UPRS Sodba I U 139/2024-17
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-22

socialno zavarovanje - dolgotrajna oskrba - načelo enakosti - načelo socialne države - prispevek

Zakonodajalec je sistem dolgotrajne oskrbe uredil po principih solidarnosti, enakopravnosti in široke dostopnosti za vse. Takšna ureditev sledi načelu socialne države, posameznike z nizkimi dohodki varuje bolj kot sistem, kjer bi bile pravice odvisne od vplačane zavarovalnine. Ni sporno, da bo novo uvedeni prispevek obremenil dohodke, vendar pa, da ima država široko polje proste presoje glede predmeta in tudi glede višine obremenitve. Sporni prispevek je plačilo za protistoritev države in ni zgolj davek za kritje potreb države.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije, območna enota Novo mesto (v nadaljevanju toženka ali ZZZS) je na podlagi 129. člena Zakona o dolgotrajni oskrbi (v nadaljevanju ZDOsk-1) odločil, da ima tožnik na dan 3. 8. 2023 lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za dolgotrajno oskrbo (1. točka izreka izpodbijane odločbe). Ugotovila je, da posebni stroški postopka niso nastali.

2. Iz obrazložitve izhaja, da je toženka v postopku, začetem po uradni dolžnosti, na podlagi vpogleda v uradne evidence toženke, ugotovila: (i) da tožnik izpolnjuje pogoje iz prvega odstavka 129. člena ZDOsk-1; (ii) da ima tožnik na podlagi 51. člena Zakona o dolgotrajni oskrbi (v nadaljevanju ZDOsk) na dan 3. 8. 2023 lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za dolgotrajno oskrbo in (iii) da tožnik na podlagi 54. člena ZDOsk-1 izpolnjuje pogoje za vključitev v obvezno zavarovanje za dolgotrajno oskrbo, zato je na podlagi 129. člena ZDOsk-1 izdala izpodbijano odločbo.

3. Tožnik zaradi zmotne uporabe materialnega prava, bistvene kršitve pravil postopka in zmotno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja predlaga spremembo odločbe tako, da tožnik nima lastnosti zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za dolgotrajno oskrbo oziroma podrejeno, odpravo izpodbijane odločbe. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

4. Toženki očita, da je kršila tožnikovo pravico iz 9. in 146. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), ker mu ni omogočila, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah. Izpodbijano odločbo je izdala avtomatizirano in brez predhodnega transparentnega postopka, ki bi tožniku omogočil sodelovanje v postopku. Tožnik se ni mogel izraziti, ali si sploh želi dolgotrajne oskrbe, oziroma, če bo ta v njegovi situaciji sploh potrebna, s čimer je toženka po tožnikovem mnenju bistveno kršila 9. in 146. člen ZUP in posledično ni popolno ugotovila dejanskega stanja.

5. Toženki nadalje očita, da je z zmotno uporabo materialnega prava kršila njegove ustavne pravice in sicer: iz 14. člena Ustave (enakost pred zakonom); iz 21. člena Ustave (varstvo človekove osebnosti in dostojanstva); iz 33. člena Ustave (pravica do zasebne lastnine) in 2. člena Ustave (socialna država). Meni, da poseben prispevek za dolgotrajno oskrbo na diskriminatoren način razlikuje med posameznimi zavezanci za njegovo plačilo. Različno namreč obravnava tožnika, delodajalce, delavce in upokojence, saj bodo morali plačevati navedeni prispevek v različnih višinah. Navaja, da imajo ravno upokojenci najnižjo obveznost plačila, kljub temu, da obstaja največja verjetnost, da bodo potrebovali dolgotrajno oskrbo. Obenem bo tožnik do svoje upokojitve oziroma do trenutka, ko bo potreboval dolgotrajno oskrbo, plačal neprimerljivo višji znesek prispevkov, kot ga bo plačal nekdo, ki je upokojen že v trenutku uvedbe prispevka. Meni, da je neustavna celotna zakonska ureditev, zato bo tožnik vložil pobudo za oceno ustavnosti pred Ustavnim sodiščem Republike Slovenije. Zaradi nezmožnosti kakršnegakoli sodelovanja v postopku, pomanjkanja ugotavljanja potrebe in tožnikove želje po dolgotrajni oskrbi, je toženka kršila tudi človekovo pravico do dostojanstva in je tudi zato izpodbijana odločba po mnenju tožnika protiustavna. Tožnik meni, da je toženka kršila tudi 33. člen Ustave, saj bo zaradi ugotovljenega statusa, tožnikovo premoženje nujno manjše, kar pomeni poseg v njegovo zasebno lastnino. Država lahko posega v zasebno lastnino zgolj, če pri tem opravi ustrezen test sorazmernosti, s katerim bi se ugotovilo, ali je poseg nujen, primeren ter ali je teža posledic ocenjevanega posega v prizadeto človekovo pravico proporcionalna vrednost zasledovanega cilja oziroma koristim, ki bodo zaradi posega nastale. Iz izpodbijane odločbe izhaja, da takšen test sorazmernosti ni bil opravljen. Pa tudi če bi bil, je priznanje statusa zavarovane osebe glede na namen, ki ga ima plačilo prispevka, povsem nesorazmerno. Toženki očita, da je kršila tudi 2. člen Ustave, saj obveznost plačila prispevka kot posledica odločbe, predstavlja privatizacijo skrbi za starejše. Namesto, da bi se dolgotrajna oskrba financirala iz proračuna, država odgovornost za starejše prestavlja na privatni sektor, kar je v nasprotju z načelom socialne države.

6. Toženka vztraja pri odločbi in predlaga zavrnitev tožbe. Ugovarja, da je tožba vložena prepozno. Navaja, da je presoja ustavnosti v pristojnosti Ustavnega sodišča. Odločbo je toženko izdala na podlagi veljavnega zakona, to je ZDOsk-1. Pogoje za vključitev v obvezno zavarovanje določa 54. člen ZDOsk-1, povzema 52. člen ZDOsk-1 in navaja, da na podlagi drugega odstavka 129. člena ZDOsk-1 lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za dolgotrajno oskrbo, po uradni dolžnosti, ugotavlja pristojna služba toženke. Ta je po uradni dolžnosti iz uradnih evidenc preverila izpolnjevanje pogojev iz prvega odstavka 129. člena ZDOsk-1 in ugotovila, da ima tožnik na dan 3. 8. 2023 lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za dolgotrajno oskrbo. Toženka izpostavlja, da tožnik dejstvu, da ima lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za DO na podlagi 51. člena ZDOsk in da izpolnjuje pogoje za vključitev v obvezno zavarovanje za DO v skladu s 54. členom ZDOsk-1, konkretizirano ne oporeka.

7. Zavrača očitek o kršitvi določb postopka s sklicevanjem na drugo točko prvega odstavka 144. člena ZUP, ker je bilo vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembne za odločbo, možno ugotoviti iz uradnih evidenc toženke. Zaslišanje tožnika posledično ni bilo potrebno niti obvezno, saj ne bi vplivalo na drugačno odločitev. Poudarila je, da tožnik tudi v tožbi ne trdi niti navede argumentov, da na dan 3. 8. 2023 ni imel lastnosti zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za dolgotrajno oskrbo. Meni, da vprašanje, ali tožnik želi oz. ne želi biti vključen v obvezno zavarovanje za dolgotrajno oskrbo, ni pravno relevantno dejstvo oz. okoliščina, ki bi imela vpliv na morebitno drugačno odločitev. Država je sistem zavarovanja za dolgotrajno oskrbo določila kot obvezen in ne po volji oz. prosti izbiri posameznika.

8. Zakonske določbe, ki se jim očita neustavnost, je pripravila in sprejela Republika Slovenija, zato predlaga, da se o sporu obvesti državo ter pozove, naj poda izjavo ali vstopa v spor kot stranski intervenient na strani toženke.

9. Toženki je zakonodajalec naložil obveznost, da vključi zavarovane osebe v obvezno zavarovanje za dolgotrajno oskrbo in uredi njihovo obvezno zavarovanje za dolgotrajno oskrbo ter plačuje pravice iz obveznega zavarovanja za dolgotrajno oskrbo. Zakonodajalec sistem dolgotrajne oskrbe gradi na načelih kot so univerzalnost, dostopnost, enakost in solidarnost (2. člen ZDOsk-1). Solidarnost pomeni, da vsak prispeva v skladu s svojimi ekonomskimi zmožnostmi in koristi pravice dolgotrajne oskrbe v skladu s svojimi potrebami. Izdatki za dolgotrajno oskrbo so v zadnjih letih najbolj narasli in se še povečujejo. Projekcije staranja vodijo do predvidevanj, da bo vedno več ljudi potrebovalo zdravstveno in socialno oskrbo, s tem pa bodo povezane tudi finančne potrebe. Zakonodajalec je zato zaključil, da mora financiranje dolgotrajno oskrbo postati vprašanje pravičnosti in enake dostopnosti do socialnih storitev vseh upravičencev. Zaradi bistvenega porasta potrebnih sredstev (zaradi povečanja obsega storitev) je spremenil sistem financiranja dolgotrajno oskrbo, saj je predvidel, da bi bilo potrebno zaradi ohranitve obstoječega standarda dolgotrajno oskrbo bistveno povečati neposredna zasebna plačila. Slednje bi pomenilo veliko dodatno finančno obremenitev za uporabnika storitev (oziroma za njegove svojce). Sistemska sprememba načina financiranja dolgotrajno oskrbo bo po mnenju zakonodajalca z uvedbo nove oblike dodatnega (obveznega) zavarovanja za dolgotrajno oskrbo enakomerneje obremenila populacijo, ki bo izpostavljena tveganju za storitve dolgotrajno oskrbo, hkrati pa bo zagotavljala stabilnost financiranja. Zakonodaja sicer tudi predvideva, da se bo dolgotrajna oskrba financirala iz več virov, in sicer iz prispevkov obveznega zavarovanja za dolgotrajno oskrbo, sredstev državnega proračuna ter lastne udeležbe uporabnika (po letu 2028), kar naj bi po mnenju zakonodajalca zagotavljalo večjo stabilnost financiranja. Skrb za finančno vzdržnost sistema socialnega zavarovanja je pogoj za njegovo delovanje. Država mora stremeti k ureditvi posameznega socialnega zavarovanja na način, da bo sistem vzdržen sam po sebi (odločba Ustavnega sodišča RS U-l-303/18-38 z dne 18. 9. 2019). Glede na vse navedeno je zakonodajalec zavarovanje za dolgotrajno oskrbo določil kot obvezno (z določeno prispevno stopnjo).

10. Toženka meni, da je treba pri t.i. tehtanju dobrin oz. opravi testa sorazmernosti upoštevati vse razloge, ki jih navaja tožnik in tudi razloge, zaradi katerih je država z izpodbijanim zakonom uredila področje dolgotrajne oskrbe. Upoštevati je treba tudi javni interes, ki zasleduje socialno funkcijo države, ter med drugim temelji na načelu solidarnosti. Med cilji in načeli, ki so vodila zakonodajalca pri urejanju pravic in financiranja dolgotrajne oskrbe, izpostavlja načelo univerzalnosti, enakosti, na posameznika osredotočene dolgotrajne oskrbe, aktivnega sodelovanja in svobodne izbire posameznika, dostopnosti, kakovosti, zaščite pravic zavarovanih oseb in zaščite javnega interesa, nepridobitnosti in ohranjanja in krepitve posameznika.

11. Sodišče se bo najprej opredelilo do toženkina ugovora, da tožba ni vložena pravočasno, ki ni utemeljen. Iz uradnega zaznamka o prejeti tožbi z dne 19. 1. 2024 izhaja, da je bila tožba vložena priporočeno po pošti dne 18. 1. 2024, ko se je iztekel rok za vložitev tožbe, zato je tožba na podlagi drugega odstavka 29. člena Zakon o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), ki določa, da se šteje, da je bila tožba vložena pri sodišču tisti dan, ko je bila priporočeno oddana na pošto, vložena pravočasno.

12. Sodišče je po ugotovitvi, da dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijane odločbe med tožnikom in tožencem ni sporno, na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1, odločilo brez glavne obravnave. Sodišče je v dokaznem postopku vpogledalo v listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloge od A1, A2, od B1 do B4.

13. Sodišče ni ugodilo predlogu toženke, da o upravnem sporu obvesti Republiko Slovenijo, Ministrstvo za solidarno prihodnost, ker slednja ni prizadeta oseba s položajem stranke v smislu določbe 16. člena ZUS-1.

14. Po presoji sodišča je izpodbijana odločba zakonita, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena ZUS-1 sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

15. Sistem dolgotrajne oskrbe (v nadaljevanju DO), pravice in obveznosti izvajalcev, oseb, zavarovanih za DO, naloge Republike Slovenije in občin v zvezi z DO ter obvezno zavarovanje za DO in vire financiranja DO v Republiki Sloveniji določa ZDOsk-1. Iz obveznega zavarovanja za DO in iz drugih finančnih virov se zavarovanim osebam po načelih univerzalnosti, solidarnosti, enakosti in prepovedi diskriminacije zagotavljajo pravice do DO. DO se zagotavlja na način, da je vsem upravičencem enako dostopna, uporabna in kakovostna ter da se z njo zagotavljajo storitve DO vsem upravičencem glede na njihove potrebe. DO se organizira in izvaja v javnem interesu na način, ki zavarovanim osebam omogoča enako razpoložljivost, dostopnost, dosegljivost in kakovost storitev DO ter pravico do neodvisnega in samostojnega življenja upravičencev do DO. Pravice do DO so pravice, vezane na osebo upravičenca, ki jih ni mogoče prenesti na drugega in ne podedovati, z izjemo zapadlih denarnih zneskov denarnega prejemka, ki niso bili izplačani do smrti upravičenca (vse 2. člen ZDOsk-1). Za DO se obvezno zavarujejo vse fizične osebe, ki izpolnjujejo pogoje za zavarovanje na podlagi 54. člena ZDOsk-1 (prvi odstavek 52. člena ZDOsk-1). Obvezno zavarovanje za DO je socialno zavarovanje za zavarovane osebe, ki jih določa ZDOsk-1, za socialna tveganja, ki so posledica bolezni, starostne oslabelosti, poškodb, invalidnosti, pomanjkanja ali izgube intelektualnih sposobnosti v daljšem časovnem obdobju, ki ni krajše od treh mesecev, ali trajno, s katerim se zagotavlja pomoč drugih oseb pri opravljanju osnovnih in podpornih dnevnih opravil (drugi odstavek 52. člena ZDOsk-1). Nosilec obveznega zavarovanja za DO je Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije (v nadaljevanju tudi ZZZS toženka, tretji odstavek 52. člena ZDOsk-1).

16. Osebe, ki so bile obvezno zavarovane za DO na podlagi ZDOsk in imajo na dan uveljavitve ZDOsk-1 (i) lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za DO na podlagi ZDOsk

in (ii) izpolnjujejo pogoje za vključitev v obvezno zavarovanje za DO v skladu z ZDOsk-1, so z uveljavitvijo ZDOsk-1 zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za DO v skladu z ZDOsk-1 (prvi odstavek 129. člena ZDOsk-1). ZZZS o priznanju lastnosti zavarovane osebe v obvezno zavarovanje za DO za osebe iz prvega odstavka 129. člena ZDOsk-1 izda odločbo v roku treh mesecev po uveljavitvi ZDOsk-1. Če informacijski sistem to omogoča, se odločba izda na avtomatiziran način (drugi odstavek 129. člena ZDOsk-1).

17. Zavarovane osebe za DO na podlagi ZDOsk-1 so zavarovanci za DO in njihovi družinski člani, če so dopolnili starost 18 let (prvi odstavek 54. člena ZDOsk-1). Zavarovanci za DO so zavarovanci za obvezno zdravstveno zavarovanje za primer bolezni in poškodbe izven dela na podlagi predpisov, ki urejajo obvezno zdravstveno zavarovanje, ali drugih predpisov (drugi odstavek 54. člena ZDOsk-1). Ne glede na prvi odstavek 54. člena ZDOsk-1 niso vključene v obvezno zavarovanje za DO: - osebe s stalnim prebivališčem v Republiki Sloveniji, ki so zavarovane pri tujem nosilcu zdravstvenega zavarovanja in ki med prebivanjem v Republiki Sloveniji ne morejo koristiti pravic iz tega naslova in po njih obvezno zdravstveno zavarovani družinski člani ter - tujci, ki se izobražujejo ali izpopolnjujejo v Republiki Sloveniji in po njih obvezno zdravstveno zavarovani družinski člani; - prejemniki pokojnine po predpisih Republike Slovenije, ki prebivajo v tujini, in so v obvezno zdravstveno zavarovanje vključeni na podlagi meddržavne pogodbe, ki ne vsebuje določb o zavarovanju za DO in vzajemnosti pogodbenih strank glede koriščenja pravic do DO; - družinski člani zavarovanca slovenskega nosilca zdravstvenega zavarovanja, ki prebivajo v tujini, in so v obvezno zdravstveno zavarovanje vključeni na podlagi meddržavne pogodbe, ki ne vsebuje določb o zavarovanju za DO in vzajemnosti pogodbenih strank glede koriščenja pravic do DO (peti odstavek 54. člena ZDOsk-1).

18. Glede na povzeto materialnopravno podlago, je relevantno dejansko stanje v tem upravnem sporu, ki niti ni sporno: (i) da je bil tožnik obvezno zavarovan za DO na podlagi ZDOsk in (ii) da ima tožnik na dan 3. 8. 2023 (uveljavitev ZDOsk-1): (1) lastnost zavarovane osebe v obveznem zavarovanju za DO na podlagi ZDOsk in (2) izpolnjuje pogoje za vključitev v obvezno zavarovanje za DO v skladu z ZDOsk-1. Glede na jasno zakonsko ureditev torej ni relevantna tožnikova želja oziroma odsotnost slednje za dolgotrajno oskrbo. Ni relevantno niti vprašanje ali bo dolgotrajna oskrba tožnika sploh potrebna in kdaj. Zakonodajalec se je namreč odločil za obveznost zavarovanja ob izpolnitvi določenih pogojev. Neutemeljen je zato tožbeni ugovor o kršitvi 9. in 146. člena ZUP. Dejstva, relevantna za izdajo izpodbijane odločbe, je toženka namreč pridobila iz uradnih evidenc, česar tožnik niti ne prereka in dokazuje priloge B4. Zato je toženka na podlagi 2. točke prvega odstavka 144. člena ZUP odločila po skrajšanem ugotovitvenem postopku. Če se da ugotoviti stanje stvari na podlagi uradnih podatkov, ki jih ima organ, in samo za to ni treba posebej zaslišati stranke za zavarovanje njenih pravic oziroma pravnih koristi, lahko namreč organ takoj odloči po skrajšanem ugotovitvenem postopku. Skrajšani ugotovitveni postopek pomeni hkratno in skoncentrirano izvedbo ugotovitvenega, dokaznega postopka in odločanja

. Dejstva v skrajšanem postopku so prima facie, nesporna oziroma se navedbe stranke ujemajo s podatki organa. Za izdajo izpodbijane odločbe so merodajna dejstva le uradni podatki, v katere je vpogledala toženka kot uradni organ. Podatkov, ki jih je pridobila toženka iz uradnih evidenc, pa tožnik niti ne izpodbija. Zato je imela toženka podlago za odločanje po skrajšanem ugotovitvenem postopku v 2. točki prvega odstavka 144. člena ZUP, posledično procesni ugovor kršitve 146. in 9. člena ZUP ni utemeljen. Kot že pojasnjeno dejstva, ki jih zatrjuje tožnik: ali si želi DO in ali bo potrebna, niso relevantna, zato niso predmet dokazovanja in procesne kršitve v zvezi s ugotovitvijo resničnosti teh dejstev, niso utemeljene. Ker tožnik zatrjevano kršitev človekove osebnosti in dostojanstva utemeljuje z nedokazanimi procesnimi kršitvami 146. in 9. člena ZUP, posledično ni utemeljen niti tožbeni očitek o kršitvi pravice do človekove osebnosti in dostojanstva iz 21. člena Ustave.

19. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da je z izpodbijano odločbo kršena pravica do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave, s čimer v bistvu zatrjuje neustavnost zakonske ureditve. Tožnik trdi, da zakonodajalec na diskriminatoren način razlikuje med posameznimi zavezanci (tožnik, delodajalec, delavec in upokojenec) za njegovo plačilo. Diskriminacijo utemeljuje s tem, da bodo različni zavezanci plačevali različen prispevek. Ta ugovor ni utemeljen. Sodišče pojasnjuje, da v skladu z ustaljeno ustavnosodno presojo, načelo enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave zahteva, da je treba v bistvenem enake položaje obravnavati enako. Če se v bistvenem enaki položaji obravnavajo različno, mora za to obstajati razumen razlog, stvarno povezan s predmetom urejanja. Načelo enakosti pred zakonom ne pomeni, da zakonodajalec v bistvenem enakih položajev pravnih subjektov ne bi smel različno urejati, pač pa, da tega ne sme početi samovoljno, brez razumnega in stvarnega razloga. Pri presoji, katere podobnosti in razlike v položajih so bistvene, je torej treba izhajati iz predmeta pravnega urejanja.

Tožnik pa ne trdi, da istih "kategorij" zavezancev (torej enaki položaji), zakonodajalec ne obravnava enako, ampak trdi ravno nasprotno, da zakonodajalec različne zavezance (tožnik, delodajalec, delavec in upokojenec) obravnava različno, kar pa ni v nasprotju z načelom enakosti iz 14. člena Ustave, glede na povzeto stališče Ustavnega sodišča, da zahteva iz 14. člena Ustave RS pomeni, da je treba v bistvenem enake položaje obravnavati enako. Tožnik ne navede, zakaj bi različne kategorije zavezancev bilo treba enako obravnavati v sistemu zavarovanja za DO, kot je mogoče smiselno povzeti tožbeno pričakovanje.

20. Neutemeljene so tudi tožbene navedbe, da je izpodbijana odločba nezakonita (tudi) zato, ker bo tožnik, ker še ni upokojen, plačal višji znesek prispevkov v primerjavi z osebami, ki so sedaj že upokojene in za katere obstaja večja verjetnost, da bodo potrebovale dolgotrajno skrb. Pravice do DO se namreč zavarovanim osebam zagotavljajo po načelih univerzalnosti, solidarnosti, enakosti in prepovedi diskriminacije in na način, da je vsem upravičencem enako dostopna, uporabna in kakovostna ter da se z njo zagotavljajo storitve DO vsem upravičencem glede na njihove potrebe. Kot je izpostavila toženka, solidarnost pomeni, da vsak prispeva v skladu s svojimi ekonomskimi zmožnostmi in koristi pravice DO v skladu s svojimi potrebami. Ker je solidarnost eden od temeljnih načel socialne države

in ker spoštovanje tega načela načelu socialne države ne nasprotuje,

ni utemeljen tožbeni ugovor kršitve načela socialne države, ker naj bi ureditev "predstavljala privatizacijo skrbi za starejše". Temeljna načela DO so: (i) da se z obveznega zavarovanja za DO in iz drugih finančnih virov zagotavljajo pravice do DO zavarovanim osebam po načelih univerzalnosti, solidarnosti, enakosti in prepovedi diskriminacije; (ii) DO se zagotavlja na način, da je vsem upravičencem enako dostopna, uporabna in kakovostna ter da se z njo zagotavljajo storitve DO vsem upravičencem glede na njihove potrebe. DO se organizira in izvaja v javnem interesu na način, ki zavarovanim osebam omogoča enako razpoložljivost, dostopnost, dosegljivost in kakovost storitev DO ter pravico do neodvisnega in samostojnega življenja upravičencev do DO; (iii) DO se organizira in izvaja v javnem interesu na način, ki zavarovanim osebam omogoča enako razpoložljivost, dostopnost, dosegljivost in kakovost storitev DO ter pravico do neodvisnega in samostojnega življenja upravičencev do DO; (iv) Pravice do DO so pravice, vezane na osebo upravičenca, ki jih ni mogoče prenesti na drugega in ne podedovati, z izjemo zapadlih denarnih zneskov denarnega prejemka, ki niso bili izplačani do smrti upravičenca. Zakonodajalec se je torej odločil, da sistem DO uredi po principih solidarnosti, enakopravnosti in široke dostopnosti za vse. Takšna ureditev, po oceni sodišča, sledi načelu socialne države, posameznike z nizkimi dohodki varuje bolj kot sistem, kjer bi bile pravice odvisne od vplačane zavarovalnine. Ni sporno, da bo novo uvedeni prispevek obremenil dohodke, vendar pa je ustaljena ustavnosodna praksa, da ima država široko polje proste presoje glede predmeta in tudi glede višine obremenitve. Sodišče pojasnjuje, da je sporni prispevek plačilo za protistoritev države in ni zgolj davek za kritje potreb države. Tožnik pa ni konkretiziral ali (da) bi prispevek za DO višino obremenitve njegovega dohodka iz zaposlitve zvišal v tolikšni meri, da bi sama višina, predstavljala poseg v pravico do zasebne lastnine po 33. členu Ustave in po 1. členu Protokola h EKČP.

21. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

22. Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem, če sodišče tožbo zavrne, vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

51. člen ZDOsk: (1) Zavarovane osebe so za DO na podlagi tega zakona osebe, ki so obvezno zavarovane na podlagi predpisov, ki urejajo obvezno zdravstveno zavarovanje, in so dopolnile starost 18 let. (2) Ne glede na prejšnji odstavek za DO niso zavarovane: - osebe s stalnim prebivališčem v Republiki Sloveniji, ki so zavarovane pri tujem nosilcu zdravstvenega zavarovanja in ki med bivanjem v Republiki Sloveniji ne morejo koristiti pravic iz tega naslova in - tujci, ki se izobražujejo ali izpopolnjujejo v Republiki Sloveniji. (3) Ne glede na prvi odstavek tega člena so za DO zavarovane osebe, ki so pred dopolnitvijo starosti 18 let v delovnem razmerju, opravljajo gospodarsko, poklicno ali kmetijsko dejavnost oziroma poslovodno funkcijo kot edini ali glavni poklic v skladu s predpisi, ki urejajo obvezno zdravstveno zavarovanje.

Več v Kerševan in Androjna, 2017, str. 251 in naslednje.

Prim. odločbe Ustavnega sodišča U-I-68/04 z dne 6. 4. 2006 (14. točka obrazložitve), U-I-275/05 z dne 6. 12. 2007 (7. točka obrazložitve), U-I-218/07 z dne 26. 3. 2009 (22. točka obrazložitve), U-I-287/10 z dne 3. 11. 2011 (12. točka obrazložitve), U-I-57/15, U-I-2/16 z dne 14. 4. 2016 (9. točka obrazložitve), Up-217/14 z dne 7. 2. 2018 (10. točka obrazložitve) in U-I-52/22-24 z dne 19. 6. 2025 (35. točka obrazložitve).

Odločba Ustavnega sodišča U-I-252/99 z dne 11. 4. 2002 (5. točka obrazložitve).

Odločba Ustavnega sodišča U-I-36/00 z dne 11. 12. 2003 (15. točka obrazložitve).

Zakon o dolgotrajni oskrbi (2023) - ZDOsk-1  - člen 54, 129

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.