UPRS Sodba I U 1422/2025-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-29

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito - varna izvorna država - ekonomski razlog

Tožnik ni navajal nobenih razlogov, ki bi utemeljevali njegovo prošnjo za mednarodno zaščito oz. kazali na to, da je v izvorni državi kakorkoli ogrožen.

Nelogično je tožbeno stališče, da bi ga morala toženka dodatno spraševati, ali so njegovo ekonomsko stisko (ki je ne zatrjuje in o kateri ni nič izpovedal) povzročili tretji akterji oz., ali bi mu bil v izvorni državi onemogočen dostop do socialnih pravic in izvajanje osnovnih pravic in o tem, ali so bili zoper njega osebno usmerjeni kakšni ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena, v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka). Ugotovila je, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane bivanje tožnika v Republiki Sloveniji nezakonito (2. točka izreka). Določila mu je 10 dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter območje držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 (3. točka izreka). Če tožnik v roku iz 3. točke izreka tega ne bo storil, se ga bo s teh območij odstranilo v Republiko Alžirijo (4. točka izreka). Hkrati mu je za obdobje enega leta določila prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 3. točke izreka (5. točka izreka). Odločila je še, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Iz obrazložitve odločbe izhaja, da je tožnik 26. 6. 2025 pri toženki vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Ob podaji prošnje ni predložil nobenega dokumenta s fotografijo za ugotavljanje njegove istovetnosti. V prošnji je navedel, da je arabske narodnosti in muslimanske veroizpovedi. Vojaškega roka ni služil, nikoli ni prestajal zaporne kazni. Iz izvorne države je odšel zaradi družinskih razlogov.

3. Uradna oseba toženke je z njim opravila osebni razgovor. Seznanila ga je tudi z dejstvom, da je Vlada Republike Slovenije uvrstila Alžirijo na seznam varnih držav ter ga povprašala po razlogih, zaradi katerih je zapustil izvorno državo.

4. Tožnik je na osebnem razgovoru povedal, da je Berber in da nima nobenih razlogov, zakaj je 2018 zapustil Alžirijo. Odšel je v Tunizijo, nato dalje v Turčijo in od tam do Slovenije. Ne more lagati, da bi se mu v izvorni državi kaj zgodilo, tam ni imel nobenih težav. Če bi ostal v Alžiriji, ne bi bilo nič posebnega. Vrnil bi se domov k družini in k sorodnikom.

5. Toženka je ugotovila, da tožnik nima razlogov za utemeljitev svoje prošnje za mednarodno zaščito. Zato jo je treba šteti za očitno neutemeljeno. Tožnik očitno ne izpolnjuje zakonsko določenih pogojev za podelitev ene ali druge oblike mednarodne zaščite. ZMZ-1 namreč v prvi alineji 52. člena določa, da se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu.

6. Toženka je še ugotovila, da tožnik prihaja iz Alžirije, to je države, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav (Ur. I RS, št. 47/22) določila kot varno izvorno državo. ZMZ-1 v 61. členu določa, da se tretja država lahko za prosilca šteje za varno izvorno državo, če: ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče (prva alineja) in prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1 zanj ni varna izvorna država (druga alineja).

7. Tožnik se je v postopku pred pristojnim organom predstavil kot državljan Alžirije, kar toženka sprejema. Prav tako v njegovih navedbah ni najti nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da Alžirija zanj ni varna izvorna država. Prošnja je tako očitno neutemeljena tudi po drugi alineji 52. člena ZMZ-1. Ta določa, da se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1.

8. Tožnik zoper odločbo vlaga tožbo. Povzame izrek odločbe in meni, da jo je treba odpraviti. V postopku za izdajo upravnega akta zakon, na zakon oprt predpis ali drug zakonito izdan predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, ni bil uporabljen ali ni bil pravilno uporabljen, v postopku pred izdajo upravnega akta se ni ravnalo po pravilih postopka, pa je to vplivalo ali moglo vplivati na zakonitost oziroma pravilnost odločitve (bistvena kršitev določb postopka), dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno.

9. V nadaljevanju tožnik citira določila ZMZ-1, ki urejajo mednarodno zaščito in se sklicuje na stališče Ustavnega sodišča v odločbi št. Up-96/09 z dne 9. 7. 2009. To je izreklo, da mora o prošnji za mednarodno zaščito pristojni organ praviloma odločiti v rednem postopku, le izjemoma lahko odloči v pospešenem postopku ali v posebnih postopkih, če so izpolnjeni zakonski pogoji. V pospešenem postopku lahko pristojni organ odloča samo, če so izpolnjeni pogoji iz 54. člena ZMZ, tj. če se da dejansko stanje v celoti ugotoviti na podlagi dejstev in okoliščin iz prve do osme alineje 23. člena ZMZ.

10. Nadaljuje, da bi toženka zaključek, da je njegova prošnja očitno neutemeljena, lahko sprejela šele zatem, ko bi mu postavila vprašanja glede tega, ali so njegovo ekonomsko stisko povzročili tretji akterji, ali da bi mu bil v izvorni državi onemogočen dostop do socialnih pravic in izvajanje osnovnih pravic in o tem, ali so bili zoper njega osebno usmerjeni kakšni ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice. Zato ni bil izpolnjen pogoj iz 5. alineje 49. člena v zvezi s 1. in 2. alinejo 52. člena ZMZ-1 za zavrnitev njegove prošnje kot očitno neutemeljene. Dejansko stanje se ni dalo v celoti ugotoviti zgolj na podlagi podatkov iz prošnje in informacij, pridobljenih v osebnem razgovoru ter splošno znanih dejstev oziroma uradnih podatkov, s katerimi razpolaga pristojni organ v smislu 1., 2. in 6. alineje prvega odstavka 23. člena ZMZ-1. Predvsem pa ne brez preverjanja tožnikovih navedb z aktualnimi splošnimi in specifičnimi informacijami o izvorni državi v smislu 8. in 9. alineje 1. odstavka 23. člena ZMZ-1, ampak bi bilo potrebno opraviti ustrezno presojo. Toženka bi glede na povedano morala izvesti redni ugotovitveni postopek s presojo in opredelitvijo do (ne)izpolnjevanja vseh pogojev, ki se zahtevajo za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite. Sodišču predlaga, da naj tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

11. Toženka v odgovoru na tožbo meni, da je izpodbijana odločba pravilna in zakonita in pri njej vztraja.

12. V dokaznem postopku je sodišče na glavni obravnavi pogledalo in prebralo upravni spis št. 2142-2145/2025, ki se nanaša na zadevo, prilogi tožnika A 1 in A 2 in prilogo toženke B1 sodnega spisa.

14. Toženka pravilno citira 20. člen ZMZ-1, ki v prvem odstavku definira pojem mednarodne zaščite, to je status begunca ali status subsidiarne zaščite. Pogoji za dodelitev mednarodne zaščite v obliki statusa begunca so predpisani v drugem odstavku tega člena in določajo, da mora pri prosilcu obstajati utemeljen strah pred preganjanjem zaradi njegove pripadnosti določeni rasi/etnični skupini, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, da se prosilec zaradi takega strahu nahaja zunaj izvorne države in da zaradi takega strahu ne more oziroma noče uživati varstva te države (razloge in definicijo preganjanja ureja 27. člen ZMZ-1, zatrjevana dejanja preganjanja pa morajo hkrati imeti lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1).

15. Pogoji za dodelitev statusa subsidiarne zaščite so definirani v tretjem odstavku 20. člena ZMZ-1: pri prosilcu mora obstajati utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo. ZMZ-1 v 28. členu resno škodo opredeljuje kot smrtno kazen ali usmrtitev, mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kazen v izvorni državi ali resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada. To škodo pa mora povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu preganjanja ali resne škode iz 24. člena ZMZ-1, kamor se lahko štejejo država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja ter nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo.

16. Prosilec mora svojo prošnjo utemeljiti v skladu z 21. členom ZMZ-1, to je izkazati subjektivne okoliščine oziroma dejanja, ki so mu v izvorni državi pretile oziroma so že nastopile (zaradi razlogov iz drugega ali tretjega odstavka 2o. člena ZMZ-1), in utemeljujejo njegov strah pred preganjanem ali resno škodo. Vendar za dodelitev mednarodne zaščite ni dovolj le subjektivni element, temveč mora biti podan tudi objektivni element, to so okoliščine v izvorni državi, ki utemeljujejo prosilčev strah pred preganjanjem zaradi njegovih subjektivnih okoliščin, kar pa organ ocenjuje na podlagi splošnih in specifičnih informacij v prosilčevi izvorni državi in prosilca o tem ustno ali pisno seznani pred izdajo odločbe (prvi odstavek 22. člena ZMZ-1, v povezavi z 8. in 9. alinejo prvega odstavka 23. člena ZMZ-1).

17. Okvir prošnje za mednarodno zaščito je tako v rokah prosilca.

Tožnik je na osebnem razgovoru očitno iskreno izpovedal, da nima nobenih razlogov, zaradi katerih bi moral zapustiti Republiko Alžirijo. Tako je v navzočnosti pooblaščenke na vprašanje uradne osebe, če ima kakšne dokaze, s katerimi utemeljuje svojo prošnjo za mednarodno zaščito, najprej povedal, da jih nima. Dodal je, da nima niti političnih problemom in da si ne bo izmišljal kot ostali Alžirci, da imajo težave s politiko ali kakšne druge razloge. V nadaljevanju vprašan, katera je bila njegova ciljna država, je odgovoril, da po resnici pove, da je samo hotel zapustiti državo. Na nadaljnji poziv uradne osebe, da čim bolj natančno opiše razloge, zaradi katerih je moral zapustiti izvorno državo, je ponovil, da "pri bogu vam povem, da nimam razlogov, da sem zapustil Alžirijo". Končno je na vprašanje iste, ali se mu je v izvorni državi kaj zgodilo, odgovoril, da se mu v izvorni državi ni nič zgodilo in da mu ne zameriti, ker tako govori, vendar ne more lagati. Na še dodatno vprašanje uradne osebe, ali se je zgodil kakšen konkreten dogodek, zaradi katerega je zapustil izvorno državo, je tožnik izjavil, da ni bilo nobenega konkretnega dogodka, da ni imel problemov in da ni imel težav.

18. Iz povzetega tudi sodišče lahko povsem nedvoumno sklene, da tožnik ni navajal nobenih razlogov, ki bi utemeljevali njegovo prošnjo za mednarodno zaščito oz. kazali na to, da je v izvorni državi kakorkoli ogrožen. Nasprotno, jasno in večkrat je povedal, da razlogov nima. Kot povzeto, iz osebnega razgovora izhaja, da je bil o tem vprašan na več načinov. Odgovor je bil vedno enak - v izvorni državi ni imel nobenih težav, želel je le oditi. Zato je napačno, pa tudi nelogično tožbeno stališče, da bi ga morala toženka dodatno spraševati, ali so njegovo ekonomsko stisko (ki je ne zatrjuje in o kateri ni nič izpovedal) povzročili tretji akterji oz., ali bi mu bil v izvorni državi onemogočen dostop do socialnih pravic in izvajanje osnovnih pravic in o tem, ali so bili zoper njega osebno usmerjeni kakšni ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice (zlasti ob tem, da tožnik ne prereka, da je Alžirija zanj varna izvorna država). Kot pojasnjeno, dokazno breme je na tožniku, ta pa vztraja, da v izvorni državi ni imel nobenih težav. Toženka je tako tudi pravilno odločila v skrajšanem postopku.

19. Ob povedanem se izkaže, da je toženka pravilno ugotovila dejansko stanje, na tako stanje pravilno uporabila materialno pravo in prošnjo tožnika na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 tudi pravilno zavrnila kot očitno neutemeljeno. Sodišče je zato v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Primerjaj tudi sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 49, 49/5, 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.