UPRS Sodba I U 1722/2025-28
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-17

davčna izvršba - prisilna izterjava davčnega dolga - izvršba na denarne prejemke dolžnika - ustavitev davčne izvršbe - pritožba - pravni interes za pritožbo - zavrženje pritožbe - neizkazan pravni interes - procesne predpostavke - stroški postopka - ekonomski interes

Glede na to, da je bil v postopku izdan sklep o ustavitvi davčne izvršbe, je bila tožnikova pritožba zoper sklep o davčni izvršbi pravilno zavržena. Posledično ni mogoče trditi, da je bila kršena njegova pravica do pritožbe - tožnik je pravico do pritožbe skladno z zakonom imel in jo je tudi izkoristil, niso pa bile izpolnjene procesne predpostavke, da bi mogel doseči njeno vsebinsko obravnavo (pomanjkanje pravnega interesa za pritožbo). Ne gre torej za neustavnost ZUP niti za nezakonitost izpodbijanega sklepa, temveč za odsotnost pogojev za vsebinsko presojo pritožbe.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je Ministrstvo za finance (v nadaljevanju toženka) zavrglo tožnikovo pritožbo, vloženo zoper sklep o davčni izvršbi št. DT 4934-64212/2021-1 z dne 2. 9. 2021, ter zavrnilo zahtevo za povračilo stroškov postopka.

2. V pritožbenem postopku je toženka ugotovila, da je prvostopenjski organ izdal sklep o davčni izvršbi št. DT 4934-64212/2021-1 z dne 2. 9. 2021, s katerim je zoper tožnika začel davčno izvršbo na denarne prejemke. En dan pred izdajo sklepa o davčni izvršbi je prvostopenjski organ na podlagi drugega odstavka 87. člena Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) odločil, da se davčna izvršba odloži do rešitve pritožbe zoper odločbo o odmeri davka od nenapovedanih dohodkov št. DT 0610-5412/2016-104 z dne 6. 7. 2021, kar predstavlja oviro za začetek davčne izvršbe in s tem za izdajo sklepa o izvršbi. Posledično je prvostopenjski organ na podlagi lastne ugotovitve, da izvršba po sklepu z dne 2. 9. 2021 ni bila dovoljena, izdal sklep št. DT 4934-64212/2021-5 z dne 22. 9. 2021 in z njim postopek davčne izvršbe, začet s sklepom št. DT 4934-64212/2021-1 z dne 2. 9. 2021, na podlagi 155. člena ZDavP-2 ustavil ter vsa dotlej opravljena dejanja v postopku davčne izvršbe odpravil. Navedeni sklep je bil tožniku vročen 12. 10. 2021.

3. Tožnik je že pred tem, to je 24. 9. 2021, vložil pritožbo zoper sklep o davčni izvršbi. Toženka je pritožbo zavrgla z obrazložitvijo, da je pravni interes za pritožbo procesna predpostavka, brez katere ni vsebinskega odločanja o pritožbi in mora biti podana tako ob vložitvi pritožbe kot tudi ob odločanju o njej. Glede na to, da je bil postopek davčne izvršbe ustavljen, vsa že opravljena dejanja pa odpravljena, sklep o davčni izvršbi nima več nobenih pravnih učinkov in ne posega v tožnikov pravni položaj. Z ustavitvijo postopka davčne izvršbe in odpravo že izvršenih dejanj je bil namreč dejansko dosežen enak učinek, kot če bi bil sklep o davčni izvršbi odpravljen v pritožbenem postopku, za kar si prizadeva tožnik. Zato je pritožbo zavrgla na podlagi 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) v zvezi z 246. členom istega zakona. Zavrnila je tudi zahtevo za povrnitev stroškov postopka na podlagi tretjega odstavka 79. člena ZDavP‑2).

4. Tožnik se z odločitvijo ne strinja, saj meni, da pravni interes kot predpostavka odločanja o pritožbi v zakonu ni predpisan, zato ga ni mogoče aplicirati preko analogije, ampak je treba izhajati iz strogega načela zakonitosti. Če sodišče temu argumentu ne bi sledilo, dodatno še zatrjuje, da obstoji pravni interes za pritožbo, saj je izvršilni postopek sestavljen iz dveh faz, in sicer dovolitve izvršbe in oprave izvršbe. Ustavitev izvršbe se nanaša zgolj na fazo oprave izvršbe, pritožba zoper sklep o davčni izvršbi pa se nanaša na dovolitev izvršbe, zato zaradi ločenosti obeh faz ni mogoče šteti, da konec ene faze (ustavitev oprave izvršbe) pomeni izgubo interesa za drugo fazo (izpodbijanje sklepa o davčni izvršbi). Ustavitev izvršbe in odprava sklepa o davčni izvršbi tako nimata identičnega učinka. Ker mu je bil sklep o ustaviti postopka vročen po vložitvi pritožbe, ni pravno relevanten za odločitev o pritožbi. Iz istega razloga zahteva tudi povrnitev stroškov postopka, saj je bil ob njeni vložitvi prepričan, da mora vložiti pritožbo, če se želi izogniti izvedbi izvršbe.

5. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in ponovi razloge iz izpodbijanega sklepa. Sodišču predlaga, naj tožbo zavrne.

6. Tožnik se v dveh pripravljalnih vlogah dodatno sklicuje na 23. in 25. člen Ustave ter navaja, da je toženka s svojo odločitvijo posegla v pravico do pritožbe, hkrati pa mu je bilo onemogočeno ugotavljanje nezakonitosti postopanja prvostopenjskega organa. Stranka tako ima interes za pritožbo, čeprav morda ne more izboljšati svojega pravnega položaja v konkretnem primeru, kajti vsebinska presoja pritožbe je pogoj za dostop do sodnega varstva. Omejitev pravnega in sodnega varstva le za primere oprave izvršbe pa bi pomenilo, da naknadne sodne presoje zakonitosti sklepa o davčni izvršbi dejansko ni.

8. Sodišče v zadevi ponovno odloča na podlagi sklepa Vrhovnega sodišča X Ips 62/2024 z dne 1. 10. 2025. Sodišče je v prvem postopku ugodilo tožbi na podlagi stališča, da toženka nima zakonske podlage za zavrženje pritožbe iz razloga neikazanosti pravnega interesa. Vrhovno sodišče je na podlagi revizije toženke odločilo, da je takšno stališče napačno. Presodilo je, da določbe ZUP dopuščajo odločitev upravnega organa, da pritožbo zavrže kot vloženo po neupravičeni osebi, če ta zanjo nima pravnega interesa, saj po sistemski in namenski razlagi do pritožbe ne more biti upravičena oseba, ki si z uspehom v pritožbenem postopku ne more izboljšati svojega pravnega položaja (tj. doseči drugačne meritorne odločitve ali vsaj ponovnega prvostopenjskega odločanja o zadevi, ki bi lahko vodilo do drugačne meritorne odločitve). To pomeni, da je za pritožbo upravičena v upravnem postopku le oseba, ki ima zanjo pravni interes.

9. Vrhovno sodišče je izhajalo iz izhodišča, da je namen učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, ki mora biti zagotovljeno tudi v upravnem postopku, varstvo pravnega položaja vsake fizične ali pravne osebe, na katero se oblastvene odločitve nanašajo. Ustava tega pravnega sredstva v upravnem postopku ne zagotavlja tistemu, ki z odločitvijo upravnega organa ni prizadet v svojem pravnem položaju. Pritožba (tudi) v upravnem postopku tako po odločitvi Vrhovnega sodišča ni namenjena zagotavljanju popularnega pravnega sredstva, ki bi ga vložil lahko kdor koli, ki bi sprejeti odločitvi organa nasprotoval, čeprav se ta nanj ne bi nanašala. Pravica do pritožbe torej ne pripada tistemu, ki je za varstvo svojih pravic ne potrebuje - torej tudi ne tistemu, ki si z njo ne more izboljšati svojega pravnega položaja. ZUP kot sistemski zakon, ki ureja uresničevanje pravice do pritožbe v upravnih postopkih, lahko pravico do pritožbe izključi za vse tiste, ki si z njo svojega pravnega položaja ne morejo izboljšati, saj taka rešitev očitno ni protiustavna.

10. Po navedenem je razjasnjeno prvo vprašanje, glede katerega sta se stranki tega upravnega spora razhajali, torej ali je pritožba v upravnem (oziroma davčnem) postopku pogojena s pravnim interesom pritožnika. Odgovor Vrhovnega sodišča na navedeno dilemo je pritrdilen.

11. Glede na napotke Vrhovnega sodišča je naslovno sodišče v nadaljevanju presojalo, ali je v konkretni zadevi tak pravni interes podan. Tožnik je, seznanjen z zgornjim stališčem Vrhovnega sodišča, v pripravljalni vlogi dodatno opredelil svoj pravni interes, in sicer s tem, da bi bil v primeru ugotovitve nezakonitosti izpodbijanega sklepa upravičen do povrnitve stroškov upravnega postopka kot škode, ki mu je nastala zaradi nezakonitega sklepa o davčni izvršbi.

12. V tej zvezi sodišče uvodoma pojasnjuje, da tožnik svojega pravnega interesa za pritožbo ne more utemeljevati s stroškovno posledico. Vrhovno sodišče je

že presodilo, da se neposredna pravna korist ne more nanašati na stroške upravnega postopka. Pri zahtevi za povrnitev stroškov postopka gre namreč za ekonomski in ne za pravni interes, saj se z njo izkazuje le pravovarstvena potreba do stroškov kot stranske posledice odločanja o glavni stvari, ne pa tudi pravovarstvena potreba v odnosu do glavnega predmeta postopka, ki je v tem primeru v neopravi davčne izvršbe. Povedano drugače: če stranka ne izkazuje pravovarstvene potrebe glede glavne stvari, je ne more izkazati niti glede stroškov kot stranske posledice postopka, v katerem je bil sklep o davčni izvršbi izdan.

13. Relevantno dejansko stanje v zadevi ni sporno. Sklep o davčni izvršbi št. DT 4934-64212/2021-1 z dne 2. 9. 2021 je bil izdan preuranjeno, saj je bil tožniku pred tem (z odločbo z dne 1. 9. 2021) odobren odlog davčne izvršbe do odločitve o pritožbi zoper izvršilni naslov, to je odločbo št. DT 0610-5412/2016-104 z dne 6. 7. 2021. Ob ugotovitvi, da se je začel preuranjeno, je prvostopenjski organ postopek davčne izvršbe po sklepu z dne 2. 9. 2021 s sklepom z dne 22. 9. 2021 ustavil, vsa opravljena dejanja v postopku pa odpravil. Navedeni sklep je bil tožniku vročen 12. 10. 2021. V vmesnem času je tožnik vložil pritožbo zoper sklep o davčni izvršbi. Toženka je pritožbo zavrgla s sklepom z dne 27. 12. 2021, ki ga tožnik izpodbija v tem upravnem sporu.

14. Tudi po presoji sodišča tožnik ni imel pravnega interesa za vsebinsko odločanje o vloženi pritožbi. Iz procesnega dejanskega stanja zadeve je namreč razvidno, da je bil v trenutku odločanja o pritožbi njegov pravni položaj enak, kot če sklep o davčni izvršbi ne bi bil izdan. Tožnik namreč ne trdi, da bi njegov delodajalec na podlagi sklepa o davčni izvršbi z dne 2. 9. 2021 odvedel del njegovih denarnih prejemkov (plače) oziroma da mu znesek (če je bil odtegnjen) ne bi bil vrnjen. Bistvo postopka davčne izvršbe je namreč v prisilni izpolnitvi davčne obveznosti, ne pa golo ugotavljanje, da davčni dolg obstoji in da ga davčni zavezanec še ni poravnal. Čeprav ima tožnik prav, da je izvršilni postopek sestavljen iz dveh faz, tj. iz faze dovolitve izvršbe in faze oprave izvršbe, pa je imela v okoliščinah konkretnega primera ustavitev izvršbe in odprava v postopku opravljenih dejanj enake učinke, kot bi jih imela odprava sklepa o davčni izvršbi v pritožbenem postopku. Glede na dejanske ugotovitve v postopku so namreč z ustavitvijo izvršbe in odpravo vseh dejanj v postopku prenehali vsi učinki izdanega sklepa o davčni izvršbi na tožnikov pravni položaj. Ko je davčna izvršba enkrat ustavljena, pa davčni organ kljub temu, da sklep o davčni izvršbi ni bil odpravljen, na njegovi podlagi ne more več opraviti nobenega izvršilnega dejanja. Odprava sklepa o davčni izvršbi pa na drugi strani pomeni vzpostavitev stanja pred njegovo izdajo in možnost ponovitve upravnega postopka oziroma ponovnega odločanja, kar pa po ustavitvi izvršbe ni več mogoče. Zato takšen sklep v trenutku odločanja o pritožbi ni več posegal v tožnikove pravice oziroma pravne koristi, posledično pa si tožnik s pritožbo ni mogel izboljšati svojega pravnega položaja. Glede na navedeno datum vročitve sklepa o ustavitvi izvršbe (nesporno je bil navedeni sklep tožniku vročen po vložitvi pritožbe) ne more vplivati na drugačno presojo obstoja pravnega interesa v pritožbenem postopku.

15. Tožnikova pritožba zoper sklep o davčni izvršbi je bila zato po presoji sodišča pravilno zavržena. Posledično ni mogoče trditi, da je bila kršena njegova pravica do pritožbe - tožnik je pravico do pritožbe skladno z zakonom imel in jo je tudi izkoristil, niso pa bile izpolnjene procesne predpostavke, da bi mogel doseči njeno vsebinsko obravnavo. Ne gre torej za neustavnost ZUP niti za nezakonitost izpodbijanega sklepa, temveč za odsotnost pogojev za vsebinsko presojo pritožbe. Sodišče je zato tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

16. Tožnik še trdi, da ima pravni interes za pritožbo, čeprav morda ne more izboljšati svojega pravnega položaja v konkretnem primeru, kajti vsebinska presoja pritožbe je pogoj za sodno varstvo, kjer pa je možno tudi le ugotavljanje nezakonitosti brez odprave akta. Pri tem navaja, da imajo dolžniki z izpodbijanjem sklepov in učinki sklepov tudi stroške, ki bi v tem primeru ostali njim, čeprav zanje niso krivi. Sodišče pojasnjuje, da mora stranka tudi za ugotovitveno tožbo v upravnem sporu (druga alineja prvega odstavka 33. člena ZUS-1) izkazovati pravni interes, saj v naši pravni ureditvi primarno velja koncept subjektivnega upravnega spora. To posledično pomeni, da bi ob utemeljevanju pravnega interesa zgolj v ekonomskih posledicah in stroških upravnega postopka sodišče tudi ugotovitveno tožbo, vloženo zoper sklep o davčni izvršbi, ki ne posega več v tožnikov pravni položaj, zavrglo.

Zato morebitna neskladnost ZUP v razmerju so oblik sodnega varstvo po ZUS-1,

ki jo zatrjuje tožnik, za konkretni primer ni upoštevna.

17. Sodišče je odločilo brez glavne obravnave na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1, saj dejansko stanje v zadevi ni sporno, ampak je odločalo zgolj o pravnih vprašanjih, tj. obstoju tožnikovega pravnega interesa za vsebinsko obravnavanje pritožbe v davčnem postopku.

18. Odločitev o stroških postopka temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Glej 12. točko prej omenjenega sklepa Vrhovnega sodišča.

Glej sklep I Up 106/2024 z dne 20. 6. 2024. Enako sklep G 15/2008 z dne 25. 5. 2010, 14. točka obrazložitve.

Tako Upravno sodišče v sodbi I U 854/2022-12 z dne 9. 8. 2024 in Vrhovno sodišče v že citiranem sklepu I Up 106/2024 z dne 20. 6. 2024.

Sodišče se z navedenim ne opredeljuje do vprašanja, ali je ureditev v ZUP ustavno skladna.

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 155

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 129, 246

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.