UPRS Sodba in sklep I U 1179/2025-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-07-10

mednarodna zaščita - omejitev gibanja - varstvo osebne varnosti in premoženjske varnosti - začasna odredba

Namen omejitve gibanja iz razloga po četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 je v tem, da se med drugim prepreči ogrožanje osebne varnosti ali premoženjske varnosti, torej je bistvenega pomena izključno presoja, ali nekdo ogroža varnost ali premoženje, ne gre pa za ugotavljanje kazenske odgovornosti določene osebe. Pri tovrstni omejitvi gibanja ni treba ugotavljati prosilčeve krivde za dejanja, ki pomenijo grožnjo vrednotam, kot je osebna in premoženjska varnost, ampak zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Tožena stranka je z izpodbijanim sklepom tožnici omejila gibanje, ker je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. Odredila je, da je tožnici gibanje omejeno na prostore Centra za tujce v Postojni od 1. 7. 2025 od 11.20 ure do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 1. 10. 2025 do 11.20 ure z možnostjo podaljšanja za en mesec.

2. V obrazložitvi sklepa je navedeno, da je tožnica dne 23. 2. 2023 podala prošnjo za priznanje mednarodne zaščite.

3. Tožena stranka je bila s strani socialne službe Izpostave azilnega doma Logatec obveščena o kršitvah Uredbe o hišnem redu azilnega doma ter o grožnjah in vedenju, ki vnaša nemir med zaposlene in nastanjene v azilnem domu. Nadalje so opisani posamezni dogodki, povezani z tožničinim vedenjem. Iz uradnega zaznamka socialne službe z dne 5. 3. 2025 izhaja, da sta dva stanovalca naznanila, da tožnica v objektu ... razbija stvari in loputa z vrati. Prav tako je eden od njih navedel, da že od včeraj pije vodko. Dne 15. 3. 2025 je prišlo do prepira med tožnico in prosilcem A. A., pri čemer jima je varnostna služba izrekla ustno opozorilo, naj prenehata s kršenjem reda na varovanem območju, pri čemer je tožnica nadaljevala z neprimernim vedenjem in prosilca pozivala k obračunu. Nadalje je tožnica 16. 6. 2025 v kuhinjskih prostorih izražala nezadovoljstvo tako, da se je glasno razburjala in kričala. Zaradi neprimernega vedenja ji je bilo izrečeno ustno opozorilo, da krši red na varovanem območju. Tožena stranka nadalje navaja, da iz poročila B. B. z dne 23. 6. 2025 izhaja, da tožnica izkazuje izjemno nizek frustracijski prag s precej anksiozno duševno lego, ki velikokrat ob najmanjšem triggerju povzroča hud čustveni izpad, velikokrat tudi agresijo do stanovalcev in osebja. V čustvenih izbruhih prevladuje agresivna komponenta, občasno tudi uporaba fizične sile proti ljudem. V zadnjem času so izpadi agresivnosti pogostejši, tožnica je pričela tudi odprto groziti osebju in se do njih vede nespoštljivo in zaničevalno.

4. Tožnici je bila pred izrekom omejitve gibanja dana možnost izjasnitve o vsakem dejanju posebej.

5. Tožena stranka se pri svoji odločitvi sklicuje na določilo četrte alineje prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1), ki določa, da če po določbah tega zakona ni mogoče zagotoviti doseganja ciljev, lahko prosilcu pristojni organ odredi ukrepe obveznega zadrževanja na območje azilnega doma ali njegove izpostave med drugim zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. V konkretnem primeru so pogoji za izrek omejitve gibanja izpolnjeni.

6. Tožnica je štirikrat od dne 5. 3. 2025 do 16. 6. 2025 kršila 10. in 11. člen Uredbe o hišnem redu. V primeru tožnice gre za ponavljajoče kršitve hišnega reda z elementi nasilništva, kar se kaže tudi z ravnanjem in obnašanjem v alkoholiziranem stanju, ko vnaša nemir do sostanovalcev, se zapleta v različne konfliktne situacije z drugimi prosilci, zaposlenimi v izpostavi azilnega doma ter drugimi osebami.

7. Tožena stranka je še preverila, ali bi bil ukrep učinkovit, če bi bilo tožnici omejeno gibanje na območju azilnega doma oziroma izrečen kateri drug milejši ukrep po ZMZ-1. Glede na to, da je kljub opozorilom nadaljevala z neupoštevanjem Uredbe o hišnem redu, s tem ni ogrožala le sebe, ampak tudi ostale v azilnem domu, ko se je neprimerno vedla tako do varnostnikov, socialne službe, bila je tudi večkrat v alkoholiziranem stanju in zato milejšega ukrepa v danem primeru ni moč izreči. Če bi bilo tožnici gibanje omejeno na prostore azilnega doma, to ne bi pripomoglo k temu, da bi s kršitvami prenehala, saj bi bila še vedno nastanjena v istih prostorih kot je bila do sedaj, kjer velja enak hišni red, ki ga je v preteklosti večkrat kršila, s tem pa bi še vedno ogrožala in ustrahovala ostale, tako prosilce kot zaposlene. Vsa dejanja in opozorila varnostnikov do sedaj niso imela nobenega učinka pri tem, da bi se njeno vedenje kakorkoli izboljšalo.

8. Tožnica v tožbi navaja, da pomeni ukrep omejitve gibanja poseg v človekovo osebno svobodo, ki ga je mogoče izreči le takrat, kadar je za izvrševanje navedenega cilja nujno potrebno. Za tak poseg morajo biti izkazane ustrezne okoliščine konkretnega primera, ki pa v tem primeru niso bile izkazane. Odrejen odvzem osebne svobode ni bil nujno potreben. Nadalje je v tožbi navedeno, da termin v izreku "do prenehanja razlogov" ni obrazložen. Ni jasnih meril za presojo glede trajanja omejitve osebne svobode, v kolikšnem terminskem obdobju naj bi bila ocena vedenja sploh podana, kdo naj bi jo podal in v kakšni sestavi. Res je, da je kot skrajno pravno sredstvo možen neposredni nadzor Upravnega sodišča RS, vendar pa tožnica vseeno meni, da bi moralo biti v obrazložitvi sklepa pojasnjeno veliko več. Poleg tega prostorske kapacitete v Izpostavi azilnega doma Logatec zagotavljajo tudi omejitev svobode gibanja. Izpodbijani sklep je bil izdan izključno s kaznovalnim namenom brez upoštevanja kakršnihkoli možnosti alternativnih oblik pridržanja. Nadalje tožnica poudarja, da je zakonska dikcija "nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda" nedoločen pravni pojem, katerega mora upravni organ v vsakem individualnem primeru z zadostno mero vsebinsko napolniti. Iz izpodbijanega sklepa pa to ni razvidno. Poleg tega iz obrazložitve sklepa ni razvidno, ali je tožena stranka zatrjevanje kršitev opredelila kot hujše ali lažje v smislu 82. a člena ZMZ-1. Šele če bi z navedbo zakonske določbe bila jasno opredeljena teža tožnici očitanih kršitev, bi bila tudi možna presoja sorazmernosti izrečenega ukrepa. Tudi če je v konkretnem primeru dodan določen razlog za pridržanje, mora biti pridržanje nujno potrebno, razumno in sorazmerno glede na legitimni cilj pridržanja.

9. Tožnica je resda značajsko temperamentnejša in govori kdaj glasneje ter ima bolj teatralen način izražanja; ve, da je imela težave z alkoholom in jih še skuša premagati, a ji vedno to ne uspe in podleže skušnjavam. Izjemno pogreša svojo partnerko in družino v Nemčiji. To, da kaže sredinca, pa je njen način izražanja, kar pa ni z namenom ponižujoče ali vulgarne kretnje do nekoga. Tožnica vedno stoji za svojimi napakami in nima težav, da bi jih priznala. A. A. pa sploh ne pozna in nima potrebe, da bi z njim komunicirala. Je pa res, da kdaj reagira na nespoštljivost in nasilno vedenje ostalih nastanjenih v azilnem domu, ker ne dovoli, da se ponižujoče obnašajo z njo. Ker je tožnica v postopku mednarodne zaščite navajala mnoge zlorabe, tako fizične, psihične kot spolne, je bila vključena v postopek SOPsov kot subjekt ranljive skupine oseb. Nudena ji je bila tako zdravstvena oskrba kot psihosocialna pomoč s strani pogodbenega partnerja UNHCR. Kljub trudu vseh udeleženih se še vedno nahaja v izjemni osebni stiski tako zaradi pravnega položaja kot osebnih travm iz preteklosti. Te težave pa ne bodo rešljive z omejitvijo osebne svobode v Centru za tujce. Ukrep je ustavil celoten proces rehabilitacije, z njim ji je bil tudi omejen dostop do trga dela.

10. Nadalje tožnica v tožbi navaja, da je B. B. zdravnik splošne medicine in je odločil oziroma sprejel mnenje o psihofizičnem stanju tožnice, kar je izven medicinske stroke njegovega področja. Iz listine z dne 23. 6. 2025 ne izhaja, kdaj so bili opravljeni zdravstveni pregledi pri navedenem zdravniku, ker ni razvidno, ali je zapis osebno mnenje zdravnika ali strokovno, izhajajoč iz njene osebne zdravstvene kartoteke zdravljenja. Gre za osebno stališče zdravnika, ki ni utemeljeno na objektivnih dejstvih.

11. Tožnici tekom upravnega postopka ni bilo omogočeno, da bi predlagala priče in se z njimi soočila, ter ji je bila tako kršena pravica do izjave. Ni imela možnosti, da bi se izrekla o vseh treh navedenih poročilih socialne službe, ki so zanjo obremenjujoča. Ni mogla postavljati vprašanj varnostnikom, socialnim delavcem oziroma drugim prisotnim pri navedenih dogodkih. Meni tudi, da so ji bila pri zaslišanju postavljena sugestivna vprašanja, ki so nedopustna tudi v upravnem postopku. Tožnica kot dokaz predlaga vpogled v prilogo, ki jo je priložila k tožbi, to je v aktivno vključenost v programe UNHCR za pomoč žrtvam nasilja. Poleg tega predlaga tudi zaslišanje C. C., sodelavke zavoda D., da pojasni dinamiko individualne obravnave s tožnico. Predlaga pa tudi svoje lastno zaslišanje na sodišču. Tožnica predlaga, naj sodišče izpodbijani sklep odpravi in naloži toženi stranki, naj po prejemu sodne odločbe preneha izvajati ukrep omejitve gibanja tožnici v Centru za tujce oziroma podrejeno predlaga, naj sklep odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek.

12. Hkrati s tožbo tožnica vlaga tudi zahtevo za izdajo začasne odredbe, s katero naj sodišče odredi, da mora tožena stranka nemudoma po prejemu sodne odločbe prenehati izvajati ukrep o odvzemu osebne svobode tožnice v Centru za tujce do pravnomočne odločitve v tem upravnem sporu. Tožnica se v prostorih Centra za tujce zelo slabo počuti in s težavo prenaša omejitev osebne svobode. V popolni izolaciji je ves dan, nima stikov z ostalimi nastanjenimi. Težava je tudi v sporazumevanju tamkajšnjih uslužbencev z njo, saj govori le nemški jezik, redna psihosocialna obravnava pa je bila prekinjena in se lahko obravnava le medikamentozno. Tožnici je z odvzemom prostosti kršena pravica do osebne svobode, kar predstavlja težko popravljivo škodo že samo po sebi.

13. Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je bila tožnica pred izrekom omejitve gibanja seznanjena z očitanimi dejanji in kršitvami hišnega reda in je imela možnost izjasnitve o vsakem dejanju posebej. Zapisnik z dne 1. 7. 2025 je bil tožnici prebran ob prisotnosti prevajalca in nanj ni imela pripomb. Nadalje tožena stranka navaja, da s tem, ko se je tožnica štirikrat nasilno in neprimerno obnašala v kratkem času, ni ogrožala le sebe, ampak tudi ostale sostanovalce, med drugim tudi ranljive skupine oseb in zaposlene, vključno z varnostno službo. V primeru tožnice gre za ponavljajoče hujše kršitve hišnega reda z elementi nasilništva. Milejši ukrepi, ki bi omogočali nadaljevanje bivanja tožnice na območju izpostave azilnega doma, so neprimerni in neučinkoviti, saj je nesporno, da gre v primeru tožnice za nasilno in večkrat alkoholizirano osebo, javni interes pa je ogrožen do te mere, da tožena stranka ni mogla drugače odločiti, kot je odločila. Tožena stranka predlaga, naj sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne, predlaga pa tudi zavrnitev zahteve za izdajo začasne odredbe. V zahtevi za izdajo začasne odredbe tožnica ni konkretno navedla vseh okoliščin in vseh dejstev, s katerimi bi za izdajo začasne odredbe zadostno utemeljila nastanek, obliko ter obseg nastale škode, niti ni izkazala dovolj visoke stopnje verjetnosti, zakaj bi bila škoda zanjo težko popravljiva. Izdaja začasne odredbe ne more temeljiti na samem dejstvu odvzema prostosti, ampak na obstoju težko popravljive škode, ki bi zaradi njega oziroma v povezavi z njim lahko nastala, še preden bi sodišče v upravnem sporu pravnomočno presodilo, da je odločitev pravilna in zakonita.

14. Sodišče je na glavni obravnavi dne 10. 7. 2025 vpogledalo v listine upravnega in sodnega spisa ter zaslišalo tožnico. Zavrnilo pa je predlagani dokaz z zaslišanjem C. C., sodelavke zavoda D., iz razlogov, kot bodo pojasnjeni v nadaljevanju.

15. Iz zaslišanja tožnice na sodišču smiselno izhaja, da vztraja pri izpovedi iz zaslišanja pri toženi stranki. Nadalje je povedala, da če bi želela v Centru za tujce priti do zdravnika, ji je omogočen dostop. V primeru odprave omejitve gibanja bi se držala hišnega reda ali pa bi to poskušala. Kadar pa jo popade, da pije, takrat pač ne. Udeležila bi se programa glede odvisnosti od alkohola, vendar ne bo dosti pomagalo. Žal ji je, da se je vse to zgodilo. V Logatcu samo vegetira, predolgo časa je tam, to je izgubljeni čas življenja. S socialnimi delavci sploh ne komunicira.

17. Tožena stranka je svojo odločitev oprla na določilo četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Na tej pravni podlagi lahko pristojni organ odredi ukrep obveznega zadrževanja na območje azilnega doma ali njegove izpostave, kadar se preprečuje ogrožanje varnosti države ali ustavne ureditve Republike Slovenije ali je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. V skladu z drugim odstavkom 84. člena ZMZ-1 pa se lahko prosilcu, ki ni mladoletnik ali mladoletnik brez spremstva, odredi ukrep omejitve gibanja na Center za tujce, če pristojni organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče učinkovito izvesti ukrepa iz prejšnjega odstavka ali če prosilec samovoljno zapusti območje obveznega zadrževanja. Glede izpolnjenosti citiranega zakonskega razloga za omejitev gibanja na prostore Centra za tujce se sodišče v skladu z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS) sklicuje na utemeljitev v sklepu tožene stranke in zato ne bo ponavljalo razlogov za odločitev.

18. Sodišče se sicer strinja s tožbeno navedbo, da je pridržanje prosilca dopustno le takrat, kadar je to nujno potrebno, razumno in sorazmerno glede na legitimni cilj pridržanja, vendar so bile po mnenju sodišča v konkretnem primeru te okoliščine podane in je bilo v sklepu tudi natančno pojasnjeno, zakaj so podane. Tožena stranka je namreč pojasnila, da gre v primeru tožnice za ponavljajoče kršitve hišnega reda z elementi nasilništva, kar se v primeru tožnice kaže z njenim ravnanjem in obnašanjem, s katerim vnaša nemir do sostanovalcev, se zapleta v konflikte z njimi, zaposlenimi v izpostavi azilnega doma in drugimi osebami. V zadostni meri je bilo v sklepu tudi pojasnjeno, da če bi bilo tožnici gibanje omejeno na prostore azilnega doma, to ne bi pripomoglo k temu, da bi s kršitvami prenehala, saj bi se še vedno nahajala v istih prostorih, kjer velja enak hišni red, ki ga je v preteklosti večkrat kršila. Pojasnjeno je bilo, da dosedanja opozorila varnostnikov niso imela nobenega učinka, da bi se njeno vedenje kakorkoli izboljšalo. Sklep je v tem delu dovolj obrazložen, da se ga da preizkusiti.

19. V zvezi s tožbenim očitkom, da ni razvidno, ali je tožena stranka zatrjevane kršitve opredelila kot hujše ali lažje, pa sodišče pojasnjuje, da v obravnavani zadevi to ni bistveno. V konkretni zadevi je bistvenega pomena to, ali ugotovljeno dejansko stanje ustreza zakonskemu stanu, kot je naveden v četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, torej ali so podani razlogi javnega reda, zaradi katerih je bodisi ogrožena osebna varnost ali pa premoženjska varnost. Pri 82.a in 82.b členu ZMZ-1 ter četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 gre za različne pravne podlage in tudi ukrepi na eni ali drugi pravni podlagi so povsem različni. Tudi postopek odreditve posameznega ukrepa na teh dveh pravnih podlagah je povsem različen. Pri določilu četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 gre za povsem samostojno pravno podlago za omejitev gibanja, ki niti ni povezana s predhodnim ugotavljanjem, za kakšno kršitev bivanja v azilnem domu naj bi šlo glede na določili 82.a in 82.b člena ZMZ-1.

20. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da je izpodbijani sklep izdan izključno s kaznovalnim namenom. Namen omejitve gibanja iz razloga po četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 je v tem, da se med drugim prepreči ogrožanje osebne varnosti ali premoženjske varnosti, torej je bistvenega pomena izključno presoja, ali nekdo ogroža varnost ali premoženje, ne gre pa za ugotavljanje kazenske odgovornosti določene osebe. Kot je navedlo Vrhovno sodišče RS v sodbi I Up 237/2022 z dne 21. 12. 2022, pri tovrstni omejitvi gibanja ni treba ugotavljati prosilčeve krivde za dejanja, ki pomenijo grožnjo vrednotam, kot je osebna in premoženjska varnost, ampak zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil. Iz navedenega razloga niso relevantne tiste tožbene navedbe, ki se nanašajo na tožničin odnos do posameznih ravnanj oziroma na razloge, zakaj je do posameznih dogodkov prišlo. Gre za tožbene navedbe o tem, da je tožnica značajsko temperamentnejša, da ima bolj teatralen način izražanja, da hipno odreagira, da je bila v preteklosti deležna zlorab in podobno. Iz navedenih razlogov je sodišče tudi zavrnilo dokazni predlog za zaslišanje C. C., sodelavke zavoda D., ki naj bi pojasnila dinamiko individualne obravnave s tožnico takrat in po tem, saj je ni dojemala kot nasilne osebe z nizkim frustracijskim pragom. Kot je bilo že pojasnjeno, je v tovrstnih postopkih pravno relevantno le to, ali je dejanje s strani prosilca tako, da predstavlja grožnjo osebni ali premoženjski varnosti.

21. Neutemeljeni so tudi tožbeni očitki, da je bila tožnici kršena pravica do izjave v postopku odločanja o omejitvi gibanja. Kot je razvidno iz zapisnika o ustnem izreku omejitve gibanja z dne 1. 7. 2025, je imela tožnica možnost, da se izjasni do vsakega spornega dogodka, ob koncu pa ji je bila dana možnost, da lahko še dodatno pojasni karkoli v zvezi z omejitvijo gibanja v Centru za tujce. Načelo zaslišanja stranke je bilo s tem upoštevano. Iz zapisnika z dne 1. 7. 2025 tudi ni razvidno, da bi bila tožnici postavljena sugestivna vprašanja. Bila je seznanjena z očitki in bila ji je dana možnost, da sama pojasni, kako so se dogodki zgodili.

22. V zvezi s tožbenim očitkom, da v sklepu ni dovolj obrazloženo, kakšen je pomen besedne zveze "do prenehanja razlogov", v kolikšnem terminskem obdobju naj bi bila ocena vedenja podana, kdo naj bi jo podal in v kakšni sestavi, pa sodišče pojasnjuje, da je pravni temelj za izrek izpodbijanega sklepa in uporabo termina "do prenehanja razlogov" šesti odstavek 84. člena ZMZ-1. Ta določa, da lahko ukrep iz prvega in drugega odstavka 84. člena ZMZ-1, razen v primerih iz pete alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, traja do prenehanja razlogov, vendar največ tri mesece. Če razlogi po tem času še obstajajo, se ukrep s sklepom lahko podaljša še za en mesec. Ukrepi iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena se odpravijo po uradni dolžnosti, če prenehajo razlogi, ki so jih narekovali. Predsednik upravnega sodišča lahko odloči, da je treba opraviti neposredni nadzor nad izvajanjem ukrepa iz prvega, drugega ali tretjega odstavka tega člena in določi sodnika ali sodnike upravnega sodišča, da ga opravijo v rokih, na krajih, ki jih določi, ali glede morebitnih določenih prosilcev ter da mu o tem poročajo. Če sodnik upravnega sodišča v okviru opravljenega nadzora ugotovi, da razlogi za omejitev gibanja za določenega prosilca niso več podani, odredi odpravo ukrepa. Zaradi tega ni utemeljen tožbeni očitek, da bi moralo biti v izpodbijanem sklepu pojasnjeno več o tem, kdo naj bi odločal o tem, da so razlogi prenehali in po katerem postopku. S tem v zvezi je treba upoštevati tudi to, da je čas, ko prenehajo razlogi za omejitev gibanja, lahko ugotovljen le individualno glede na okoliščine vsakega konkretnega primera. Prenehanje razloga za omejitev gibanja iz četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 nastopi takrat, ko ni več nevarnosti, da bi posameznik ogrožal osebno ali premoženjsko varnost, torej ko preneha s tovrstnimi ravnanji. Tega pa ni mogoče vnaprej točno predvideti, zato tovrstni sklepi kaj bolj določnega niti ne morejo vsebovati.

23. Neutemeljeni so tudi tožbeni očitki, ki se nanašajo na mnenje B. B., o psihofizičnem stanju tožnice. Iz mnenja, ki se nahaja v upravnem spisu, je razvidno, da gre tako za stališče zdravnika, utemeljeno na njegovih osebnih zapažanjih, kot tudi za ugotovitev, da je bila že pregledana pri psihiatru, ki je opisoval kompleksno osebnost s prilagoditveno vedenjsko motnjo, vendar brez psihiatrične diagnoze. Nobenega razloga ni, da bi sodišče podvomilo v strokovnost zdravnika, ki je podal mnenje z dne 23. 6. 2025 in s tem v dokazno vrednost navedenega mnenja.

24. Glede na vse navedeno je izpodbijani sklep pravilen, zato je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

25. Sodišče je zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo iz naslednjih razlogov:

26. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta, oziroma začasno uredi stanje. V skladu s tretjim odstavkom 32. člena ZUS-1 pa lahko tožnik iz razlogov iz drugega odstavka 32. člena ZUS-1 zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno (ureditvena začasna odredba). Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva. Na tožniku je torej tako trditveno kot dokazno breme.

27. Tožnica težko popravljivo škodo utemeljuje s tem, da se v Centru za tujce zelo slabo počuti in da s težavo prenaša omejitev osebne svobode in da ima težavo pri stikih z ostalimi, ker govori le nemški jezik. Navaja tudi, da predstavlja kršitev pravice do osebne svobode nepopravljivo škodo že samo po sebi. Tako zatrjevana škoda je po presoji sodišča zgolj na splošno opredeljena. Sodišče sicer verjame, da tožnica težko prenaša omejitev osebne svobode in da se zaradi tega slabo počuti, vendar pa zgolj navedba o tem ne odstopa od običajnih pripomb pridržanih prosilcev za mednarodno zaščito. Tožnica poleg tega še navaja, da je njena psihosocialna obravnava prekinjena in da se lahko obravnava le medikamentozno. Tudi ta navedba po presoji sodišča ne predstavlja težko popravljive škode, saj gre zgolj za začasno prekinjeno psihosocialno obravnavo, ki se bo lahko nadaljevala po prenehanju omejitve gibanja. Pri omejitvi gibanja gre namreč zgolj za kratkotrajen, časovno omejen ukrep, ki se lahko preneha izvajati tudi že pred pretekom treh mesecev, če prenehajo razlogi za omejitev gibanja.

28. Ker težko popravljiva škoda po presoji sodišča ni izkazana, je sodišče zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo. Če bi sodišče ugodilo zahtevi za izdajo začasne odredbe ob hkratni zavrnitvi tožbe, bi bila taka sodna odločba tudi sama s seboj v nasprotju, saj ne more sodišče hkrati potrditi utemeljenosti sklepa o omejitvi gibanja in obenem odločiti, da se omejitev gibanja preneha izvajati.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-4

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.