano, da želijo zunanje skupine uporabiti kongo kot "orožje" proti komunistični partiji. Na srečanju z LGBT aktivisti so oblasti trdile, da bi dogodek lahko "tuje sile izkoristile kot popolno prizorišče za svojo agendo", kar je nakazovalo, da bi zarotniki, povezani z Miamijem, lahko napadli udeležence veseljačenja, kar bi policijo prisililo k aretacijam in ustvarilo negativno publiciteto.

14. Toženka je na podlagi pridobljenih informacij o izvorni državi ugotovila, da so tožnikove izjave tudi zunanje neskladne. Prosilec je namreč navajal, da je na Kubi zelo nezaželeno biti homoseksualec. Ob tem je dejal, da homoseksualce policija pogosto maltretira in na splošno oblasti zelo slabo sprejemajo istospolne ljudi.

15. Toženka je ugotovila, da je Kuba že leta 1979 dekriminalizirala istospolne zveze, nato pa je sledil proces intenzivnega izobraževanja in postopnih zakonskih sprememb, kot je prepoved diskriminacije na delovnem mestu na podlagi spolne identitete ali možnost brezplačne operacije za spremembo spola, ki velja že od leta 2008. K izboljšanju pravic LGBT oseb je veliko prispevalo predvsem delovanje Nacionalnega centra za spolno vzgojo (Cenesex), ki je bilo ustanovljeno že leta 1987. Omenjena organizacija obravnava vprašanja pravic LGBT oseb predvsem z zdravstvenega in izobraževalnega vidika. Kuba tudi že od leta 2007 let prireja parade ponosa imenovane konga, ki jih podpira tudi vlada. 18. 5. 2021 je bilo kubansko ministrstvo za zdravje pokrito z velikansko mavrično zastavo, maja 2022 pa je Kuba kot prva latinskoameriška država praznovala mesec LGBTO+. Toženka je na podlagi navedenega ugotovila, da je bilo stanje za LGBT osebe na Kubi v času, ko je tožnik še živel na Kubi, precej napredno in nikakor tako nezaželeno za LGBT osebe, kot je to želel prikazati tožnik.

16. Toženka je ugotovila, da organizacija Cenesex že od leta 2007 organizira parade ponosa, imenovane konga, proti homofobiji in transfobiji. Ugotovila je, da so bile težave glede organiziranja in izvajanja parade ponosa le leta 2019, saj je šlo za neprijavljeno parado ponosa. Cenesex je sporočil, da je bila parada ponosa odpovedana zaradi novih napetosti na mednarodni in regionalni ravni. Na protestu je bilo okoli 100 aktivistov, ki so jih razgnali policisti in pripadniki državne varnostne službe. Toženka je ugotovila, da je šlo za enkratno odpoved parade ponosa, pri čemer informacije ne navajajo, da so bila ravnanja policije nasilna in usmerjena proti LGBT osebam, ampak so oblasti zgolj ukrepale zaradi neprijavljenega shoda. V tem delu se po oceni toženke tožnikove izjave ne skladajo s preučenimi informacijami, saj iz informacij ne izhaja, da država ali policija namerno zatira vsakoletno organiziranje in izvajanje parad ponosa. Toženka je zaključila, da so tožnikove izjave tudi zunanje neskladne.

17. Toženka je v zvezi s četrto alinejo tretjega odstavka v 21. člena ZMZ-1 ugotovila, da ni jasno, katerega leta je prosilec dejansko zapustil izvorno državo (2020, 2021 ali 2022), saj je svoje izjave spreminjal. V Slovenijo je prvič vstopil 1. 4. 2022, 5. 4. 2022 zaprosil za mednarodno zaščito, nato pa že naslednji dan odšel naprej v Italijo in v Slovenijo drugič ilegalno vstopil 15. 2. 2024 in po prijetju zaradi ilegalnega prehoda je ponovno izrazil namero, da zaprosi za mednarodno zaščito. Toženka meni, da je od osebe, ki je preganjana do te mere, da je zaradi tega prisiljena zapustiti izvorno državo in iskati varnost drugje, vsekakor moč pričakovati, da bodo vsa njena dejanja usmerjena izključno v iskanje zaščite in bo za pomoč zaprosila takoj, ko se ji bo za to ponudila prva priložnost, pri čemer se niti ne pričakuje, da bi pri tem poznala besedni zvezi "azil" ali "mednarodna zaščita", ampak samo to, da bo poiskala pomoč - tudi, če bo to izrazila s svojimi preprostimi besedami.

18. Toženka je na podlagi izpiska iz Centralne evidence Eurodac ugotovila, da je tožnik 7. 3. 2022 zaprosil za mednarodno zaščito na Hrvaškem, 5. 4. 2022 v Sloveniji in nato 19. 9. 2023 ponovno na Hrvaškem. Pred prvo prošnjo leta 2022 na Hrvaškem, se je tožnik nahajal tudi v Grčiji, kjer pa glede na lastne navedbe ni želel zaprositi za mednarodno zaščito. Nato je podal prošnjo na Hrvaškem (marec 2022) in v Sloveniji (april 2022), ki pa ju je nemudoma zapustil in odšel v Italijo, nato pa preko Francije v Španijo. V nobeni izmed teh držav ni zaprosil za mednarodno zaščito, pri tem pa podajal izjave, da je v teh državah zelo veliko migrantov ali pa da je postopek za mednarodno zaščito zelo zapleten. Kot je navedel sam, je brez težav iz Španije večkrat odšel na Dunaj k partnerju in se nato z letalom vrnil v Madrid.

19. Toženka je ocenila, da je, glede na tožnikove izjave in ravnanja, očitno, da tožnik zlorablja mednarodne zaščite in mednarodne zaščite dejansko ne potrebuje. Ugotovila je, da tožnik ni zaprosil za mednarodno zaščito, kakor hitro je bilo to mogoče, saj tega ni storil niti v Grčiji, po podani prošnji na Hrvaškem (7. 3. 2022) in v Sloveniji (5. 4. 2022) ni počakal na nadaljevanje postopka mednarodne zaščite in se nato skoraj dve leti ilegalno nahajal v različnih evropskih državah (Italija, Španija, Avstrija) in v nobeni ni zaprosil za mednarodno zaščito. Glede na ravnanja in izjave tožnika, je toženka prepričana, da meni, prošnje drugič v Sloveniji ne bi vložil, če ga ne bi prijela slovenska policija. Toženka je ugotovila, da se tožnik ni kar najbolj potrudil za utemeljitev svoje prošnje, dela dokazil, ki jih je predložil v postopek, toženka ni mogla sprejeti kot verodostojnih, tožnikove izjave so po mnenju toženke v bistvenih delih neskladne in tudi zunanje neskladne, za mednarodno zaščito v Sloveniji pa ni zaprosil kakor hitro je bilo to mogoče. Toženka je ugotovila, da ima tožnik razpisan SIS ukrep in sicer prepoved vstopa v Schengensko območje, država razpisnica pa je Grčija. Pristojni organ je pri tem v skladu z odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-l-292/09 in Up- 1427/09 z 20. 10. 2011 uporabil tri kriterije za oceno verodostojnosti prosilca (notranje neskladje, zunanje neskladje, verjetnost obstoja dogodkov). Toženk je ugotovila, da ni ugotovljena tožnikova splošna verodostojnost.

20. Toženka je povzela, da tožnik na podlagi dveh prošenj za mednarodno zaščito in osebnega razgovora svojo prošnjo utemeljuje z dejstvom, da je homoseksualec (kar ni sporno) zaradi česar naj bi ga na Kubi preganjali. Toženka ni sledila tožnikovim navedbam, ker je ocenila, da so izjave v bistvenih delih neskladne in v nasprotju z dokazili, ki jih je predložil v postopek (opozorilno pismo in tri uradna opozorila) in preučenimi informacijami.

21. Toženka je ugotovila, da ni jasno, kdaj je zapustil izvorno državo (februarja 2020, 2021 ali 2022), saj je svoje izjave spreminjal, prav tako pa obstaja upravičen dvom v verodostojnost predloženih dokazil, saj je prosilec rojen januarja 2002, kar pomeni, da maja 2021, ko naj bi protestiral dejansko ni bil več mladoleten, ob tem, da je nazadnje trdil, da je že februarja 2020 (takoj, ko je postal polnoleten) zapustil izvorno državo. Toženka je ugotovila, da je bila zgolj leta 2019 parada ponosa odpovedana, članki o odpovedi parade zaradi mednarodnih in regionalnih napetosti pa so bili objavljeni že 12. 5. 2019. Toženka je ugotovila, da tožnik dejansko vojaškega roka na Kubi ni služil, zato niso relevantne navedbe, da vojaškega roka ni želel služiti. Tožnikovih izjav: (i), da je plesalec, kar na Kubi ni dobro sprejeto; (ii) da so v šoli vedeli, da je homoseksualec, zato so ga vsi gledali postrani; (iii) da mu je učiteljica večkrat dajala kazni, ki si jih ni zaslužil, da ni želela, da bi sodeloval pri različnih kulturnih dejavnostih, čeprav je vedela, da je plesalec; (iv) da na Kubi ni dobro sprejeto, da vidijo fanta plesati med dekleti, po mnenju toženke ni moč opredeliti kot hudo kršitev človekovih pravic, zato je toženka ugotovila, da v tožnikovem primeru ni mogoče ugotoviti obstoja preteklega preganjanja.

22. V skladu z drugim odstavkom 23. člena ZMZ-1 je preverjala, kakšen je trenuten položaj homoseksualcev v tožnikovi izvorni državi, ter, ali ima v času izdaje te odločbe utemeljen strah pred prihodnjim preganjanjem v izvorni državi.

23. Ugotovila je, da so bili v zadnjih letih storjeni pomembni koraki za popravo napak iz preteklosti, zakonodajo za zaščito pravic LGBT+ v družbi ter poskus izobraževanja širše populacije za odpravo diskriminacije in homofobije. Osrednjega pomena pri lobiranju, ozaveščanju in izobraževanju proti homofobiji v državi je bilo delo Nacionalnega centra za spolno vzgojo (Cenesex), ki ga financira vlada. Decembra 2021 je kubanski parlament soglasno potrdil osnutek novega družinskega zakonika, ki posodablja dokument iz leta 1975. Dokument vključuje istospolne poroke in posvojitve. Cenesex in Zveza kubanskih žensk sta bila del komisije, ki je pripravila osnutek dokumenta. Po referendumu in javnem posvetovanju je 26. 9. 2022 kubansko prebivalstvo s 67 odstotki glasovalo za potrditev novega družinskega zakonika, ki vključuje istospolne poroke in posvojitve ter številne spremembe za uveljavitev reproduktivnih pravic žensk in več pravic za mladoletnike in ranljive skupine v družbi. Od leta 2007 Kuba vsako leto praznuje Mednarodni dan boja proti homofobiji in transfobiji (Idaho) z različnim programom dogodkov, vključno s konferencami, panelnimi razpravami, debatami, filmskimi projekcijami, razstavami, televizijskimi razpravami in kulturnimi dogodki. Uradni odnos do homoseksualnosti na otoku, ki ga vodijo komunisti, se je v zadnjih desetletjih spremenil, deloma po zaslugi prizadevanj hčerke ... C. C., B. B. Leta 2019 je kar 63,1 odstotkov Kubancev menilo, da je treba na otoku odobriti enakopravne zakonske zveze in podeliti enake pravice parom istega spola. 79,5 odstotkov jih je odgovorilo, da bi morala skupnost LGBTIO+ uživati enake državljanske pravice kot heteroseksualci, 83,8 odstotkov pa je zavezanih k temu, da bodo v dom sprejeli nekoga homoseksualca. Glede na Svetovni indeks enakosti, ki navaja, katere države so najbolj prijazne do LGBT oseb, pri čemer pravni indeks ocenjuje zakonske pravice in svoboščine, medtem, ko indeks javnega mnenja ocenjuje mnenje splošne javnosti, se Kuba nahaja na 14. mestu (76 točk), medtem, ko je Slovenija uvrščena šele na 38. mesto (66 točk). 42. člen ustave Republike Kube prepoveduje diskriminacijo na podlagi spola, spolne usmerjenosti in spolne identitete (velja od 10. 4. 2019). 388. člen Kazenskega zakonika Republike Kube prepoveduje vsako diskriminacijo na podlagi spolne usmerjenosti in spolne identitete. Odlok 96/2023 o protokolu za ukrepanje v primerih diskriminacije, nasilja in nadlegovanja na delovnem mestu pa izrecno ščiti spolno usmerjenost in spolno identiteto. V zvezi s služenjem vojaškega roka je ugotovila, da Komiteji za obrambo revolucije (CDR) izvajajo raziskave, po kateri je mladenič razglašen za nesposobnega za pridružitev revolucionarnim oboroženim silam.

24. Toženka je ugotovila, da je 26. 9. 2022 kubansko prebivalstvo s 67 odstotki glasovalo za potrditev novega družinskega zakonika, ki istospolnim parom omogoča poroke in posvojitve otrok. Sprejete reforme so bile tudi vrhunec prizadevanj številnih borcev in LGBTO+ aktivistov v zadnjih letih in desetletjih. To pomeni velik trenutek za Kubo, ki je v šestdesetih in sedemdesetih letih 20. stoletja preganjala istospolno usmerjene ljudi in jih pošiljala v delovna taborišča. Kubanska vlada je podprla spremembo zakona in vodila državno kampanjo, v kateri je pozivala ljudi, naj jo odobrijo. Več kot 3,9 milijona volivcev (66,9 odstotka) je glasovalo za ratifikacijo novega zakonika, medtem, ko jih je 1,95 milijona ali 33 odstotkov nasprotovalo. Samo od septembra 2022 do marca 2023 se je po navedbah portala Open democracy poročilo več kot 500 istospolnih parov. V zvezi z navedbami prosilca, da je na Kubi še vedno prisotna diskriminacija LGBTQ+ oseb, je toženka ugotovila, da je navedena skupina LGBTQ+, imenovana tudi LGBTOIA (lezbijke, geji, biseksualci, transpolni, queer, interspolni in agenderski) zelo raznolika in se še širi, navedena poročila pa se v primerih diskriminacije nanašajo večinoma na kršenje pravic transspolnih oseb in ne homoseksualcev, kot je to v primeru tožnika. Pristojni organ ob tem dodaja, da določena diskriminacija do LGBTQ+ oseb obstaja tudi v Sloveniji ter da različnih oblik sovražnosti v družbi verjetno nikoli ni možno povsem izkoreniniti. Pomenljiv je tudi podatek, da je po lestvici Svetovnega indeksa enakosti, ki ocenjuje tako zakonske pravice in svoboščine kot tudi mnenje splošne javnosti, Kuba na 14. mestu glede prijaznosti do LGBT oseb in se nahaja precej višje kot Slovenija (38. mesto). Toženka je ugotovila, da iz predloženih informacij s strani tožnika ne izhaja, da država izvaja represijo nad člani skupnosti LGBT+ oziroma, da jih ne ščiti pred nasiljem s strani tretjih oseb. V zvezi z navedbami, da država še vedno izvaja represijo nad LGBT posamezniki zaradi vidne vloge na protestih poleti 2021, pa pristojni organ dodaja, da so bili ti protesti usmerjeni v delovanje vlade zaradi dolgotrajnih omejitev pravic, pomanjkanja hrane in zdravil kot tudi zaradi odziva vlade na pandemijo covida-19. Pripadniki skupnosti LGBT, ki naj bi imeli vidno vlogo na protestih pa v članku, ki ga je posredoval tožnik, sploh niso omenjeni. Toženka je izpostavila, da je tožnik sam navedel, da je situacija za istospolne osebe sedaj boljša, izpostavil pa je, da se še vedno dogaja veliko stavk in protestov, ker je veliko izpadov električne energije in ker primanjkuje hrane, zdravil in na sploh vsega, kar pa ni povezano s samim stanjem pravic LGBT oseb na Kubi, ampak je stvar ekonomskega stanja države. Toženka je zavrnila tožnikovo izjavo, da ne želi služiti vojaškega roka, ker je homoseksualec. Ugotovila je, da so homoseksualci in biseksualci v praksi oproščeni služenja vojaškega roka, kot je povedal tožnik. Takšne osebe morajo vodji zdravniške komisije izročiti pisni dokument, v katerem izjavljajo svojo homoseksualnost ali biseksualnost. Te raziskave izvajajo predvsem Komiteji za obrambo revolucije (CDR). Po tej preiskavi je takšna oseba razglašena za nesposobno za pridružitev revolucionarnim oboroženim silam. Glede na navedeno, bi bil tožnik oproščen služenja vojaškega roka. Ob tem pa pristojni organ dodaja še, da je samo služenje vojaškega roka državljanska dolžnost in kot tako samo po sebi ne predstavlja razloga za priznanje mednarodne zaščite.

25. Toženka ni ugotovila preteklega preganjanja, ker tožnik po oceni toženke ni skladno in prepričljivo predstavil dogodkov, zaradi katerih je moral zapustiti izvorno državo, njegove izjave pa niso bile skladne niti z informacijami o izvorni državi.

26. Toženka je ugotovila, da tožniku kot pripadniku skupnosti LGBT+ ne grozi niti prihodnje preganjanje, saj država že od leta 1979 postopno ureja pravice LGBT skupnosti, ki je dosegla svoj vrhunec pravic septembra 2022, ko so po uspešnem referendumu legalizirali istospolne poroke in posvojitve. To je tudi sam navedel, da bi lahko povsem normalno kot homoseksualec živel v prestolnici svoje izvorne države. Tožnik po mnenju toženke ni izkazal subjektivnih in objektivnih elementov preganjanja oziroma utemeljenega strahu, da je bil v izvorni državi ogrožen kot homoseksualec. Preučene najnovejše informacije pa izkazujejo, da se je stanje za LGBT+ v zadnjem času še izboljšalo, zato po mnenju toženke obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da tožniku v izvorni državi ne grozi preganjanje v smislu 26. člena ZMZ-1. Tožnik zato po mnenju toženke ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa begunca na podlagi drugega odstavka 20. člena ZMZ-1, saj ni izkazal, da bi bil njegov prihodnji strah pred preganjanjem zaradi pripadnosti skupnosti LGBT+ utemeljen.

27. Toženka je ugotovila, da tožnik ob vrnitvi v izvorno državo ne bo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo v smislu 28. člena ZMZ-1. Tožniku na Kubi ne grozi smrtna kazen ali usmrtitev. Toženka je zavrnila tožnikove navedbe, da ne bi mogel dobiti dela, ker tega ni mogoče povezati z nečloveškim ali poniževalnim ravnanjem, ki bi mu ga država povzročala namerno. Nedokazane so po mnenju toženke navedbe, da tožnik ne bi mogel nadaljevati študija, ker je homoseksualec.

28. Toženka je ugotovila, da kubanska oblast kot neregularne emigrante s Kube označuje državljane, ki so Kubo zapustili nedovoljeno ali nezakonito, in tiste, ki so bili zunaj države več kot 24 mesecev, ne da bi zaprosili za podaljšanje. Tožnik je Kubo glede na lastne izjave zapustil legalno in letel v Rusijo, toženka pa ne razpolaga z informacijo, ali je po preteku dveh let bivanja izven Kube zaprosil za podaljšanje. Izpostavila je, da je tožnik povsem brez težav oktobra 2022 na ambasadi v Španiji pridobil nov kubanski potni list, ki ga je kasneje tudi predložil v postopek. Na podlagi tega je štela za dokazano, da takšni državljani res izgubijo določene politične pravice, pravico do brezplačnega zdravstva in izobraževanja, vendar lahko ponovno pridobijo status rezidenta z repatriacijo. Toženka je zato ugotovila, da ni mogoče zaključiti, da obstajajo utemeljeni razlogi, da bo tožnik ob vrnitvi v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo v smislu druge alineje 28. člena ZMZ-1. Tožnik ni uveljavljal ogroženosti zaradi mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada na Kubi. Pristojni organ pripominja, da je pri presoji vsake posamezne prošnje za mednarodno zaščito vezano na trditveno podlago, svojo odločitev pa je oprlo na sodbe Vrhovnega sodišča (I Up 41/2016 z 2. 3. 2016, sodba št. I Up 322/2016 z 22. 2. 2017), iz katerih med drugim izhaja, da "sta vsebina in širina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja pristojni organ, definirani s prosilčevimi navedbami, saj je obseg presoje vezan na trditveno podlago". Toženka je ugotovila, da ne obstaja utemeljen razlog, da bi bil tožnik ob vrnitvi v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo na podlagi tretje alineje 28. člena ZMZ-1. Toženka je zato na podlagi tretje alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 Prošnjo zavrnila.

29. Toženka je po ugotovitvi, da bo tožnikovo bivanje v Republiki Sloveniji z izvršljivostjo odločitve o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito postalo nezakonito. Na podlagi tretje alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1, je tožniku določila 10-dnevni rok za prostovoljni odhod, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije, območje držav članic Evropske unije in območje držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junij 1985, in se vrniti v izvorno državo. Na podlagi trinajstega odstavka 49. člena ZMZ-1 je toženka in upoštevajoč, da ni izkazano, da bi tožnik imel veljavni pravni naslov za zakonito bivanje v Republiki Sloveniji, je toženka določila, da če prosilec v 10-dnevnem roku ne bo zapustil območja Republike Slovenije, območja držav članic Evropske unije in območja držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, se ga s teh območij odstrani v izvorno državo. Na podlagi tožnikovih navedb je ugotovila, da ni mogoče zaključiti, da obstajajo utemeljeni razloga za prepričanje, da bo tožnik v primeru vrnitve v izvorno državo podvržen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju ali kazni, prav tako pa pristojnemu organu ni znano, da bi bile razmere v tožnikovi izvorni državi same po sebi ali v povezavi z okoliščinami prosilca takšne, da bi bilo v primeru vrnitve prosilca v izvorno državo kršeno načelo nevračanja.

30. Tožniku je na podlagi ZTuj-2 določila prepoved vstopa na območje Republike Slovenije, območje držav članic Evropske unije in območje držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 za obdobje enega leta, ki pa se ne izvrši, če prosilec zapusti ta območja v roku za prostovoljni odhod iz 2. točke izreka izpdobijane odločbe.

31. Tožnik zaradi bistvene kršitve določb postopka, neuporabe/nepravilne uporabe materialnega prava ter nepravilno/nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo in zadevo vrne v ponoven postopek.

32. Povzema toženko, ki je na podlagi biometričnega potnega lista ustrezno ugotovila identiteto prosilca za mednarodno zaščito in ustrezno zaključila, da je tožnik okužen s sifilisom in da bolezen trenutno miruje.

33. Povsem zmotno pa je toženka po mnenju tožnika zaključila, da ne more sprejeti kot verodostojnih dokumentov, ki so ji bili posredovani po elektronski pošti (opozorilnega pisma in uradnih opozoril). Tožena stranka je sicer ustrezno povzela, da je uradno opozorilo izdano zaradi protestiranja na mednarodni boj proti homofobiji na Kubi (verjetno mišljeno na dan mednarodnega boja proti homofobiji na Kubi, opomba poobl.), zaradi česar je bil tožnik obsojen na mesec dni odvzema prostosti, a je bil zaradi mladoletnosti na prostost izpuščen predčasno. Vendar toženka navedenega dokumenta zmotno ni upoštevala kot verodostojnega dokaza. Toženka bi morala z dokazili, ki jih je v spis predložil tožnik, soočiti slednjega in tako razčistiti, čemu se datumu na dokazilih ne skladajo z njegovo izjavo. Posledično je toženka pri odločanju o mednarodni zaščiti (materialnopravno zmotno) zaključila, da tožnik ni predložil nobenega dokazila, da bi dokazal navedbe, s katerimi utemeljuje prošnjo za mednarodno zaščito, zato je tožena stranka njegove izjave v nadaljevanju presojala v skladu z 21. členom ZMZ-1. Toženka je v tej zvezi nepravilno zaključila, da se tožnik ni kar najbolj potrudil za utemeljevanje svoje prošnje, pri čemer je svojo odločitev utemeljila izključno na dejstvu, da je tožnik takoj po podaji prve prošnje za mednarodno zaščito samovoljno zapustil azilni dom v Sloveniji. Takšen pristop toženke je metodološko napačen. Toženka bi morala pri ocenjevanju, ali se je tožnik kar najbolj potrudil za utemeljevanje svoje prošnje, ocenjevati, ali so bile njegove izjave podane brez razmišljanja, ali so bile iskrene, natančne, celovite, ali se je tožnik odgovorom na določena vprašanja izmikal, ali je tožnik na vprašanja odgovarjal skopo/obširno... Tožena stranka navedenih elementov, (ki bi pokazali, da se je tožnik pri podaji in utemeljevanju svoje prošnje kar najbolj potrudil) ni upoštevala in je posledično zmotno zaključila, da se tožnik pri podaji prošnje ni najbolj potrudil. Meni, da mu ni mogoče očitati, da se ni kar najbolj potrudil pri utemeljevanju svoje prošnje, saj je tožnik odgovarjal na zastavljena vprašanja korektno, samostojno, brez izmikanja.

34. Sklepanje toženke, da je odšel leta 2020 je napačno: iz dejstva, da je tožnik zapustil Kubo, ko je že dopolnil 18 let, izhaja, da je Kubo zapustil kadarkoli po dopolnjenem 18. letu, kar je torej lahko bilo leta 2020, 2021 in 2022 (kar se sklada z njegovo izjavo, da jo je zapustil februarja 2021 in je tako potrebno ugotoviti, daje dejansko bila njegova izpoved vseskozi skladna). Sicer pa je tožnik življenjsko pojasnil, da letnice velikokrat zameša. Ob tem bi morala tožena stranka še upoštevati, da je tožnik vseskozi zatrjeval, da je Kubo zapustil v času covida. Navedena izjava je stalnica vseh tožnikovih izjav o datumu odhoda s Kube in njegov odhod umešča v leto 2021 (kar se sklada tudi z njegovim zatrjevanjem glede leta odhoda). Tožena stranka je nadalje neskladje v tožnikovih izjavah našla v tem, da je tožnik na drugi prošnji navajal, da so ga policisti leta 2019 poskušali aretirati, vendar jim to ni uspelo (so ga pa pretepli), na osebnem razgovoru pa je dejal, da se je dogodek zgodil 17.5., ko je bil mladoleten (kar je za toženo stranko pomenilo leta 2019). Navedeni izjavi naj bi bili po oceni tožene stranke v neskladju z dokazili, ki jih je tožnik predložil v postopku, saj iz teh izhaja, da se je udeležil protesta 17.5. 2021 (ko ga glede na njegove izjave ni bilo več v izvorni državi). Tožena stranka tako na eni strani navaja, da listinskih dokazil (ki izkazujejo preganjanje tožnika na podlagi njegove homoseksualnosti) ne upošteva, hkrati pa jih upošteva glede izpodbijanja tožnikove neverodostojnosti, kar je metodološko napačno postopanje tožene stranke. Sicer pa bi morala tožena stranka navedeno nedoslednost glede datumov raziskati s postavljanjem dodatnih vprašanj. Nadalje je tožena stranka neskladje izpostavila še glede tega, da je tožnik pri podaji druge prošnje trdil, da so ga policisti zgolj skušali aretirati, na drugem razgovoru pa je dejal, da je bil zaradi navedenega en mesec priprt kot mladoletna oseba. Tožena stranka bi morala tožnika z navedenimi razlikami v njegovih izjavah soočiti, vendar tega ni storila. Nadalje tožena stranka izpostavlja, da četudi bi sledila njegovim navedbam, da je Kubo zapustil februarja 2020, pred tem pa se je 17. 5. 2019 udeležil protesta, je od navedenega dogodka do njegovega dejanskega odhoda iz države minilo kar nekaj mesecev, pri čemer pa v nadaljevanju ni imel kakršnihkoli drugih težav. Tožena stranka pri tem ni upoštevala tožnikove izjave, da se potni list dobi šele pred odhodom iz države (ampak je očitno izhajala iz našega kulturnega okolja, kjer državljani vseskozi razpolagamo s potnim listom). Tožena stranka je naredila napako, saj ni upoštevala, da je potrebno potni list šele pridobiti (ob tem ni odveč omeniti, da gre za otok in da drugačen odhod kot z letalom in potnim listom ni mogoč). Navedeno pojasni, da je tožnik odšel šele nekaj mesecev po obravnavanem dogodku, tožena stranka pa bi morala okoliščine raziskati s postavljanjem dodatnih vprašanj. Glede na takšen pristop, ko je tožena stranka v tožnikovi izpovedi iskala razlike tam, kjer razlik sploh ni bilo in je zgolj tožnikovo izpoved tolmačila na takšen način, je potrebno zaključiti, da je zaključek tožene stranke o tem, da so tožnikove izjave kontradiktorne in nekonsistentne, zmoten. Posledično je zmoten tudi zaključek tožene stranke, da ni mogoče ugotoviti notranje skladnosti prosilca.

35. Ne glede na navedeno pa se izpostavlja, da glede na to, da je tožena stranka svojo negativno odločitev v celoti oblikovala na podlagi domnevnih protislovij in domnevnih nekonsistentnih izjavah tožnika, bi morala tožena stranka tožnika soočiti s tovrstnimi neskladji in mu dati možnost, da jih pojasni. Upravno sodišče je ta procesni standard nadgradilo s tem, da je v sodbi v zadevi U 2308/2006, 11. 10. 2006 (in v zadevah U 42/2007, 17. 1. 2007, U 962/2007, 13. 6. 2007) postavilo, da ta standard ni absoluten, ampak lahko njegova kršitev pripelje od odprave upravne odločbe, če je omenjena procesna kršitev lahko vplivala na zakonitost in pravilnost odločitve. Ker tožena stranka v vseh zgoraj izpostavljenih primerih tega ni storila, na navedene nejasnosti pa je v celoti oprla svoje zaključke, takšna bistvena kršitev določb postopka vpliva na pravilnost in zakonitost odločbe.

36. Tožniku tudi ni mogoče zavrniti prošnje za mednarodno zaščito, ker ni brez utemeljenega razloga izrazil namena za vložitev prošnje v najkrajšem času, če je za to imel možnost (5. točka prvega odstavka 55. člena ZMZ). To določilo se v prvi vrsti nanaša na časovne okoliščine po tožnikovem vstopu v Slovenijo; tožena stranka ni zavzela stališča o tem, v kolikšni meri je tožnik imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito v drugih državah.

37. Tožena stranka je na podlagi z njene strani pridobljene dokumentacije o izvorni državi sprejela stališče, da je Kuba že leta 1979 dekriminalizirala istospolne zveze, nato pa je sledil proces intenzivnega izobraževanja in postopek zakonskih sprememb, kot je prepoved diskriminacije na delovnem mestu na podlagi spolne identitete ali možnost brezplačne operacije za spremembo spola (ki velja od leta 2008). K izboljšanju pravic LGBT oseb je veliko prispevalo predvsem delovanje Nacionalnega centra za spolno vzgojo, ki je bilo ustanovljeno leta 1987; omenjena organizacija obravnava vprašanja pravic LGBT oseb predvsem iz zdravstvenega in izobraževalnega vidika. Kuba tudi že od leta 2007 prireja parade ponosa imenovane "konga", ki jih podpira tudi vlada. Dne 18.5.2021 je bilo kubansko ministrstvo za zdravje pokrito z velikansko mavrično dostavo.... Tožena stranka je na tej podlagi zaključila, da je bilo stanje za LGBT osebe na Kubi že v času, ko je tožnik še živel na Kubi precej napredno in nikakor tako nezaželeno za LGBT osebe kot je to želel prikazati tožnik. Tožena stranka je na tem mestu povsem prezrla dokumente o preganjanju, ki jih je predložil tožnik. Tožena stranka je v zvezi z enim dokumentom ugotovila, da je podpisan in ima žig Republike Kube, Ministrstva za notranje zadeve, Policijske postaje nacionalne revolucionarne policije. Iz dopisa izhaja, da gre za opozorilno pismo in da je bil navedeni dokument izdan zaradi protestiranja dne 17. 5. 2021. Navedeno dokazilo, ki se nanaša na parado ponosa leta 2021, jasno izkazuje, da se pripadnike LGBT skupnosti preganja na podlagi udeležbe na paradi (in da torej razmere na Kubi niso takšne kot to skuša prikazati tožena stranka). Zmoten je zaključek tožene stranke, da so bile težave v zvezi s parado ponosa zgolj leta 2019, saj iz predloženih listin izhaja, da so bili tudi udeleženci, ki so se le-te udeležili leta 2021, kazensko obravnavani s strani uradnih organov (verjetno pa tudi v drugih letih, le da tožnik z dokazili o tem po sami naravi stvari ne more razpolagati). Poleg tega že iz virov, na katere se je sklicevala tožena stranka izhaja, da je uveljavljanje sprememb v družbi zapleteno zaradi dejstva, da je množična kampanija zunaj državnih institucij na Kubi v najboljšem primeru težavna, v najslabšem primeru pa povzroča spopade s komunističnimi oblastmi. Nadalje iz virov tožene stranke izhaja, da je prišlo pred 2 letoma do razkola v skupnosti, ko je majhna skupina aktivistov izvedla neodvisen pohod ponosa istospolnih, ki ga je na koncu razgnala policija. Oblasti so to obsodile kot poskus spodkopavanja vlade. Iz navedenega je očitno, da je tudi iz dokumentacije tožene stranke razvidno, da je dopustno izražanje pripadnosti LGBT skupnosti zgolj v primeru in na način kot to ureja država; vsakršno izražanje pripadnosti istospolni skupnosti izven ozkih državnih smernic pa je še vedno preganjano s strani države (in kot to izhaja iz predloženih dokazil tudi kaznovano z zaporom). Nadalje dejstvo, da odnos do homoseksualnosti na Kubi ni tako sprejemajoč kot je zavzela stališče tožena stranka, izhaja tudi iz vira, na katerega se je sklicevala sama tožena stranka, in sicer informacijo s portala Warriors International. Iz slednje izhaja, da je naborništvo ali vojaška služba na Kubi v ustavi podprta s 65. členom, ki določa, da je "obramba socialistične domovine največja čast in najvišja dolžnost vsakega Kubanca". Homoseksualci so v praksi oproščeni služenja vojaškega roka, pri čemer morajo Komisiji izročiti pisni dokument, na katerem izjavlja svojo homoseksualnost, nato pa vojaški odbor preiskuje homoseksualnost. Te raziskave izvajajo Komiteji za obrambo revolucije in po takšni preiskavi je mladenič razglašen za nesposobnega za pridružitev revolucionarnim oboroženim silam. Dejstvo, da na podlagi izjave o homoseksualnosti Komite za obrambo revolucije preiskuje in raziskuje spolno življenje posameznika in da je takšen posameznik označen za "nesposobnega za pridružitev revolucionarnim oboroženim silam", jasno izkazuje preganjanje pripadnikov LGBT s strani države (v nasprotnem primeru bi lahko homoseksualci normalno služili vojaški rok).

38. Tožena stranka je dokazila o tem, da je na Kubi še vedno prisotna diskriminacija LGBT oseb, ki jo je v spis vložil tožnik (ko se še vedno prepoveduje in sankcionira svobodo izražanja in zbiranja, ko nevladne organizacije in pravice niso priznane in so zato ranljive še za vladne obtožbe nezakonitega združevanja ter represijo, da je udeležba neodvisnih aktivistov na shodih prepovedana...), zgolj formalno preučila, ni pa jih tudi dejansko upoštevala. V nadaljevanju namreč ne zavzame stališča o teh informacijah, temveč zgolj pavšalno navede, da se poročila v primerih diskriminacije nanašajo večinoma na kršenje pravic transspolnih oseb in ne homoseksualcev.

39. Tožnik je predložil več virov, ki potrjujejo njegove besede o diskriminaciji homoseksualnosti na Kubi (v preteklosti in sedanjosti), iz katerih izhaja in sicer:

(i) Amnesty International: The State of the World's Human Rights; Cuba 2023, 24. April 2024: Diskriminacija se nadaljuje in prizadeva zlasti osebe afriškega porekla, ženske in dekleta, LGBTI osebe, politične disidente in člane verskih skupnosti... Nadzor in nadlegovanje aktivistov, nasprotnikov, novinarjev in umetnikov sta bila še naprej zelo razširjena. Arbitrarno pridržanje in kazenski procesi brez jamstev poštenega sojenja so ostali pogosti, ljudje, ki jim je bila odvzeta prostost, pa so se soočali s težkimi razmerami v zaporu.... Po podatkih organizacije Justiciall je najmanj 793 ljudi ostalo v priporu v zvezi z njihovo udeležbo na protestih 11. julija 2021.

(ii) Freedom House: Freedom in the World 2024 - Cuba, 2024: Politični interesi LGBT+ niso dobro zastopani. Nekaj javnega zagovorništva LGBTI oseb je toleriranega, vendar le z dovoljenjem PCC [Partido Comunista de Cuba] in ob vztrajnem policijskem nadlegovanju... Diskriminacija na podlagi spolne usmerjenosti je postala kaznivo dejanje v novem kazenskem zakoniku iz leta 2022. Prav tako je bil na državnem referendumu septembra 2022 sprejet nov družinski zakonik, ki priznava istospolne zakonske zveze in pravico istospolnih parov, da posvojijo ali so upravičenci do tehnik oploditve s pomočjo, potrjen s 67 odstotki glasov. Vendar pa so Zagovorniška prizadevanja neodvisnih LGBT+ skupin in aktivistov še naprej bodisi ignorirana ali zatrta.

(iii) IACHR - Inter-American Commission on Human Rights: Annual Report 2023 - Chapter IV.b: Cuba, 2023: V zvezi s pravicami oseb LGBTI Komisija z zaskrbljenostjo ugotavlja pomanjkanje javnih uradnih podatkov o stanju njihovih človekovih pravic, razširjenost nasilnih dejanj, ki domnevno temeljijo na predsodkih, in informacij o nasilnih dejanjih državnih uslužbencev v zvezi s trans osebami, ki jim je bila odvzeta prostost.... IACHR še naprej prejema novice o nasilnih dejanjih nad osebami LGBTI na Kubi. Maja je na primer izvedel za umor D. D., afro trans ženske, ki naj bi jo umoril njen nekdanji partner. Julija je po informacijah iz odprtih virov skupina petih moških kamenjala šest trans žensk v Cardenasu v občini Matanzas. Po teh informacijah so aretirali tri agresorje.... Komisija prav tako izraža zaskrbljenost zaradi počutja transaktivistke in politične zapornice E. E., ki je bila nameščena v moškem zaporu od pridržanja med demonstracijami 11. julija 2021. Po informacijah iz odprtih virov E. E. včasih ne more komunicirati z družinskimi člani, mediji pa poročajo o nadlegovanju in zlorabah s strani osebja v zaporu.... V zvezi s situacijami, opisanimi v tem razdelku, IACHR poziva državo, naj zagotovi pravice do življenja in osebne integritete LGBTI oseb; prvič, s tem, da prek svojih zastopnikov ne izvaja nasilnih dejanj zoper njih in z zagotavljanjem pravnega okvira, ki jih ščiti pred dejanji tretjih oseb. Državo tudi poziva, naj v skladu s standardi dolžne skrbnosti preišče nasilna dejanja nad LGBTI osebami, da bi odpravili kronično nekaznovanje in preprečili ponavljanje tovrstnih dejanj.... IACHR prav tako poziva državo, naj nujno sprejme protokole za zagotavljanje varnosti trans oseb, ki jim je odvzeta prostost, pri čemer se vzdržijo nastanitve trans žensk z moškimi, in namesto tega izvajajo medameriške standarde na tem področju. Nazadnje, glede na omejene javne informacije, ki so na voljo o pravicah LGBTI oseb, IACHR ponavlja priporočilo iz leta 2022 o potrebi po ustvarjanju razčlenjene javne statistike o diskriminaciji in nasilju, ki prizadene te osebe, za oblikovanje javnih politik, namenjenih popolnemu zagotavljanju njihovih človekovih pravic.

40. (iv) USDOS - US Department of State: 2023 Country Report on Human Rights Practices: Cuba, 23. April 2024: Skupine so se morale registrirati pri Ministrstvu za pravosodje, da bi prejele uradno priznanje. Oblasti niso upoštevale prošenj za pravno priznanje novih skupin, vključno z več novimi verskimi skupinami, organizacijami za pravice žensk in organizacijami za pravice lezbijk, gejev, biseksualcev, transspolnih, queerali interspolnih (LGBTQI+). Pomanjkanje uradnega priznanja je pustilo člane skupine odprte za morebitne obtožbe nezakonitega združevanja... Ni bilo poročil o nasilju, vendar so opazovalci zaznali, da je bilo poročanje verjetno omejeno zaradi nezaupanja skupnosti LGBTOI+ v policijo in zaradi pomanjkanja vladnih mehanizmov za zbiranje podatkov o kaznivih dejanjih, usmerjenih proti osebam LGBTQI+, in zatiranja domačih organizacij za človekove pravice.... Zakon je prepovedoval diskriminacijo na podlagi spolne usmerjenosti pri zaposlovanju, stanovanju, državljanstvu, izobraževanju in zdravstvenem varstvu, vendar ni razširil enake zaščite na transspolne ali interspolne osebe na podlagi spolne identitete in izražanja ali spolnih značilnosti. Družinski zakonik iz leta 2022 je izrecno priznal LGBTQI+ pare in njihove družine ter jim podelil enake pravice. NVO so poročale, da se osebe LGBTQI+ še naprej soočajo s socialno stigmo in diskriminacijo pri izobraževanju in zaposlovanju. [...] Omejitve svobode izražanja, združevanja ali mirnega zbiranja... Vlada ni priznala domačih skupin za človekove pravice, neodvisnih od vlade, niti jim dovolila zakonitega delovanja. Več nepriznanih nevladnih organizacij, ki so spodbujale človekove pravice LGBTQI+, se je zaradi svoje neodvisnosti od uradnih vladnih institucij soočalo z nadlegovanjem vlade. Ministrstvo za zdravje je na primer sponzoriralo letno proslavo Pride maja, vendar je bilo neodvisnim aktivistom prepovedano sodelovati.... Vlada je nadaljevala svoj vzorec samovoljnih aretacij aktivistov in disidentov ter njihovih sorodnikov. Policija je rutinsko ustavila in zasliševala občane ter izvedla preiskave in zasege znanih aktivistov. Policija je zakonske določbe proti javnemu redu, zaničevanju oblasti, pomanjkanju spoštovanja, agresiji in neplačevanju minimalnih ali samovoljnih glob uporabljala kot načine za pridržanje, grožnje in aretacije aktivistov civilne družbe... Do avgusta je organizacija Prisoners Defenders potrdila, da je bilo julija 2021 obsojenih skoraj 700 protestnikov. Tožilci so več protestnikov, vključno z otroki, obtožili hudih kaznivih dejanj, kot sta napad in upor, da bi zagotovili najvišjo možno kazen. Po ocenah je bilo 211 protestnikov obtoženih upora, najmanj 209 pa jih je bilo obsojenih na povprečno 10 let zapora... Obstajajo verodostojna poročila, da je vlada poskušala nadzorovati mobilnost, da bi izvedla povračilne ukrepe proti državljanom v tujini, tako da jim je prepovedala vstop na Kubo. Marca je vlada zavrnila vstop kubansko-kanadski F. F.; neodvisni mediji so prepoved pripisali temu, da je všečkala objavo na ..., ki je bila kritična do voditelja PCC.... Čeprav je ustava dovoljevala vsem državljanom, da potujejo kamor koli znotraj države, je bilo prebivanje v Havani omejeno. Vlada je nadzorovala notranje migracije s podeželja v Havano, včasih je aretirala in izgnala osebe iz Havane, če so oblasti odkrile, da po podatkih na njihovi osebni izkaznici živijo v drugem mestu.

(v) Race&Equality: Five years after 11M in Cuba: LGBTI+ activism, stories of repression, jail, and forced exile, 10.5.2024: LGBTI+ osebe, ki se borijo za svoje pravice, so žrtve zatiranja in nadlegovanja s strani kubanskih oblasti, tako kot umetniki, neodvisni novinarji in na splošno disidentski glasovi proti kubanski vladi. Večina ljudi z različno spolno usmerjenostjo in spolno identiteto se po G. G. besedah izogiba prijavi, da so bili povabljeni na zaslišanje, da bi se tako izognili siceršnji izključitvi iz dialogov in procesov, ki si prizadevajo za napredek pri priznavanju pravic te populacije na Kubi... Osebe LGBTI+ "operejo in pospravijo svoja oblačila", to pomeni, da se cenzurirajo, da bi preživele v tej državi, kjer ni nobene uradne evidence o nasilju na podlagi spola, ki ga vsakodnevno trpijo lezbijke, geji, biseksualci ter trans in nebinarne osebe... Izvajanje aktivizma na Kubi kot LGBTI+ oseba je zapleteno, ker zelo dobro veš, kaj se dogaja na Otoku, in strah, ki obstaja, je strah, ki ga vnesejo v tvoje telo; in od tu naprej je to lažje početi, ker se počutiš svobodnega, da lahko to počneš, ker te nihče ne opazuje," pravi H. H., kubanski umetnik, ki je od leta 2019 izgnan v Španijo... Zgodbe, ki so jih razkrili G. G., E. E. in H. H., kažejo, kako zapleteno je biti aktivist in se boriti za pravice LGBTI+ na Kubi, državi, kjer so se zgodili napredki, kot so enakopravne poroke ali posvojitve med istospolnimi pari, hkrati pa je lezbijkam, gejem, biseksualcem ter trans in nebinarnim osebam prepovedano samostojno udeleževanje pohodov in zahtevanje svojih pravic, ne da bi sodelovali v akcijah, ki jih organizira Cenesex.

(vi) Institute for vvar&peace reporting: Cuba's LGTBI Comrnunity Demands Change. Although discrimination on the grounds of sexual orientation is iIlegaI, the reaIity is different, 18.5.2022 Člani skupnosti LGTBI so še naprej žrtve uradne represije kot posledica vidne vloge, ki so jo imeli njeni člani v protestih... Eden najbolj znanih primerov je bil primer I. I., mladega homoseksualca iz mesta San Antonio de Los Banos. I. I. je na družbenih omrežjih v živo prenašal demonstracije v San Antonio de Los Banos, ki so sprožile proteste po vsej državi. Zaprt je od julija 2021 in po navedbah njegove družine je bil obsojen na šest let zaradi nepristojnega vedenja in zaničevanja... E. E., transspolna ženska, prav tako od julija 2021 čaka na sojenje zaradi sodelovanja v protestih v Guira de Melena, Artemisa. Zaradi metanja kamenja med protesti je bila obtožena javnega nereda in sabotaže, kar njena družina zanika.

(vii) HRW - Human Rights Watch: World Report 2024 - Cuba, 11 January 2024: Ustava iz leta 2019 izrecno prepoveduje diskriminacijo na podlagi spolne usmerjenosti ali spolne identitete. Vendar pa veliko lezbijk, gejev, biseksualcev in transspolnih oseb (LGBT) trpi zaradi nasilja in diskriminacije, zlasti v notranjosti Kube.

41. Toženki očita, da se do navedene dokumentacije ni opredelila, čeprav bi se morala (kar predstavlja bistveno kršitev določb postopka). Meni, da dokumentacija dokazuje, da se všečna zakonodaja v praksi ne izvaja, ampak so pripadniki LGBT skupnosti še dalje deležni diskriminacije in preganjanja, kar potrjuje tožnikovo izpoved.

42. Toženka je tako povsem zmotno zaključila, da se tožnik ni kar najbolj potrudil za utemeljitev svoje prošnje, neutemeljeno in vsaj preuranjeno ni sprejela pretežnega dela dokazil; povsem neutemeljeno je zaključila, da so tožnikove izjave v bistvenih delih neskladne in da so tudi zunanje neskladne, kakor tudi, da tožnik ni zaprosil za mednarodno zaščito v Sloveniji, kakor hitro je bilo to mogoče. Toženka je tako na podlagi povsem napačnih predpostavk zaključila, da v primeru tožnika ni bila ugotovljena njegova splošna verodostojnost. Ob upoštevanju vse gornjih navedb meni, da je dokazana tožnikova notranja in zunanja konsistentnost in da je treba zaključiti, da tudi z vidika tretjega kriterija (ne)verodostojnosti, ni mogoče najti negativnih elementov za oceno (ne)verodostojnosti tožnika.

43. Tožnik uveljavlja preganjanje na podlagi istospolne usmerjenosti (preganjanje iz 4. alineje 1. odstavka 27. člena ZMZ-1). Med strankama ni sporno, da je tožnik homoseksualec in da to predstavlja osebno značilnost, ki je temeljnega pomena za njegovo identiteto ter za zavedanje posameznika o samem sebi, da nihče v to ne sme posegati in se ga ne sme prisiliti, da bi se temu odpovedal proti svoji volji.

44. Sodišče EU je v sodbi C-199/12 do C-201/12 z dne 7. 11. 2013 (odst. 46) odločilo, da /.../ "ni sporno, da je spolna usmeritev osebe tako temeljnega pomena za njeno identiteto, da se oseba ne sme prisiliti, naj se ji odreče", vendar je potrebno v vsakem konkretnem primeru presojati, da /.../ "te osebe sestavljajo posebno skupino, ki jo družba, ki jo obkroža, dojema kot različno" (odst. 48). V citirani odločbi je bilo nadalje sprejeto stališče (odst. 64, 70 in 71), da je potrebno pri ugotavljanju, ali prosilec izpolnjuje pogoje za priznanje statusa begunca presoditi tudi, ali se bo moral prosilec ob vrnitvi v svojo izvorno državo izogibati nevarnosti preganjanja tako, da bo prikrival svojo homoseksualno ali se vsaj vzdržal izražanja spolne usmerjenost. Prav to, da se od /.../ "članov družbene skupine, ki jim je skupna enaka spolna usmerjenost, zahteva, da to usmerjenost prikrivajo" /.../,je /.../ "v nasprotju s samim priznanjem lastnosti, ki je tako temeljnega pomena za identiteto, da od zadevnih oseb ni mogoče zahtevati, da se ji odrečejo" /.../ in ni /.../"dovoljeno pričakovati, da prosilec za azil prikriva svojo homoseksualnost v svoji izvorni državi, da bi se izognil preganjanju" /.../.

45. Tožnik meni, da je toženka materialno pravno zmotno zaključila, da tožnik v svoji državi ni doživel preganjanja ali kakršnekoli druge družbene ogroženosti.

46. Toženka bi morala po tožnikovem mnenju pri ugotavljanju preganjanja izhajati iz zgoraj citiranih informacij, ki izkazujejo, da je na Kubi še vedno prisotna diskriminacija LGBTQ+ oseb. Država kljub nedavno uzakonjeni prepovedi diskriminacije LGBTQ+ oseb, še vedno prepoveduje in sankcionira svobodo izražanja in zbiranja LGBTQ+ aktivistov. Nevladne organizacije za LGBTQ+ pravice niso priznane in so zato ranljive za vladne obtožbe nezakonitega združevanja ter represijo. Združevanje je dovoljeno le v okviru vladne organizacije Cenesex. Tudi organizacijo shoda Pride je prevzela država, udeležba neodvisnih aktivistov pa je prepovedana. LGBTQ+ osebe se zaradi nadlegovanja s strani oblasti samocenzurirajo ter tudi ne prijavljajo nasilja nad njimi. Država ne vodi evidenc o kaznivih dejanjih usmerjenih proti LGBTQ+ osebam. Država nad člani skupnosti LGBTQ+ še vedno izvaja represijo zaradi vidne vloge med protesti leta 2021. Država nad LGBTQ+ posamezniki sama izvaja represijo, hkrati pa jih ne ščiti pred nasiljem s strani tretjih oseb. Diskriminacija in nasilje je posebej izrazito v notranjosti Kube, vendar pa država ljudem prepoveduje preseljevanje s podeželja v glavno mesto Havano. Država nad posamezniki, ki so kritični do sistema, izvaja arbitrarne aretacije.

47. Toženka je nepravilno zaključila, da tožnik ni uspel izkazati svojih navedb o zatrjevanem preteklem preganjanju. Tožnik izpostavlja, da kazenski postopek (in zapor v trajanju enega meseca) zoper osebo zgolj zaradi sodelovanja na paradi ponosa, lahko že samo po sebi pomeni dejanje preganjanja v smislu člena 9(1) Kvalifikacijske direktive II, če se dejansko uporablja v izvorni državi, ki je sprejela tako zakonodajo. Po stališču Sodišča EU je namreč "treba šteti, da je zaporna kazen, s katero se kaznujejo homoseksualna dejanja in ki se dejansko uporablja v izvorni državi, ki je sprejela tako zakonodajo, nesorazmerna in diskriminatorna kazen in da pomeni dejanje preganjanja." Za Sodišče EU je dovolj za intenzivnost preganjanja in status begunca dejstvo, da se v izvorni državi izvaja zaporna kazen zaradi homoseksualnih ravnanj, ne glede na to, kako visoka zaporna kazen se izreka v takih primerih. Tožena stranka se do navedenega vidika preganjanja (glede na njeno izhodišče, da ni bilo nobenega preganjanja) ni opredelila in odločba nima razlogov o odločilnih dejstvih, posledično pa je dejansko stanje pomanjkljivo ugotovljeno in materialno pravo zmotno uporabljeno.

48. Toženka sploh ni zavzela določnega stališča glede tega ali je imel tožnik na Kubi zaradi sodelovanja na paradi ponosa težave. Glede tožnikove izjave, da je bil zaprt za mesec dni, je toženka zgolj povzela, da iz njegovih izpovedi v različnih trenutkih izhajajo različni datumi odhoda; ni pa se opredelila glede tega ali je bil zaradi sodelovanja na paradi ponosa kot homoseksualec zaprt ali ne. Zlasti pa tožena stranka ni zavzela stališča o tožnikovi izjavi, da so ga policisti zaradi sodelovanja na paradi ponosa pretepli. Tako je zaključek toženke, da v primeru prosilca ni mogoče ugotoviti obstoja preteklega preganjanja vsaj preuranjen.

49. Tožena stranka je po mnenju tožnika tudi zmotno zaključila, da tožniku kot pripadnosti LGBT skupnosti tudi po preučitvi najnovejših informacij ne grozi prihodnje preganjanje (saj naj bi država postopno urejala pravice skupnosti, kar naj bi doseglo svoj vrhunec pravic septembra 2022, ko so po uspešnem referendumu legalizirali istospolne poroke in posvojitve). Tožena stranka je po mnenju tožnika materialnopravno zmotno zaključila, da tožnik ni izkazal subjektivnih in objektivnih elementov preganjanja oziroma utemeljenega strahu, da je bil v izvorni državi ogrožen kot homoseksualnost.

50. Končno pa podaja po tožnikovem mnenju tožena stranka materialnopravno povsem zmotno stališče, da določena diskriminacija do teh oseb obstaja tudi v Sloveniji in da različnih oblik sovražnosti v družbi verjetno nikoli ne bomo mogli izkoreniniti. Temeljna razlika med obema oblikama diskriminacije je v tem, da se v Sloveniji diskriminatorno obnašajo posamezniki, pripadnikom LGBT skupnosti pa policija in uradni organi nudijo varnost in zaščito; na Kubi pa je diskriminatorna do pripadnikov LGBT skupnosti država, vključno s policijo (ki je tožnika na shodu pretepla). Pretepanje tožnika s strani državnih organov zaradi udeležbe na paradi ponosa, katere se je udeležil kot homoseksualec nedvomno predstavlja preteklo preganjanje tožnika.

51. Tožnik je bil torej na Kubi žrtev preganjanja na podlagi istospolne usmerjenosti v smislu 1. in zadnje alineje drugega odstavka 26. člena ZMZ-1 v zvezi z 4. alinejo prvega odstavka in šestim odstavkom 27. člena ZMZ-1. Po določilu drugega odstavka 23. člena ZMZ-1 dejstvo, da je bil prosilec "že izpostavljen preganjanju, ali da mu je preganjanje ali resna škoda že grozila, je resen znak" prosilčevega utemeljenega strahu pred preganjanjem, razen če obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da se takšno preganjanje ne bo ponovilo ali se grožnje ne bodo uresničile. V obravnavani zadevi je podan tak resen znak, da ima tožnik utemeljen strah pred preganjanjem. Dokazni standard glede prihodnje grozeče škode oziroma preganjanje pa je po dobrih praksah držav članic EU in priporočilih UNHCR precej nižji od 50 %. Tak standard je v azilnih zadevah potreben, ker je posledica napačne ocene tveganja lahko nečloveško ali ponižujoče ravnanje s prosilcema za mednarodno zaščito.

52. Če je Sodišče EU za primere preganjanja zaradi verske identitete odločilo, da ni dovoljeno od prosilcev zahtevati, da bi se nevarnosti preganjanja zaradi verske identitete lahko poskušali izogniti z "odpovedjo nekaterim verskim dejanjem," potem mora mutatis mutandis enako veljati tudi za primer preganjanja zaradi spolne usmerjenosti in spolne identitete. Sodišče EU je že odločilo, da "pri obravnavi prošnje za priznanje statusa begunca pristojni organi ne smejo razumno pričakovati, da prosilec za azil v svoji izvorni državi prikriva svojo homoseksualnost ali zadržano izraža svojo spolno usmerjenost, da bi se izognil tveganju preganjanja". Tožnik, četudi bi eventualno v primeru vrnitve na Kubo prikrival oziroma skrival svojo homoseksualno usmerjenost, bi to počel le zaradi strahu pred preganjanjem. Tožnik pa ima pravico živeti svobodno in odprto v zvezi skladno s svojo spolno usmerjenostjo, brez strahu pred preganjanjem. Tožnik meni, da je iz predloženih virov dokazano, da je diskriminacija in nasilje nad pripadniki LGBT skupnosti na Kubi še vedno prisotno, se izvaja in posledično obstaja nevarnost njegovega preganjana kot takega tudi v primeru njegove vrnitve na Kubo. Tožnik je bil na Kubi preganjan kot pripadnik posebne družbene skupine - istospolno usmerjena oseba in zato, ker obstaja nevarnost preganjanja tožnika kot takega tudi v primeru njegove vrnitve na Kubo, kamor se ne želi vrniti, meni, da je treba izpodbijano odločbo odpraviti.

53. Glede na navedeno tožnik predlaga, da se v predmetni zadevi opravi obravnava, na kateri naj se ga zasliši o izpostavljenih okoliščinah, saj tožena stranka povsem samovoljno ni upoštevala njegovih izjav. Tožena stranka spornih okoliščin ni razjasnila, temveč je podane izjave brez ustreznega soočenja tolmačila v tožnikovo škodo. Odločba je tako obremenjena z bistveno kršitvijo določb postopka, saj ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih, dejansko stanje je nepopolno ugotovljeno, posledično pa je tožena stranka zmotno uporabila materialno pravo, ko je zavrnila tožnikovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite.

54. Toženka se sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe. Vztraja, da so predloženi dokumenti, ki so dejansko fotografije samih dokumentov, zelo slabo čitljivi in napisani na roko ter pristnosti ni bilo mogoče preveriti. Ponavlja, da so dokumenti vsebinsko v nasprotju z izjavami tožnika, da tožnik tudi v tožbi ne pojasni, kako to, da naj bi bil 17. 5. 2021 še vedno mladoleten, kot to izhaja iz spornega dokumenta, zaradi česar se dodatno poraja dvom o njihovi pristnosti. Toženka je ugotovila, da je tožnik svoje odgovore na vprašanja podajal posplošeno in se izogibal opisovanju svojih težav, zato meni, da se tožnik ni kar najbolje potrudil pri utemeljevanju svoje prošnje. Toženka vztraja, da je tožnik večkrat navajal, da je državo zapustil februarja leta 2021, nato pa na osebnem razgovoru letnico odhoda spremenil za kar eno leto, torej na leto 2022, česar ni pojasnil in navedel zgolj, da je pomešal letnice in da je zagotovo odšel, ko je dopolnil 18. let. Tožena stranka se je torej sklicevala na njegovo neutemeljitev različnega navajanja glede letnice odhoda iz države. Tožena stranka je svojo ugotovitev glede neskladnosti tožnikovih izjav oprla še na njegova druga različna in nasprotujoča si navajanja, ki jih v izogib ponavljanju ne bo ponovno navajala in se nanje sklicuje, na podlagi katerih je prišla do zaključka, da tožnik ni notranje skladen.

55. Toženka svoje odločitve ni v celoti oblikovala na podlagi protislovij in nekonsistentnih izjavah tožnika (ki pa jih tožnik ni pojasnil niti v sami tožbi), ker je preverila tudi splošno dostopne informacije o obravnavanju pripadnikov LGBT skupin s strani državnih organov Kube, kjer je ugotovila, da je kar 67 % prebivalstva podprlo nov družinski zakonik, ki istospolnim parom omogoča sklenitev zakonske zveze in posvojitev otrok. Poleg tega pa je Kuba na 14. mestu glede prijaznosti do LGBT oseb (Slovenija pa na 38. mestu). Na podlagi vseh preučenih informacij, pri čemer se je toženka opredelila tudi do informacij, ki jih je tožeča stranka predložila pred samo odločitvijo o njeni prošnji, je ugotovila, da tožnik na Kubi ni bil izpostavljen preteklemu preganjanju, prav tako pa ji ne grozi niti prihodnje preganjanje, saj se situacija glede LGBT skupin še izboljšuje.

56. Tožeča stranka v tožbi navaja dodatne članke, ki naj bi pomenile diskriminacijo pripadnikov LGBT skupine. Slednji članki pa pomenijo nedovoljeno tožbeno novoto, zato se tožena stranka do njih ne bo opredeljevala in vztraja pri že ugotovljenem, torej, da Kuba pripadnikov LGBT skupin ne preganja, ravno nasprotno, dovoljeno jim je skleniti zakonsko zvezo in posvojiti otroke, stanje pa se še izboljšuje.

57. Sodišče je v dokaznem postopku vpogledalo v vse predlagane dokaze in sicer prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloga od A1 do A5, B1, B2, v soglasju s strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 1209/2022 in zaslišalo tožnika.

58. S prošnjo za mednarodno zaščito je izražen zahtevek prosilca, o katerem mora organ odločiti, pri čemer izjava prosilca v prošnji opredeljuje okvir odločanja upravnega organa. Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite, če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje (26. - 28. člen ZMZ-1). Status begunca se prizna državljanu tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja zunaj države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člena ZMZ-1 (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Status subsidiarne zaščite se prizna državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za status begunca, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot jo določa 28. člen tega zakona, in če ne obstajajo izključitveni razlogi iz drugega odstavka 31. člena ZMZ-1 (tretji odstavek 20. člena ZMZ-1). Subjekti preganjanja po ZMZ-1 so lahko država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, ali pa nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da subjekti iz prejšnjih alinej (torej država in politične stranke ali organizacije), vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo (24. člen ZMZ-1). Dejanja preganjanja morajo biti dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča se, da predstavljajo hudo kršitev človekovih temeljnih pravic, zlasti pravic, ki jih v skladu z drugim odstavkom 15. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni mogoče omejiti, ali pa morajo ta dejanja predstavljati zbir različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki so dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča se, da predstavljajo hudo kršitev človekovih pravic (26. člen ZMZ-1). V drugem odstavku 26. člena ZMZ-1 so primeroma našteta nekatera dejanja preganjanja v skladu s 1. A členom Ženevske konvencije. Med razloge preganjanja se v skladu s 27. členom ZMZ-1 šteje pripadnost določeni rasi ali etnični skupini, pripadnost določeni veroizpovedi, narodna pripadnost, pripadnost posebni družbeni skupini kot tudi pripadnost določenemu političnemu prepričanju (1., 2., 3., 4. in 5. alineja prvega odstavka 27. člena ZMZ-1). Za ta upravni spor relevantni razlog iz pete alineje prvega odstavka 27. člena ZMZ-1 obsega zlasti imeti mnenje, stališče ali prepričanje o zadevi, povezani s potencialnimi subjekti preganjanja iz 24. člena ZMZ-1 in z njihovo politiko ali metodami, ne glede na to, ali je prosilec tudi ravnal v skladu s tem mnenjem, stališčem ali prepričanjem (sedmi odstavek 27. člena ZMZ-1). Pri ocenjevanju dejstva, ali ima prosilec utemeljen strah pred preganjanjem, ni pomembno, ali prosilec dejansko ima rasne, verske, nacionalne, družbene ali politične lastnosti, ki se preganjajo, pod pogojem, da takšne značilnosti prosilcu pripisuje subjekt iz 24. člena ZMZ-1.

59. Za priznanje statusa begunca mora prosilec izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja iz 27. člena ZMZ-1 in da imajo zatrjevana dejanja preganjanja hkrati lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1. Katera dejanja zajema pojem resne škode, ki je pogoj za priznanje statusa subsidiarne zaščite, določa 28. člen ZMZ-1. Pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito pristojni organ upošteva in obravnava vse elemente oziroma dokazna sredstva, našteta v prvem odstavku 23. člena ZMZ-1.

60. Utemeljen je tožbeni očitek, da je toženka bistveno kršila pravila postopka, zmotno ugotovila dejansko stanje in nepravilno uporabila materialno pravo, (že) ko je ugotavljala zatrjevano preteklo preganjanje tožnika.

61. V nasprotju s predloženimi in v izpodbijani odločbi povzetimi dokazi, je ugotovitev toženke, da tožnik v postopku ni predložil dokazov za vse svoje izjave v smislu določbe tretjega odstavka 21. člena ZMZ-1. Tožnik je na osebnem razgovoru je povedal, da je mislil, da bo njegov osebni razgovor potekal šele 20. 6. 2024, ki je naveden kot datum veljavnosti izkaznice prosilca z mednarodno zaščito, zato se ni pripravil in prinesel dodatnih dokazil. Povedal je, da bi mu lahko dokumente poslala mama v pdf obliki, da bo naknadno poslal dokazila po elektronski pošti. Na osebnem razgovoru je med drugim na vprašanje ali je imel sam kakšne konkretne težave z oblastjo odgovori, da so ga policisti leta 2019 na enem shodu v podporo LGBT osebam poskušali aretirati, vendar jim ni uspelo. So ga pa pretepli. Nekatere druge kolege so takrat priprli, njemu pa je uspelo pobegniti. Povedal je, da na Kubi vsako leto 17. 5. poteka parada ponosa in te se je udeležil tudi sam, zato ga je prijela policija. Ker je bil mladoleten, to, da so ga prijeli, ni bilo nikjer zabeleženo. Zato je tudi v zaporu na Kubi preživel samo en mesec, nekateri njegovi prijatelji pa so še vedno v zaporu. Zaprejo te za katerokoli stvar. Poleg tega je dobil kar nekaj plačilnih nalogov in opozorilnih pisem, ki jih je predložil toženki. Povedal je še, da ni želel opravljati vojaškega roka, ker je homoseksualec. Čeprav so to vsi vedeli, mu niso verjeli, niti vojaška policija, ki je prišla k njemu domov v civilu in želela, da opravi vojaški rok ali pa dokaže, da je homoseksualec. Takrat ni imel partnerja, zato tega ni mogel dokazati, čeprav je prosil prijatelja v Španiji. Ker mu to ni uspelo, je zapustil državo. Če več kot dve leti živiš neupravičeno izven Kube, te tudi izbrišejo iz registra prebivalcev. Tožnik je v upravnem postopku, kot povzame toženka, predložil več listinskih dokazov, s katerimi je utemeljeval svojo prošnjo za mednarodno zaščito in sicer: (i) fotokopijo zdravniškega izvida s 6. 1. 2024, ki ga je izdala bolnišnica Universitario Ramon y Cajal v Madridu in sicer, da ima bakterijsko spolno prenosljivo okužbo sifilis; (ii) 18. 8. 2024 je po elektronski pošti poslal fotografijo dokumenta, na katerem ni datuma, je pa podpisan in ima žig Republike Kube, Ministrstva za notranje zadeve, Policijske postaje nacionalne revolucionarne policije Batabano. Iz dopisa izhaja, da gre za opozorilno pismo in da je bil navedeni dokument izdan zaradi protestiranja dne 17. 5. 2021, na mednarodni boj proti homofobiji na Kubi, zaradi česar je bil prosilec obsojen na mesec dni odvzema prostosti, a je bil zaradi mladoletnosti na prostost izpušen predčasno; (iii) 6. 3. 2025 elektronsko poslal še tri dokumente, ki pa so po oceni toženke zelo slabo berljivi in jih zaradi tega tudi ni bilo mogoče prevesti v celoti. Vsi dokumenti so naslovljeni kot uradna opozorila, pri čemer sta dva datirana na 12. 12. 2021 in 16. 12. 2021, pri tretjem pa datuma ni mogoče razbrati. Pri vseh treh dokumentih gre za podobno vsebino, in sicer, da se je tožnik decembra 2021 zglasil pred pristojnim organom. Razlogi, zaradi katerih je bil pozvan, pa so javni nemir ter udeležba na demonstracijah proti kubanski vladi. Iz dokumentov izhaja še, da se opozorjena oseba ni mogla zavezati, saj se ne strinja s kubanskim režimom in z represivnostjo, ki jo ima proti istospolno usmerjenim osebam.

62. Prosilec mora sam navesti vsa dejstva in okoliščine, ki utemeljujejo obstoj njegovega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (prvi odstavek 21. člena ZMZ-1). Za utemeljitev svojih navedb mora prosilec v prvi vrsti sam predložiti tudi vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (drugi odstavek 21. člena ZMZ-1). Kadar prosilec v postopku ne predloži dokazov za vse svoje izjave, pristojni organ pri odločitvi o prošnji upošteva, ali so podane naslednje okoliščine: prosilec se je kar najbolj potrudil za utemeljitev svoje prošnje; prosilec je podal utemeljene razloge, zakaj ni mogel predložiti dokazov; prosilčeve izjave so skladne in verjetne ter ne nasprotujejo dostopnim specifičnim in splošnim informacijam, ki so povezane z njegovim primerom; prosilec je zaprosil za mednarodno zaščito, kakor hitro je bilo to mogoče, razen če lahko izkaže utemeljen razlog, zakaj tega ni storil; ugotovljena je bila prosilčeva splošna verodostojnost (tretji odstavek 21. člena ZMZ-1). Glede na to, da prosilec za svoje izjave običajno ne more predložiti dokazov, zakon torej za takšen primer predvideva, da mora pristojni organ pri odločitvi o prošnji upoštevati okoliščine, ki jih določa tretji odstavek 21. člena ZMZ-1 - med njimi tudi, da je ugotovljena prosilčeva splošna verodostojnost; peta alineja. Če te niso podane, je mogoče sklepati, da je prosilec lažno predstavil razloge, s katerimi utemeljuje svojo prošnjo za mednarodno zaščito.

63. V nasprotju s predloženimi in v izpodbijani odločbi povzetimi dokazi, je ugotovitev toženke, da tožnik v postopku ni predložili dokazov za vse svoje izjave v smislu določbe tretjega odstavka 21. člena ZMZ-1. Zakon, kot že povzeto, jasno določa, da mora pristojni organ pri odločitvi o prošnji upoštevati okoliščine, ki jih določa tretji odstavek 21. člena ZMZ-1 (a le, op. a.), če prosilec v postopku ne predloži dokazov za vse svoje izjave

. Odločitev toženke, da ugotavlja okoliščine iz tretjega odstavka 21. člena ZMZ-1 po (zmotni) ugotovitvi, da je tožnik sicer predložil dokaze, ki pa po oceni toženke niso verodostojni in prepričljivi, po presoji sodišča ni pravilna. Odločanje po tretjem odstavku 21. člena ZMZ-1 je (le) v primeru, če prosilec ne predloži dokazov za vse svoje navedbe, kot to jasno določa tretji odstavek 21. člena ZMZ-1. Ali predloženi dokazi prepričajo organ, ki odloča v upravnem postopku, pa je predmet dokazne ocene. V postopkih po ZMZ-1 se uporablja zakon, ki ureja splošni upravni postopek, če z ZMZ-1 ni določeno drugače (33. člen ZMZ-1). To pomeni, da morajo biti tudi v tem postopku spoštovane procesne garancije, ki jih zagotavlja ZUP, če o tem v ZMZ-1 ni določb, ki bi drugače urejale določeno procesno situacijo ali bi določena procesna jamstva celo izključevale.

Način ugotavljanja dejanskega stanja je določen v 23. členu ZMZ-1, naslovljenem "obravnavanje dejstev in okoliščin". Ta določa, da upošteva pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito uradna oseba predvsem: podatke iz prošnje; informacije, pridobljene v osebnem razgovoru; dokaze, ki jih predloži prosilec; dokumentacijo, ki jo predloži prosilec, zlasti glede svoje starosti, spola, porekla, vključno s poreklom sorodnikov, istovetnosti, državljanstva, krajev, kjer se je pred tem nahajal in kraja običajnega prebivališča, prejšnjih prošenj, prepotovanih poti, potovalnih dokumentov in razlogov za vložitev prošnje; dokaze, ki jih pridobi pristojni organ; uradne podatke, s katerimi razpolaga pristojni organ; dokumentacijo, pridobljeno pred vložitvijo prošnje; splošne informacije o izvorni državi, zlasti o stanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin, družbeno-političnem položaju in sprejeti zakonodaji; specifične informacije o izvorni državi, ki so podrobne, poglobljene in povezane s konkretnim primerom, lahko pa vključujejo tudi način izvajanja zakonov in drugih predpisov izvorne države; ali so imele dejavnosti prosilca od odhoda iz izvorne države izključni ali poglavitni namen ustvarjanja potrebnih pogojev za prošnjo za mednarodno zaščito, da se oceni, ali bi bil prosilec ob vrnitvi v to državo zaradi teh dejavnosti izpostavljen preganjanju ali resni škodi; ali se od prosilca lahko utemeljeno pričakuje, da bo izkoristil zaščito druge države, kjer lahko uveljavlja državljanstvo (vse prvi odstavek 23. člena ZMZ-1).

64. Z vidika okoliščin konkretne zadeve je pomembna ureditev dokazov ter dokumentacije, kar predloži prosilec (druga in tretja alineja prvega odstavka 23. člena ZMZ-1). Podatke pa je mogoče pridobivati tudi po uradni dolžnosti (peta do šesta alineja prvega odstavka 23. člena ZMZ-1). Iz teh določb izhaja, da toženka dejansko stanje ugotavlja na podlagi listin in zaslišanja prosilca za mednarodno zaščito. O njegovih pravicah, povezanih s potekom postopka, ZMZ-1 nima posebnih določb, torej tudi ne o izključitvi njegovega aktivnega sodelovanja v zvezi z uspehom dokazovanja. Vrhovno sodišče

je že zavzelo stališče, da to narekuje uporabo določb ZUP, ki se (v obravnavanem primeru) nanašajo na pravico stranke do sodelovanja pri izvedbi dokazov, konkretno 146. člena ZUP, po katerem ima stranka pravico udeleževati se ugotovitvenega postopka (prvi odstavek), v tem okviru pa ji je uradna oseba dolžna omogočiti na ustni obravnavi ali izven ustne obravnave pisno oziroma ustno na zapisnik, da sodeluje pri izvedbi dokazov (3. točka tretjega odstavka istega člena) in da se seznani z uspehom dokazovanja ter se o tem izreče (5. točka). Kršitev te dolžnosti pomeni absolutno bistveno kršitev pravil upravnega postopka v smislu 3. točke drugega odstavka 237. člena ZUP, torej kršitev, ki se ne ocenjuje z vidika možnosti vpliva na uspeh v postopku. Toženka bi morala tako upoštevati vse dokaze iz prvega odstavka 23. člena ZMZ-1 in narediti zakonito dokazno oceno predloženih dokazov. Odločiti bi morala v skladu z načelom proste presoje dokazov, po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj, na podlagi uspeha celotnega dokazovanja (10. člen ZUP). Prosta dokazna ocena je svoboda organa za vestno in skrbno dokazno oceno, ki zajema strukturalno analizo dokazovanja s posameznim dokaznim sredstvom, ko organ navede argumente dokazne (ne)vrednosti za vsak posamezen dokaz, pri čemer morajo biti ti argumenti logično prepričljivi in življenjsko sprejemljivi. Po oceni vsakega posameznega dokaza pride na vrsto primerjava posameznih dokazov med seboj, pri čemer so vsi tisti dokazi, ki govore za resničnost ali neresničnost neke trditve o dejstvu, združijo v celoto. Sledi še končna ocena, ki upošteva tudi uspeh celotnega postopka. S tem je mišljena celota procesnega dogajanja, zlasti pa procesna dejanja strank, njihove navedbe (konsistentnost in logičnost njihovih navedb), način sodelovanja v postopku, itd. Temeljno sporočilo načela proste presoje dokazov ni prostost dokazne ocene v smislu intimnega prepričanja, marveč k racionalni argumentaciji zavezana dokazna ocena. Dokazna ocena mora tako ustrezati standardom skrbnosti, kar pomeni, da mora biti preverljivo obrazložena. Ta obrazložitev (kot navzven izraženo intimno prepričanje) pa mora biti taka, da z izčrpno in poglobljeno, umno in razumno argumentacijo prepriča bodisi stranke (ki zato ne vložijo pravnega sredstva) bodisi (če je sprožen upravni spor) sodišče, ki odloča o tožbi. Razlogi odločbe morajo torej prepričljivo utemeljiti odločitev organa in omogočiti vsebinski preizkus odločbe. Toženka je po presoji sodišča v zvezi z ugotovitvijo, da tožnik ni bil deležen preteklega preganjanja, kršila načelo proste presoje dokazov tako z vidika neupoštevanja metodološkega napotka, ki ga daje načelo proste presoje dokazov (10. člen ZUP), kot tudi s pomanjkljivo dokazno oceno (7. točka drugega odstavka 237. člena ZUP- odločbe se v tem delu ne da preizkusiti). Sodišče poudarja, da mora imeti v primerih, kakršen je obravnavani, odločba celovite razloge o tistih odločilnih dejstvih, na katera tožnik opira oziroma utemeljujejo svoje tožbene navedbe v zvezi z izpolnjevanjem pogojev za mednarodno zaščito (v obravnavanem primeru so to razlogi preganjanja zaradi istospolne usmerjenosti tožnika), česar izpodbijana odločba nima.

65. V zvezi s tem je utemeljen (sicer neprerekana) tožbeni očitek, da je nezakonita dokazna ocena toženke glede zatrjevanega preteklega preganjanja tožnika zaradi udeležbe na paradi ponosa, zaradi katere ga je policija pretepla in zaprla za 1 mesec. Neprepričljiva je namreč dokazna ocena upoštevajoč izjavo tožnika, da dokumentov, ki so ji bili posredovani po elektronski pošti (opozorilnega pisma in uradnih opozoril), ki tožnikove navedbe v celoti dokazujejo, niso verodostojni, ker iz dokumenta izhaja, da je bil dokument izdan zaradi protestiranja dne 17. 5 .2021, tožnik pa je povedal, da je Kubo zapustil februarja 2021. Utemeljeno je namreč tožnikovo pričakovanje, da bi morala toženka v skladu z načelom materialne resnice iz 8. člena ZUP, ki določa, da je treba v postopku ugotoviti resnično dejansko stanje in v ta namen ugotoviti vsa dejstva, ki so pomembna za zakonito in pravilno odločbo, če je dvomila v datum odhoda tožnika, to dejstvo raziskati. Utemeljeno tožnik opozori, da bi morala toženka upoštevati, da je tožnik vseskozi zatrjeval, da je Kubo zapustil v času covida, kar njegov odhod umešča v leto 2021 (kar se sklada tudi z njegovim zatrjevanjem glede leta odhoda). Utemeljen je tožbeni očitek, da toženka na eni strani navaja, da listinskih dokazil (ki izkazujejo preganjanje tožnika na podlagi njegove homoseksualnosti) ne upošteva, hkrati pa jih upošteva glede izpodbijanja tožnikove neverodostojnosti, kar je metodološko napačno postopanje toženke. Utemeljen je tudi tožbeni očitek, da bi morala o ugotovljenih protislovjih in domnevnih nekonsistentnih izjavah, toženka tožnika soočiti s tovrstnimi neskladji in mu dati možnost, da se o njih izjavi. Ker tožniku ni dala pravice do izjave, je kršeno tudi načelo zaslišanja stranke iz 9. člena ZUP, ki določa, da je treba dati stranki, preden se izda odločba, možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo (prvi odstavek 9. člena ZUP). Organ svoje odločbe ne sme opreti na dejstva, glede katerih vsem strankam ni bila dana možnost, da se o njih izjavijo, razen v primerih, določenih z zakonom (drugi odstavek 9. člena ZUP). Sodišče na podlagi: (i) 18. 8. 2024 po elektronski pošti poslanih fotografij dokumentov (na katerem ni datuma, je pa podpisan in ima žig Republike Kube, Ministrstva za notranje zadeve, Policijske postaje nacionalne revolucionarne policije Batabano) šteje za dokazano, da je bil navedeni dokument tožniku izdan zaradi protestiranja dne 17. 5. 2021, na mednarodni boj proti homofobiji na Kubi, zaradi česar je bil tožnik obsojen na mesec dni odvzema prostosti, a je bil zaradi mladoletnosti na prostost izpušen predčasno in na podlagi (ii) 6. 3. 2025 elektronsko poslanih treh dokumentov, ki so uradna opozorila, pri čemer sta dva datirana na 12. 12. 2021 in 16. 12. 2021, pri tretjem pa datuma ni mogoče razbrati, šteje za dokazano, da so opozorila izdana tožniku decembra 2021, zaradi javnega nemira ter udeležbe na demonstracijah proti kubanski vladi in da se tožnik ne strinja s kubanskim režimom in z represivnostjo, ki jo ima proti istospolno usmerjenim osebam. Navedeno v bistvenem potrdi tudi zaslišan tožnik, ki izpove, da je bil zaradi svoje istospolne usmerjenosti, zaradi katere se je udeleževal demonstracij oziroma parade ponosa, dvakrat zaprt in obakrat ga je policija pretepla s pendrekom po telesu, da je imel modrice po telesu in odprto rano na glavi. Že to ugotovljeno dejansko stanje je dovolj za ugotovitev, da je tožnikovo preteklo preganjanje v smislu določbe 23. člena ZMZ-1 po presoji sodišča dokazano. Ker je toženka nepravilno ugotovila, da preteklega preganja ni bilo, je nadaljnja utemeljitev odločitve o zavrnitvi Prošnje nepravilna. Zakon določa, da dejstvo, da je bil prosilec že izpostavljen preganjanju, kot je določeno v 26. in 27. členu ZMZ-1, ali da mu je bila že povzročena resna škoda iz 28. člena tega zakona ali da mu je preganjanje ali resna škoda neposredno že grozila, je resen znak prosilčevega utemeljenega strahu pred preganjanjem ali utemeljenim tveganjem resne škode, razen če obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da se takšno preganjanje ali resna škoda ne bo ponovila ali se grožnje ne bodo uresničile (drugi odstavek 23. člena ZMZ-1). Dokazno breme v primeru ugotovitve, da je bil prosilec že izpostavljen preganjanju, se torej obrne. Toženka bi morala dokazati razloge za prepričanje, da se takšno preganjanje ali resna škoda ne bo ponovila ali se grožnje ne bodo uresničile. Te procesne dolžnosti toženka po presoji sodišča ni izpolnila, saj ni dokazala, da bi obstajali utemeljeni razlogi za prepričanje, da se takšno preganjanje ali resna škoda ne bo ponovila ali se grožnje ne bodo uresničile.

66. Sodišče na tem mestu izpostavlja tudi stališče Vrhovnega sodišča RS v sodbi I U 2828/2017 z dne 26. 3. 2018, da je iz stališč, sprejetih v upoštevni (kasnejši) sodni praksi (acte éclairé) Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU), razvidno, da je treba tretji odstavek 46. člena Direktive 2013/325, 6 v povezavi s 47. členom Listine razlagati tako, da mora sodišče države članice, pri katerem je vloženo pravno sredstvo na prvi stopnji zoper odločbo o prošnji za mednarodno zaščito, proučiti tako dejanske in pravne elemente, kot je uporaba točke (a) prvega odstavka 12. člena Direktive 2011/958, za položaj prosilca, ki jih je organ, ki je sprejel to odločbo, upošteval ali bi jih lahko upošteval, kot tudi elemente, ki so se pojavili po sprejetju navedene odločbe. Po presoji SEU je namreč treba izraz "zagotovijo, da učinkovito pravno sredstvo […] zagotavlja podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj," razlagati tako, da morajo države članice na podlagi tretjega odstavka 46. člena Procesne direktive II nacionalno pravo prilagoditi tako, da obravnava zadevnih pravnih sredstev vključuje sodni preizkus vseh dejanskih in pravnih elementov, ki sodišču omogočajo posodobljeno presojo obravnavane zadeve, saj bi mu bil sicer odvzet običajni pomen. SEU je pojasnilo, da v zvezi s tem izraz "ex nunc" opozarja na obveznost sodišča, da opravi presojo, ki, kadar je to primerno, upošteva nove elemente, ki so se pojavili po sprejetju odločbe, zoper katero je vloženo pravno sredstvo, in da pridevnik "popolna" v tretjem odstavku 46. člena Procesne direktive II potrjuje, da mora sodišče obravnavati tako elemente, ki jih je organ za presojo upošteval ali bi jih lahko upošteval, kot elemente, ki so se pojavili po tem, ko je ta organ sprejel odločbo.

Ob upoštevanju načela primarnosti prava EU (3.a člen Ustave) je zato po presoji Vrhovnega sodišča RS v postopkih priznanja mednarodne zaščite potrebna tudi ex nunc presoja dejstev in dokazov ter pravnih vprašanj. Skladno z izhodišči SEU je torej treba, kadar je to primerno, upoštevati tudi informacije (dejstva in dokaze), ki so se pojavile po izdaji odločbe upravnega organa, kar pomeni, da v postopkih sodnega varstva po ZMZ-1 ni mogoče uporabiti 52. člena ZUS-1 v tem delu.

Toženka bo zato v skladu z zahtevo po "ex nunc" presoji v ponovnem postopku morala upoštevati informacije iz izvorne države, na katere se sklicuje tožnik v tožbi

67. Sodišče, upoštevaje že zavzeta materialnopravna stališča in stališča sodne prakse, ugotovljeno preteklo preganjanje tožniku, ugotavlja, da tožniku ni bila zagotovljena podrobna in natančna presoja njegovih trditev, da se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga svoje spolne usmerjenosti ne more ali noče vrniti v Kubo oziroma, kot trdi, da bi bil ob vrnitvi v Kubo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo. Tožnik utemeljeno ugovarja, da v obrazložitvi ni teh razlogov, zaradi česar se odločbe v tem delu ne da preizkusiti, zato je obremenjena z bistveno kršitvijo pravil postopka iz 7. točke prvega odstavka 237. člena ZUP. Toženka se namreč ni opredelila do bistvenih za to odločitev navedb tožnika: dokazano, da je bil zaradi svoje spolne usmerjenosti pretepen s strani policije in priprt za 1 mesec; s tem povezane vojaške obveznosti; upoštevajoč, da je tožnik odsoten več kot 2 leti iz Kube (zaradi česar, kot je štela toženka za dokazano: takšni državljani izgubijo določene politične pravice, pravico do brezplačnega zdravstva in izobraževanja,); da so prijatelji in bratranec še vedno zaprti zaradi spolne usmerjenosti; da bodo tožnika zaprli, če se vrne. Toženkino (zgolj) povzemanje informacij iz izvorne države, ne izpolnjuje zahtev iz načela proste presoje dokazov v smislu določbe 10. člena ZUP, saj ji ni niti primerjala s tožnikovimi navedbami niti jih utemeljila za tožnikov primer relevantnim dejstvi. V ponovnem postopku naj toženka upošteva tudi (nesporna) dejstva, da je tožnik okužen s sifilisom, da potrebuje redno zdravljenje, da je iz Kube odsoten več kot 2 leti (zaradi česar je izgubil tudi zdravstveno zavarovanje, kot to ugotovi toženka), opravi ex nunc presojo preganjanja tožnike in morebitne resne škode, se seznani z vsemi navedbami in dokaznimi predlogi tožnika, jih ob kumulativnih pogojih dopustnosti in bistvenosti obravnava, se do njih opredeli ter jih ob odločitvi obrazložiti, in to ne samo navidezno ali pavšalno ali s "praznim" odgovorom

68. Sodišče se do preostalih trditev strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

69. Sodišče je po ugotovitvi, da v postopku za izdajo upravnega akta niso bila upoštevana pravila postopka (2. točka prvega odstavka in tretji odstavek 27. člena ZUS-1), sodišče pa v svojem postopku takih kršitev ni odpravilo in ni pogojev za zavrnitev tožbe po drugem odstavku 63. člena ZUS-1, na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 izpodbijano odločbo odpravilo in na podlagi četrtega odstavka 64. člena ZUS-1 zadevo vrnilo prvostopnemu organu v ponoven postopek.

V Prošnji1 je navedel: da govori samo španski jezik, da je rojen v Havani, kjer je obiskoval šest let osnovne šole in tri leta srednje šole; da vojaškega roka ni služil, ker je homoseksualec, da je izvorno državo zapustil 1. 2. 2021. V Prošnji1 je navedel, da je Kubo zapustil, ker je homoseksualec in zaradi homofobije. Že od nekdaj je vedel, da je homoseksualec in to je povedal tudi svoji mami. Imel je tudi partnerja in policija je homoseksualce vedno pretepla, ko jih je videla na ulici. Vsako leto imajo 17. 5. parado ponosa, ki se jih je udeleževal in bil zaradi tega enkrat pretepen s strani policije. Počakal je, da je bil polnoleten, nato pa je zapustil izvorno državo. Glede posebnih potreb oziroma težav je navedel, da ima gastritis in depresijo.

V Rusiji je bival približno sedem mesecev, nato je odšel legalno v Srbijo, ilegalno v Grčijo, Srbijo, na Hrvaško in nezakonito vstopil v Slovenijo, kjer je zaprosil za mednarodno zaščito, vendar je Slovenijo zapustil, preden bi bila izvedena predaja Hrvaški, ker ga je zanimalo, kako je v Italiji in če tam lahko dobi kakšno možnost za življenje. Po 14 dneh je odšel v Italijo, po šestih mesecih je odšel preko Francije v Španijo ter od poletja 2022 do konca leta 2023 bival v Madridu. Iz Madrida je 15. 1. 2024 z letalom pripotoval na Dunaj, se vrnil v Madrid z letalom in 15. 2. 2024 z avtobusom pripotoval v Maribor. Ko je prišel, je bil vikend. Odločil se je, da bo počakal do ponedeljka in nato zaprosil za mednarodno zaščito. Že predtem pa je prišla policija v hostel, kjer je bival in ga popisala. Takrat je ponovno zaprosil za mednarodno zaščito. Njegova ciljna država je bila Italija.

Na podlagi potnega lista Republike Kube št. ..., ki je bil izdan 30. 10. 2022, z veljavnostjo do 30. 10. 2028.

Primerjaj odločbi Vrhovnega sodišča I Up 218/2017 z dne 22. 11. 2017 (7. točka obrazložitve) in I Up 176/2021 z dne 15. 9. 2021.

Glej tudi Vrhovno sodišče RS v sklep I Up 1/2023 z dne 3. 1. 2023.

Tako tudi Vrhovno sodišče RS v sklepu I Up 262/2017 z dne 17. 1. 2018.

Tako Vrhovno sodišče RS v sklepu I Up 262/2017 z dne 17. 1. 2018.

Sodba VSRS I U 2828/2017 z dne 3. 10. 2018.

Amnesty International: The State of the World's Human Rights; Cuba 2023, 24. April 2024 https://www.ecoi.net/de/dokument/2107868.htmlFreedom House: Freedom in the World 2024- Cuba, 2024 https://www.ecoi.net/de/dokument/2105015.htmlIACHR - Inter-American Commission on Human Rights: Annual Report 2023 - Chapter IV.b: Cuba, 2023https://www.oas.org/en/iachr/docs/annual/2023/chapters/IA2023_Cap_4B_Cuba_ENG.PDF - USDOS - US Department of State: 2023 Country Report on Human Rights Practices: Cuba, 23. April2024, https://www.ecoi.net/de/dokument/2107656.htmlRace&Equality: Five years after 11M in Cuba: LGBTI+ activism, stories of repression, jail, and forced exile, 10.5.2024 https://raceandequality.org/resources/five-years-after-llm-in-cuba- lgbti-activism-stories-of-repression-jail-and-forced-exile/Institute for war&peace reporting: Cuba's LGTBI Community Demands Change. Although discrimination on the grounds of sexual orientation is iIlegal, the reality is different, 18.5.2022 - HRW - Human Rights Watch: World Report 2024 - Cuba, 11 January 2024 https://www.ecoi.net/en/document/2103185.html

Glej tudi Komentar ZUP, Javno podjetje Uradni list Republike Slovenije, d. o. o., Ljubljana 2020, 1. knjiga, str. 135, 16. točka.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 20

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 237, 237/1, 237/1-7

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.