UPRS Sodba I U 1301/2025-6
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-27

dodelitev brezplačne pravne pomoči - pogoji za dodelitev brezplačne pravne pomoči - dovoljenost zahteve za varstvo zakonitosti - dejansko vprašanje

Tožnikova prošnja za dodelitev BPP ni utemeljena, saj tožnik v zadevi, za katero vlaga prošnjo za dodelitev BPP, nima verjetnega izgleda za uspeh. Da bi toženka navedeno določbo 24. člena ZBPP napačno uporabila v smislu, da bi zahteva za varstvo zakonitosti imela verjetne izglede za uspeh, tožnik v tožbi ne zatrjuje, pač pa le ponavlja določene ugovore iz zahteve za varstvo zakonitosti, do katerih se je toženka v izpodbijani odločbi konkretno in argumentirano opredelila.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka zavrnila tožnikovo prošnjo z dne 11. 3. 2025 za dodelitev brezplačne pravne pomoči (v nadaljevanju BPP).

2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je tožnik vložil prošnjo za BPP za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti zoper sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu opr. št II K 62279/2020 z dne 18. 9. 2024 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. II Kp 62279/2020 z dne 21. 2. 2025.

3. Toženka je svojo odločitev oprla na 24. člen Zakona o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju ZBPP). Toženka je najprej navedla relevantno pravno podlago Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) o tem, pod kakšnimi pogoji se lahko vloži zahteva za varstvo zakonitosti. Nato je ugotovila, da iz osnutka zahteve za varstvo zakonitosti, ki ga je tožnik priložil k prošnji, izhaja, da želi vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 370. člena ZKP, ki ni podlaga za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti (pravilna podlaga je 420. člen ZKP). Tožnik v osnutku najprej navaja, da mu višje sodišče ni omogočilo sodelovanja na pritožbeni seji, da ga o njej ni obvestilo in da ga ni obvestilo glede stanja zadeve ter da postopek zoper njega še teče. Višje sodišče tudi ni opravilo javne pritožbene seje. Toženka je ugotovila, da iz tretje točke sodbe z dne 21. 2. 2025 izhaja, da je zagovornik tožnika v pritožbi zahteval navzočnost na seji, zato je sodišče druge stopnje le-to razpisalo in jo v navzočnosti zagovornika ter v nenavzočnosti tožnika in državnega tožilca (ki sta bila o seji pravilno obveščena) dne 21. 2. 2025 tudi opravilo.

4. Nadalje je tožnik v osnutku zahteve za varstvo zakonitosti navajal, da v opisu očitana ravnanja ne vsebujejo znakov kaznivega dejanja po določbi prvega in tretjega odstavka 299. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in da niso izpolnjeni ne zakonski znaki osnovne oblike dejanja, niti kvalificirane oblike dejanja. Navedel je, da izrek ni jasen, se ne da preizkusiti in da v njem niso navedeni vsi zakonski znaki kaznivega dejanja po 299. členu KZ-1. Sodišče naj ne bi pravilno ugotovilo dejanskih okoliščin oziroma dejanskega stanja in obstajal naj bi dvom o tem, ali je tožnik sploh storilec kaznivega dejanja. Trdil je, da sta kazenski postopek in pregon zastarala.

5. Glede zakonskih znakov kaznivega dejanja iz prvega in tretjega odstavka 299. člena ZKP se je toženka sklicevala na obrazložitev drugostopenjske sodbe, da iz sodbe prvostopenjskega sodišča izhajajo vsi zakonski znaki kaznivega dejanja, ki so konkretizirani in obrazloženi, in da si tožnik predmetno zakonsko določbo razlaga napačno. Toženka je dodala, da je tudi sicer vprašanje, ali je tožnik storil očitano kaznivo dejanje in ali je zanj kazensko odgovoren, dejansko vprašanje, iz tega razloga pa zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti. Enako velja glede navedb tožnika, da dejansko stanje ni bilo pravilno ugotovljeno in da je ostal dvom o krivdi tožnika ter da niso bile dovolj upoštevane olajševalne okoliščine.

6. Toženka je izpostavila, da se sme vložnik zahteve na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi, ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti mora kršitve, ki jih uveljavlja zahteva za varstvo zakonitosti, po vsebini uveljavljati že v predhodnem postopku s pritožbo. Pri tem ne zadošča, da se v pritožbi samo posplošeno sklicuje na kršitve zakona, temveč mora vsako uveljavljeno kršitev konkretizirati in jo ustrezno obrazložiti. Iz sodbe drugostopenjskega sodišča izhaja, da se sodišče v konkretni zadevi večkrat ni moglo izreči o pritožbenih razlogih, saj te niso bili ustrezno obrazloženi oziroma konkretizirani. Navedeno pomeni, da če pritožbeno sodišče ni moglo določenega vprašanja obravnavati zaradi neustrezne obrazložitve, niso izkoriščena vsa pravna sredstva. Tako je z navedbami, da sodišče pri dokazovanju krivde ni uporabilo predpisanega dokaznega standarda, ter kršitvijo človekovih pravic in navedbo sodne prakse, ki ni primerljiva s konkretnim primerom. Kako in kje bi lahko bila sodna praksa primerljiva in bi utemeljevala prosilčeve navedbe tožnik v zahtevi za sodno varstvo ni pojasnil.

7. Nadalje je toženka ugotovila, da postopek in kazenski pregon nista zastarala, saj tovrstno kaznivo dejanje zastara v roku desetih let od storitve kaznivega dejanja, ki je bilo strojeno dne 13. 8. 2020. Preostali razlogi za vložitev zahteve za sodno varstvo pa so v osnutku navedeni le pavšalno, brez konkretne pojasnitve. Uveljavljanje primernosti izrečene kazni, to je, ali so bile ugotovljene okoliščine, ki vplivajo na izbiro kazenske sankcije ali na odmero kazni, pravilno upoštevane, ne more biti predmet zahteve za varstvo zakonitosti. Da bi lahko šlo pri določitvi kazni za bistveno kršitev določb postopka ali kazenskega zakonika, tožnik ne pojasni.

8. Toženka je zaključila, da tožnik nima verjetnih izgledov za uspeh, saj je njegovo pričakovanje, da bi s tako zahtevo za varstvo zakonitosti uspel, v nasprotju z izidom v podobnih primerih. V osnutku zahteve za varstvo zakonitosti ni navedel konkretnih okoliščin, ki bi predstavljale oziroma dodatno podkrepile (dovoljene) razloge za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti oziroma jo utemeljevale. Gre samo za nestrinjanje z odločitvijo sodišč in ne dejansko za kršitve, navedene v 420. členu ZKP.

9. Toženka je dodala, da tudi sicer načela o zagotavljanju pravice do poštenega postopka preko pravice do obrambe in s tem do pravice do BPP ne gre širiti tudi na postopek z izrednimi pravnimi sredstvi. Pri tem se je sklicevala na sodbo Vrhovnega sodišča X Ips 226/2014, odločbo Ustavnega sodišča Up-729/03, U-I 187/04 in sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) v zadevi Monnell in Morris proti Združenemu kraljestvu, v kateri je ESČP navedlo, da interesa pravičnosti ni mogoče razumeti kot zahteve po samodejni zagotovitvi pravne pomoči kadarkoli se želi obsojena oseba, čeprav z majhno objektivno verjetnostjo za uspeh, pritožiti, ko je že bila deležna poštenega sojenja na prvi stopnji. Po stališčih ESČP je sicer treba upoštevati celotno izpeljavo postopka v domačem pravnem redu in vlogo, ki jo ima v njem prizivno in kasacijsko sodišče, iz česar je mogoče sklepati, da v postopku s pravnimi sredstvi zagotovitev poštenega sojenja ni več vezana na skoraj absolutno potrebo po dodelitvi BPP, ki je vezana izključno na težo dejanja in zagrožene kazni ter zahtevnost kazenskega postopka, kot to velja za postopek na prvi stopnji, temveč je mogoče v postopku s pravnimi sredstvi, ob ustreznem upoštevanju značilnosti tega postopka, pri dodelitvi BPP upoštevati tudi tožnikove objektivne možnosti za uspeh v tem postopku. Tožnik le na splošno izraža nezadovoljstvo z zanj neugodno odločitvijo sodišč in ni samodejno upravičen do dodelitve BPP zgolj zato, ker je zahteva za varstvo zakonitosti zakonsko predvidena. Pri vložitvi izrednega pravnega sredstva namreč ne gre za ustavno pravico, kot to velja za prvostopenjski postopek.

10. Tožnik je v tožbi zatrjeval, da višje sodišče ne prvič ne drugič dne 21. 2. 2025 tožniku ni omogočilo sodelovanja na pritožbeni seji, o njej ga ni obvestilo niti ga sodišče po oktobru 2024 ni obvestilo glede stanja zadeve in da postopek zoper njega še teče. Tožnik ni soglašal, da se opravi pritožbena seja v njegovi odsotnosti. Dodaja, da se Vrhovno državno tožilstvo "neutemeljeno sklicuje na nadomestno vročitve, s fikcijo vročitve, ki jo obdolženi ne prejme, sodnega pisanja, ni možno vročati pošte." Trdi, da je zato podana kršitev določb kazenskega postopka iz tretje točke prvega odstavka 420. člena ZKP. Tožniku sodba druge stopnje tudi ni bila vročena, zaradi česar je podana kršitev 371. člena ZKP. Sodišče je tožnika spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja po prvem in tretjem odstavku 299. člena KZ-I, v opisu očitana ravnanja pa ne vsebujejo znakov kaznivega dejanja iz navedene določbe. Gre za ogrozitveno kaznivo dejanje, kot prepovedana posledica pa je določeno ogrožanje življenja, telesa, osebne varnosti ali premoženja uradne osebe. Ker iz izreka sodb ne izhajajo zakonski znaki dejanja, nevarnost pa je ostala ne abstraktni ravni, je potrebno sodbe razveljaviti. Uradno dejanje policista ni definirano in ne izhaja iz izreka.

11. Tožnik meni, da je toženka kršila 1., 2. in 13. člen ZBPP ter 14. člen Ustave. Navaja, da je bil diskriminiran v primerjavi z drugimi upravičenci do BPP, ki jim je v celoti ugodena BPP in katerim v dohodek ne vštejejo otroških dodatkov in kmetijskih subvencij. Tožnik je bil diskriminiran zaradi svojega stanu (da je brezposeln Rom in preživlja več otrok). Izpodbijana odločba naj tudi ne bi imela razlogov, zakaj je toženka zavrnila tožnikovo prošnjo za BPP, kljub temu, da izpolnjuje vsebinski in materialni pogoj.

12. Tožnik zato sodišču predlaga, naj tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in v celoti ugodi njegovi prošnji za BPP, oziroma podrejeno, naj zadevo vrne toženki v ponoven postopek. Predlaga tudi povrnitev stroškov postopka.

13. Toženka na tožbo ni odgovorila, poslala pa je upravne spise.

15. Predmet presoje v upravnem sporu je odločba, s katero je toženka zavrnila tožnikovo prošnjo za dodelitev BPP, ker ni izpolnjen pogoj iz prve alineje prvega odstavka 24. člena ZBPP, tj., da tožnik očitno ni izkazal dejstev oziroma okoliščin, iz katerih bi izhajali verjetni izgledi za uspeh postopka v zvezi z vložitvijo zahteve za varstvo zakonitosti zoper sodbo Okrožnega sodišča v Novem mestu opr. št II K 62279/2020 z dne 18. 9. 2024 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. II Kp 62279/2020 z dne 21. 2. 2025.

16. Po tretjem odstavku 11. člena ZBPP se pri odločanju o prošnji za dodelitev BPP ugotavljajo materialni položaj prosilca in drugi pogoji, določeni z zakonom. Druge pogoje, to je okoliščine in dejstva o zadevi, ki se upoštevajo pri dodelitvi BPP, določa 24. člen ZBPP, po katerem se pri presoji dodelitve BPP kot pogoji upoštevajo okoliščine in dejstva o zadevi, v zvezi s katero prosilec vlaga prošnjo za dodelitev BPP, predvsem, da zadeva ni očitno nerazumna oziroma, da ima prosilec v zadevi verjetne izglede za uspeh tako, da je razumno začeti postopek oziroma se ga udeleževati ali vlagati v postopku pravna sredstva oziroma nanje odgovarjati, in da je zadeva pomembna za prosilčev osebni in socialno ekonomski položaj oziroma, da je pričakovani izid zadeve za prosilca ali njegovo družino življenjskega pomena. Šteje se, da je zadeva očitno nerazumna, če je pričakovanje ali zahtevek prosilca v očitnem nesorazmerju z dejanskim stanjem stvari, če je očitno, da stranka zlorablja možnost BPP za zadevo, za katero ne bi uporabila pravnih sredstev, tudi če bi ji njen materialni položaj to omogočal, ali če je pričakovanje ali zahteva prosilca očitno v nasprotju z izidom v zadevah s podobnim dejanskim stanjem in pravno podlago ali če je pričakovanje ali zahteva osebe v nasprotju z načeli pravičnosti in morale (tretji odstavek 24. člena ZBPP).

17. Po presoji sodišča je toženka zgoraj navedena določila pravilno uporabila in ugotovila, da tožnikova prošnja za dodelitev BPP ni utemeljena, saj tožnik v zadevi, za katero vlaga prošnjo za dodelitev BPP, nima verjetnega izgleda za uspeh. Da bi toženka navedeno določbo 24. člena ZBPP napačno uporabila v smislu, da bi zahteva za varstvo zakonitosti imela verjetne izglede za uspeh, tožnik v tožbi ne zatrjuje, pač pa le ponavlja določene ugovore iz zahteve za varstvo zakonitosti, do katerih se je toženka v izpodbijani odločbi konkretno in argumentirano opredelila.

18. Tako je tožnik ponovil, da naj drugostopenjsko sodišče tožniku ne bi omogočilo sodelovanja na pritožbeni seji, da ga o njej ni obvestilo in da ga sodišče po oktobru 2024 ni obvestilo glede stanja zadeve oziroma da postopek zoper njega še teče. Do navedenega se je toženka v odločbi argumentirano opredelila, sklicujoč se na sodbo Višjega sodišča v Ljubljani z dne 21. 2. 2025, iz katere izhaja, da je sodišče druge stopnje sejo razpisalo in jo v navzočnosti zagovornika ter v nenavzočnosti tožnika in državnega tožilca, ki sta bila o seji pravilno obveščena, dne 21. 2. 2025 tudi opravilo, zaradi česar so tožnikove navedbe v tem delu očitno neutemeljene. Navedenemu tožnik v tožbi ne nasprotuje, le nejasno in pavšalno dodaja, da se Vrhovno državno tožilstvo "neutemeljeno sklicuje na nadomestno vročitve, s fikcijo vročitve, ki jo obdolženi ne prejme, sodnega pisanja, ni možno vročati pošte." Tožnik še navede, da mu sodba druge stopnje ni bila vročena, zaradi česar naj bi bila podana kršitev 371. člena ZKP,

pri čemer ne pojasni, ali gre za bistveno kršitev določb postopka po prvem odstavku (za kar očitno ne gre), ali za kršitev po drugem odstavku 371. člena ZKP, pri čemer bi tožnik moral izkazati tudi, da je kršitev vplivala ali mogla vplivati na zakonitost in pravilnost sodbe,

19. Drug sklop navedb, ki jih tožnik v tožbi ponavlja, se nanaša samo kaznivo dejanje, in sicer, da v opisu očitana ravnanja ne vsebujejo znakov kaznivega dejanja po prvem in tretjem odstavku 299. člena KZ-1 in da iz izreka sodb zakonski znaki dejanja ne izhajajo, nevarnost pa da je ostala le na abstraktni ravni.

20. Glede navedenega se je toženka v izpodbijani odločbi konkretno opredelila, sklicujoč se na obrazložitev sodišča druge stopnje, ki je potrdilo, da iz sodbe prvostopenjskega sodišča izhajajo vsi zakonski znaki kaznivega dejanja, ki so konkretizirani in obrazloženi. Sodišče je pojasnilo, da si tožnik zakonsko določbo 299. člena KZ-1 napačno razlaga in ponovilo pravilno razlago, sklicujoč se na preteklo sodno prakso. Toženka je še dodala, da je vprašanje, ali je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje in ali je zanj kazensko odgovoren, dejansko vprašanje, iz tega razloga pa zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti. Tožnik v tožbi navedeni obrazložitvi ne nasprotuje in ne dodaja ničesar novega, do česar se ni opredelila že toženka v izpodbijani odločbi. Tožnik tako tudi s tem ugovorom ne more uspeti.

21. Neutemeljen je pavšalen tožbeni očitek, da izpodbijana odločba nima razlogov o odločilnih dejstvih. Tudi sicer je toženka pravilno pojasnila, da morata biti za ugoditev prošnji za priznanje BPP kumulativno izpolnjena objektivni (vsebinski) kriterij in subjektivni (dohodkovno-premoženjski) kriterij. Ker je ugotovila, da tožnik nima verjetnega izgleda za uspeh (in da torej ne izpolnjuje pogojev iz 24. člena ZBPP), se v presojo tožnikovega finančnega položaja utemeljeno ni spuščala. Na pravilnost odločitve tako ne vplivajo tožbene navedbe, ki se nanašajo na izpolnjevanje finančnega pogoja za dodelitev BPP. Tožbeni očitki o diskriminaciji in kršitvi 14. člena Ustave pa so preveč pavšalni, da bi se lahko sodišče do njih opredelilo.

22. Glede na navedeno je izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena. Zato je tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) kot neutemeljeno zavrnilo.

23. Dejansko stanje, relevantno za odločitev o zadevi, med strankama ni bilo sporno. Sodišče je odločalo le o pravilni uporabi materialnega prava (24. člena ZBPP), konkretneje o pravnem vprašanju, ali je tožnik uspel izkazati, da ima zahteva za varstvo zakonitosti verjetne izglede za uspeh. Zato je lahko sodišče odločilo brez glavne obravnave na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1.

24. Sodišče je na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, ki določa, da v primeru zavrnitve tožbe trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, odločilo, kot je razvidno iz II. točke izreka te sodbe.

Ta določa: (1) Bistvena kršitev določb kazenskega postopka je podana: 1) če je bilo sodišče nepravilno sestavljeno ali če je pri izrekanju sodbe sodeloval sodnik ali sodnik porotnik, ki ni sodeloval na glavni obravnavi ali je bil s pravnomočno odločbo izločen iz sojenja; 2) če je na glavni obravnavi sodeloval sodnik ali sodnik porotnik, ki bi bil moral biti izločen (1. do 5. točka prvega odstavka in 1. do 3. točka drugega odstavka 39. člena); 3) če je bila glavna obravnava opravljena brez oseb, katerih navzočnost na glavni obravnavi je po zakonu obvezna, ali če je bil obdolženec, zagovornik, oškodovanec kot tožilec ali zasebni tožilec kljub svoji zahtevi prikrajšan za pravico uporabljati pri preiskovalnih in drugih sodnih dejanjih ali na glavni obravnavi svoj jezik in v svojem jeziku spremljati njen potek (8. člen), ali če so bile prekršene določbe o nenadzorovanem in učinkovitem posvetovanju obdolženca z zagovornikom (74. člen); 4) če je bila v nasprotju z zakonom izključena javnost glavne obravnave; 5) če je sodišče prekršilo predpise kazenskega postopka o vprašanju, ali je podana obtožba upravičenega tožilca, ali je podan predlog oškodovanca ali dovoljenje pristojnega državnega organa; 6) če je sodbo izdalo sodišče, ki zaradi stvarne nepristojnosti ne bi smelo soditi v tej stvari, ali če je sodišče nepravilno zavrnilo obtožbo zaradi stvarne nepristojnosti; 7) če sodišče s svojo sodbo ni popolnoma rešilo predmeta obtožbe; 8) če se sodba opira na dokaz, ki je bil pridobljen s kršitvijo z ustavo določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin ali na dokaz, na katerega se po določbah tega zakona sodba ne more opirati, ali na dokaz, ki je bil pridobljen na podlagi takega nedovoljenega dokaza; 9) če je bila obtožba prekoračena (prvi odstavek 354. člena); 10) če je bil s sodbo prekršen 385. člen tega zakona; 11) če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje sam sebi ali razlogom sodbe; ali če sodba sploh nima razlogov ali če v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi popolnoma nejasni ali v precejšnji meri s seboj v nasprotju; ali če je o odločilnih dejstvih precejšnje nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku, in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. (2) Bistvena kršitev določb kazenskega postopka je podana tudi, če sodišče med pripravo glavne obravnave ali med glavno obravnavo ali pri izdaji sodbe ni uporabilo kakšne določbe tega zakona ali jo je uporabilo nepravilno ali če je na glavni obravnavi prekršilo pravice obrambe, pa je to vplivalo ali moglo vplivati na zakonitost in pravilnost sodbe.

Gl. tudi 2. in 3. točko prvega odstavka 420. člena ZKP, ki določata, da je mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena tega zakona ali zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te kršitve vplivale na zakonitost sodne odločbe.

Zakon o brezplačni pravni pomoči (2001) - ZBPP  - člen 24

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.