UPRS Sodba in sklep I U 1627/2025-20
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-12

brezplačna pravna pomoč - dodelitev brezplačne pravne pomoči - pogoj za dodelitev brezplačne pravne pomoči - očitno nerazumna zadeva - davčna izvršba - pritožba na ESČP - delegacija pristojnosti - delegacija krajevne pristojnosti

Prenos krajevne pristojnosti na povsem drugo stvarno pristojno sodišče v upravnem sporu ni mogoč, saj v Republiki Sloveniji obstaja le eno sodišče, ki je stvarno pristojno za obravnavo teh sporov. Zato Vrhovno sodišče drugega stvarno pristojnega sodišča sploh ne more določiti.

Za oceno, da uspeh tožnice s pritožbo na ESČP zaradi kršitve 2. člena 1.Protokola ESČP ni verjeten, zadostuje ugotovitev, da sklep, katerega edina posledica je ta, da se izvršba na premoženje dolžnika ustavi, v to pravico očitno ne more poseči.

I. Predlog za prenos pristojnosti se zavrže.

III. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Toženka je z izpodbijano odločbo zavrnila prošnjo tožnice za brezplačno pravno pomoč (v nadaljevanju BPP) v obliki in obsegu pravnega svetovanja in zastopanja za sestavo in vložitev pritožbe na Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zvezi s sklepom Upravnega sodišča I U 1647/2020 z dne 7. 2. 2023, sklepom Vrhovnega sodišča I Up 171/2023 z dne 13. 9. 2023 in sklepom Ustavnega sodišča Up-1661/23 z dne 3. 12. 2024 ter pravnega svetovanja in zastopanja v nadaljnjem postopku pred ESČP.

2. Iz obrazložitve izhaja, da je Upravno sodišče s sklepom I U 1647/2020 z dne 7. 2. 2023 na podlagi 6. točke 36. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrglo tožničino tožbo zoper izpodbijani sklep FURS, ker je ugotovilo, da očitno ne posega v njeno pravico ali njeno neposredno, na zakon oprto korist, saj je FURS z izpodbijanim sklepom davčno izvršbo zoper tožnico ustavil in razveljavil opravljena dejanja v postopku davčne izvršbe. Vrhovno sodišče je njeno pritožbo zoper sklep kot neutemeljeno zavrnilo, Ustavno sodišče pa je odločilo, da ustavne pritožbe zoper sklep Vrhovnega sodišča ne bo sprejelo v obravnavo, ker niso izpolnjeni pogoji iz drugega odstavka 55.b člena Zakona o Ustavnem sodišču.

3. Toženka izpostavlja, da je treba pri presoji pogojev za dodelitev BPP po 24. členu Zakona o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju ZBPP) upoštevati izjemno naravo pritožbe na ESČP in sodno prakso ESČP, ki jo je izoblikovalo glede posameznih pravic. FURS s sklepom o ustavitvi davčne izvršbe ni mogla v ničemer poseči v tožničino pravico do pokojnine. Tudi, če ne bi opravila spornega pobota, zaradi katerega je bila izvršba ustavljena, si tožnica še vedno ne bi mogla plačati prispevkov in si zagotoviti višje pokojnine, saj je bilo z odločbo ZPIZ z dne 18. 1. 2019 odločeno, da nima statusa zavarovanca. Pričakovanje tožnice, da bo s tem pritožbenim očitkom uspela, je zato očitno nerazumno. Glede zatrjevane kršitve 6. člena EKČP pa poudarja, da davčne zadeve ne sodijo v okvir 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP) oziroma se ta določba uporablja le, kadar davčni organi zavezancem naložijo denarno kazen ali kakšno drugo doplačilo, katerega namen je zavezanca kaznovati, do česar v tem primeru ni prišlo.

4. Tožnica se z izpodbijano odločbo ne strinja. V tožbi izpostavlja, da je odločbo izdala predsednica Upravnega sodišča, o tožbi zoper njo pa naj bi odločalo isto sodišče, torej isti organ. Ker taka situacija zbuja dvom v nepristranskost odločanja, na podlagi 67. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) predlaga, da Vrhovno sodišče izvede prenos pristojnosti na drugo senatno enoto Upravnega sodišča, ki v postopku odločanja še ni sodelovala. Trdi, da toženka ni ostala pri formalni presoji verjetnosti uspeha. Opravila naj bi nedovoljeno vsebinsko presojo samega spora, kar naj bi bilo v nasprotju s sodno prakso. Po njej se organ ne sme spuščati v poglobljeno vsebinsko presojo same zadeve, ampak lahko zahtevo zavrne le, če že na prvi pogled, tj. očitno obstojijo možnosti za neuspeh. Toženka pa je po prepričanju tožnice ravnala kot sodišče, saj je presojala razmerje med odločbo ZPIZ in sklepom FURS, interpretirala obseg pravic zavarovanca do pokojnine in pogoje za uveljavljanje teh pravic ter celo ugotavljala hipotetične posledice, če do pobota s strani FURS ne bi prišlo. Glede uporabe 6. člena EKČP se sklicuje na zadevo Jussila proti Finski, v kateri je sodišče dopustilo uporabo te določbe v postopkih z mešanimi značilnostmi, ki se dotikajo civilnih zadev. V konkretnem primeru ne gre za običajno davčno zadevo ampak za vprašanje, ali je z ravnanjem FURS prišlo do posega v tožničino pravico do ureditve pokojninske dobe in s tem posledično do pokojnine. Toženki očita, da naj bi s tem kršila pravico do enakosti pred zakonom, do uresničevanja pravic, do enakega varstva pravic, do sodnega varstva in pravice do sodnega sredstva. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in vrne zadevo organu v isti postopek ter toženki naloži povrnitev njegovih stroškov postopka.

6. Na naroku je skrbnik v imenu tožnice podrobneje opisoval, zakaj ji je kršena osnovna človekova pravica do pokojnine, tj., da je vplačala potrebno število let, kar ji je zaradi zapiranja drugih bagatelnih terjatev s strani FURS krateno. Zato ji je kratena tudi pravica do dodatka za pomoč in postrežbo, ki da jo prejmejo le prejemniki pokojnine. Prejema sicer socialno pomoč, ki pa ni pokojnina. Ne strinja se z navedbo toženke, da tudi, če FURS ne bi opravil pobota, še vedno ne bi mogla plačati prispevkov in si zagotoviti pokojnine. To pa po njenem mnenju tudi omogoča, da o zadevi odloča ESČP. V zvezi s predlogom za prenos pristojnosti se je skliceval na zadevo I U 1654/2025 z dne 27. 10. 2025, v katerem je naslovno sodišče napotilo, naj o tem odloča Vrhovno sodišče.

7. V dokaznem postopku je sodišče vpogledalo v vse listine v sodnem in upravnem spisu. Zaslišanje tožnice je kot nepotrebno za odločitev zavrnilo, saj naj bi izpovedovala o tem, da je invalid I. kategorije in da nima pravice do minimalne invalidske pokojnine zaradi premajhne gostote let. To pa, tudi če ta dejstva držijo, za zakonitost izpodbijane odločbe, kot bo utemeljeno v nadaljevanju, ni pomembno.

8. Predlog za prenos pristojnosti ni dovoljen.

9. Tožnica je predlagala prenos pristojnosti za odločanje v tem upravnem sporu na drugo sodišče oziroma senatno enoto, kar sodišče obravnava kot predlog za prenos odločanja na zunanje oddelke sodišča.

10. Vrhovno sodišče je že večkrat opozorilo, da je Upravno sodišče edino sodišče v Republiki Sloveniji, ki je pristojno za odločanje v upravnih sporih, po 9. členu ZUS-1 pa je organizirano kot enotno sodišče, ki sodi na sedežu in na zunanjih oddelkih. Zato prenos krajevne pristojnosti na drugo sodišče ni mogoč, Vrhovno sodišče pa je v zadevah I Upr 3/2019 z dne 19. 2. 2020, I Upr 3/2020 z dne 10. 2. 2021 in I Upr 6/2021 z dne 18. 8. 2022 take predloge obravnavalo kot predloge za prenos odločanja na oddelek Upravnega sodišča v drugem kraju. Kasneje je zavzelo stališče, da tudi to ne prihaja v poštev, saj bi zgolj prenos zadeve na zunanji oddelek sodišča še vedno pomenil pristojnost istega sodišča, ki mu predseduje ista predsednica.

11. Vrhovno sodišče torej na predlog stranke lahko odloči o prenosu krajevne pristojnosti (67. člen Zakon o pravdnem postopku; ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1), vendar gre pri tem izključno za prenos pristojnosti na drugo sodišče z enako stvarno pristojnostjo, ne pa na sodišče drugačne stvarne pristojnosti. Kot je bilo že obrazloženo, prenos krajevne pristojnosti na povsem drugo stvarno pristojno sodišče v upravnem sporu ni mogoč, saj v Republiki Sloveniji obstaja le eno sodišče, ki je stvarno pristojno za obravnavo teh sporov.

Zato Vrhovno sodišče drugega stvarno pristojnega sodišča sploh ne more določiti.

12. Ker v določbah ZUS-1, ZPP in niti Zakona o sodiščih ni pravne podlage za prenos pristojnosti na drugo sodišče ali zunanji oddelek istega sodišča, je sodišče tožničin predlog zavrglo. Drži sicer, da je naslovno sodišče v zadevi I U 1654/2025, na katerega se sklicuje tožnica, o predlogu odločilo tako, da se je izreklo za nepristojno z odločanje in da bo po pravnomočnosti tega sklepa zadeva odstopljena Vrhovemu sodišču. Odstopa od ustaljene sodne prakse sicer ni obrazložilo. Sodišče tako pri odločanju sledi ustaljeni sodni praksi naslovnega sodišča, po kateri se predlog zavrže.

14. Med strankama je sporno vprašanje zakonitosti odločitve organa za BPP o zavrnitvi tožničine prošnje za dodelitev BPP za pravno svetovanje in zastopanje v postopku za vložitev pritožbe na ESČP zoper odločitev sodišča o zavrženju tožbe zoper sklep o ustavitvi davčne izvršbe, ki je tekla zoper tožnico.

15. Organ za BPP je svojo odločitev utemeljil na podlagi 24. člena ZBPP.

16. Po 24. členu ZBPP se pri presoji dodelitve BPP kot pogoji upoštevajo okoliščine in dejstva o zadevi, v zvezi s katero prosilec vlaga prošnjo za dodelitev BPP, predvsem da: - zadeva ni očitno nerazumna oziroma, da ima prosilec v zadevi verjetne izglede za uspeh, tako da je razumno začeti postopek oziroma se ga udeleževati ali vlagati v postopku pravna sredstva oziroma nanje odgovarjati in - je zadeva pomembna za prosilčev osebni in socialno ekonomski položaj, oziroma je pričakovani izid zadeve za prosilca ali njegovo družino življenjskega pomena. Šteje se, da je zadeva očitno nerazumna, če je pričakovanje ali zahtevek prosilca v očitnem nesorazmerju z dejanskim stanjem stvari, če je očitno, da stranka zlorablja možnost BPP za zadevo, za katero ne bi uporabila pravnih sredstev, tudi če bi ji njen materialni položaj to omogočal, ali če je pričakovanje ali zahteva prosilca očitno v nasprotju z izidom v zadevah s podobnim dejanskim stanjem in pravno podlago, ali če je pričakovanje ali zahteva osebe v nasprotju z načeli pravičnosti in morale.

17. Navedena zakonska ureditev organu za BPP nalaga, da v primerih, kjer je očitno, da prosilec glede na stanje stvari nima možnosti za uspeh, prošnjo za odobritev BPP zavrne. V obširni in ustaljeni upravnosodni praksi gre pri tem predvsem za zadeve, v katerih obstaja formalna ovira za začetek ali nadaljevanje postopka. Vendar pa je glede na izrecno besedilo tretjega odstavka 24. člena ZBPP doseg navedene zakonske določbe brez dvoma večji in organu za BPP nalaga, da vsaj v omejenem obsegu opravi tudi vsebinski preizkus zadeve. Ali je ta preizkus v tem primeru toženka prekoračila in se postavila v vlogo ESČP, kot ji to očita tožnica, pa bo sodišče presodilo v nadaljevanju.

18. Obseg oziroma meje tega preizkusa je zakonodajalec opredelil s pravnim standardom očitne nerazumnosti (prva alineja prvega odstavka 24. člena ZBPP), ki se po nadaljnjem zakonskem besedilu nanaša na verjetnost prosilčevega uspeha v postopku. Ta pravni standard mora pristojni organ v vsaki zadevi posebej napolniti (obrazložiti razloge za njegovo uporabo) na podlagi kriterijev, določenih v tretjem odstavku 24. člena ZBPP, ki pa so brez izjeme ponovno vezani na pojem "očitnosti". S tem je po presoji sodišča zakonodajalec jasno določil meje oziroma obseg preizkusa zadeve, ki ga mora opraviti organ za BPP: razlogi za morebitno zavrnitev dodelitve BPP na tej podlagi morajo biti očitni, torej spoznavni na prvi pogled, brez poglobljene analize zadeve.

19. Toženka je ugotovila, kar izhaja tudi iz upravnega spisa, da tožnica vložitev pritožbe na ESČP utemeljuje z domnevno kršitvijo 2. člena 1. Protokola EKČP, za katerega zatrjuje, da ščiti tudi socialna upravičenja, kot je pokojnina. Tožnica to kršitev utemeljuje s tem, da naj bi zaradi nezakonitega pobota zneska, ki je bil plačan za namen pridobitve upravičenja do pokojnine, ostala brez zagotovljene višje pokojnine, kot jo je upravičeno pričakovala. Zaradi postopanja organa in opustitve izvedbe glavne obravnave pred sodiščem naj bi bila omejena tudi njena pravica do dostopa do sodišča, kar pomeni kršitev 6. člena EKČP.

20. Toženka je pravilno presodila, da ni verjetno, da bi sklep o ustavitvi davčne izvršbe, ki je tekla zoper tožnico, v to pravico posegel, tj. da je že na podlagi predloženih listin očitno, da tak sklep v tožničino premoženje oziroma njeno pričakovanje pravice do pokojnine ne more poseči. Sodišče še dodaja, da razlog, zaradi katerega naj bi bila davčna izvršba ustavljena, pri tem ni relevanten. Davčni organ namreč s sklepom o ustavitvi izvršbe ni opravil pobota oziroma ni odločal o pobotu obveznosti ampak o tem, da postopek izvršbe ne teče več. Zato se z odpravo sklepa o ustavitvi izvršbe tožničin položaj ne bi mogel izboljšati. Povedano drugače; če je bil pobot res opravljen, odprava tega sklepa nanj ne bi vplivala.

21. Drži, da je toženka odločitev utemeljevala tudi s tem, da si tožnica, če FURS ne bi opravil spornega pobota, zaradi katerega je bila izvršba ustavljena, še vedno ne bi mogla vplačati prispevkov in si zagotoviti višje pokojnine, saj je bilo z odločbo ZPIZ z dne 18. 1. 2019 odločeno, da nima statusa zavarovanca, čemur je tožnica na naroku nasprotoval in utemeljevala, zakaj ne drži. Sodišče teh razlogov ni ugotavljalo in ni presojalo pravilnosti tega stališča, saj za odločitev ni pomembno. Drži namreč, da je s temi razlogi presežen preizkus očitne nerazumnosti. Vendar, kot je sodišče že pojasnilo, za oceno, da uspeh tožnice s pritožbo na ESČP zaradi kršitve 2. člena 1.Protokola ESČP ni verjeten, zadostuje ugotovitev, da sklep, katerega edina posledica je ta, da se izvršba na premoženje dolžnika ustavi, v to pravico očitno ne more poseči.

22. Sodišče se strinja tudi z razlogi toženke, da po praksi ESČP davčne zadeve ne sodijo v okvir prvega odstavka 6. člena ESČP v delu, v katerem ta zagotavlja sodno varstvo civilnih pravic, ampak jih ESČP obravnava po tej določbi le, če je davčni organ stranki izrekel denarno kazen ali ji naložil kakšno drugo doplačilo, katerega namen je stranko kaznovati. Nadalje se strinja z njeno presojo, da v obravnavani zadevi očitno ne gre za trak primer, saj sporni sklep FURS ne vsebuje nobenega določila "kaznovalne narave". Tega ne spremeni sklicevanje tožnice na zadevo Jussila proti Finski. Nasprotno, v tej zadevi je sodišče presodilo, da je šlo za kazensko naravo, saj je bil v tej zadevi zavezancu davek odmerjen na podlagi finske zakonodaje, ki je omogočala odmero davka na podlagi ocenjenega dohodka, povečanega za določene odstotke. ESČP je ocenilo, da namen teh doplačil ni denarna odškodnina za škodo, ampak kazen za odvračanje ponovnega prekrška, kar pomeni kazensko naravo zadeve. Zato je odločilo, da se 6. člen EKČP uporablja, pri čemer pa kršitve zaradi opustitve glavne obravnave ni ugotovilo.

23. Poudarilo je namreč, da obveznost izvedbe obravnave ni absolutna. Lahko obstajajo postopki, v katerih ustna obravnava ni potrebna: na primer, kadar ni vprašanj verodostojnosti ali spornih dejstev, ki bi zahtevala obravnavo, in lahko sodišča pravično in razumno odločijo o zadevi na podlagi vlog strank in drugih pisnih gradiv. Sodišče je nadalje priznalo, da lahko nacionalni organi upoštevajo zahteve po učinkovitosti in gospodarnosti, in ugotovilo na primer, da bi lahko sistematično izvajanje obravnav oviralo posebno skrbnost, ki se zahteva v primerih socialne varnosti, in na koncu preprečilo skladnost z zahtevo po razumnem roku iz 6. člena paragraf 1. Obravnavani primer je prav tak. O tem, ali ima stranka pravni interes za tožbo, je namreč mogoče in treba odločiti na podlagi same tožbe, brez njene vsebinske obravnave. Sporna dejstva se torej sploh ne obravnavajo, kar je tudi po prvem odstavku 59. člena Zakonu o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) razlog, ko glavne obravnave ni treba opraviti, četudi sodišče o zadevi odloča meritorno.

24. Tožnica v tožbi še našteva, da naj bi toženka s svojo odločitvijo kršila njene pravico do enakosti pred zakonom, do uresničevanja pravic, do enakega varstva pravic, do sodnega varstva in pravice do sodnega sredstva. Teh trditev ni z ničemer konkretizirala. Sodišču pa na ustavnopravne argumente stranke, ki so le navrženi in zatrjevani le splošno oziroma pavšalno, ni treba posebej odgovarjati.

25. Toženki tako ni mogoče očitati, da je presegla meje oziroma obseg preizkusa zadeve, saj je lahko povsem utemeljeno zaključila, da je vložitev pritožbe na ESČP zoper citirane sodne odločitve, s povzetimi razlogi za njeno vložitev, očitno nerazumna. Glede na navedeno je sodišče tožbo tožnice na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

26. Odločitev o stroških postopka temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Glej I Upr 6/2023 z dne 13. 3. 2024, tč. od 4 do 6.

Glej I U 156/2025 z dne 27. 2. 2025, I U 927/2021z dne 13. 7. 2021, II U 412/2017 z dne 12. 10. 2017.

Pri tem se sodišče o tem, ali je do pobota prišlo, ne izreka, saj v tem postopku ni mogoče ugotavljati, ali je bil pobot opravljen in presojati ali je bil upravičen ali ne.

Zakon o brezplačni pravni pomoči (2001) - ZBPP  - člen 24

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.