UPRS Sodba in sklep I U 236/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-02-18

mednarodna zaščita - omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - javni red - nevarnost za javni red - začasna odredba

S pridržanjem se zaradi zaščite javnega interesa preprečuje ''nevarnost'', da bi prišlo na primer do kršitve pravice do varnosti drugih ljudi. Predmetni ukrep pridržanja torej ne more oziroma ne sme imeti narave sankcije za preteklo dejanje tožnika, ampak mora nujno pomeniti skrajno sredstvo, nujen in sorazmeren način odvračanja nevarnosti v prihodnosti, da ne bi prišlo do kršitev pravice do varnosti drugih ljudi, če seveda ni mogoče učinkovito uporabiti drugega manj prisilnega ukrepa.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka odločila, da se prosilcu za mednarodno zaščito, ki trdi, da je A. A., roj. ..., državljan Maroka, omeji gibanje, ker je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. Gibanje mu je omejeno na prostore Centra za tujce, Veliki Otok 44z, 6230 Postojna, in sicer od 4. 2. 2025 od 13:17 ure do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 4.5.2025 do 13:17 ure, z možnostjo podaljšanja za en mesec.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta tožena stranka pravi, da je tožnik dne 15. 3. 2023 podal prošnjo za mednarodno zaščito. Pristojni organ je bil dne 4. 2. 2025 s strani socialne službe azilnega doma obveščen o kršitvah Uredbe hišnega reda azilnega doma ter o vedenju, ki vnaša nemir med zaposlene in nastanjene v azilnem domu. Iz poročila o dogodku varnostne službe z dne 31. 1. 2024 ob 21:06 uri je razvidno, da se je prosilec A. A. na ... oddelku pretepal z drugim prosilcem B. B., roj. ..., zaradi česar je varnostna služba ob prihodu na kraj dogodka uporabila ukrep razdvajanja, vse z namenom, da bi preprečila nadaljnji pretep med prosilcema. Ker se prosilec A. A. navkljub ukrepu razdvajanja in ustnim pozivom za prenehanje kršitev ni pomiril, je bil s strani varnostne službe kontrolirano položen na tla in ob 21:09 vklenjen v lisice, kot mu je bil hkrati izrečen ukrep pridržanja za največ

2 uri, vse do prihoda policije. Po prihodu policije je bil prosilcu A. A. ukrep zadržanja zaključen ob 21:30. Policija je odšla ob 22:30, takrat pa prosilec A. A. začne groziti varnostniku C. C., ki ga je pospremil do sobe, pri čemer ga je tudi odrinil in hkrati udaril z odprto dlanjo v predel desnega ušesa. Posledično je bil nad prosilcem A. A. uporabljen strokovni ukrep, s katerim je bil položen na tla, kot so bila zoper njega uporabljena sredstva za vklepanje in hkrati izrečen ukrep zadrževanja za največ 2 uri vse do

prihoda policije. Poškodovan ni bil nihče, policija pa je prevzela postopek ob 22:36.

3. Tožena stranka v nadaljevanju obrazložitve pravi, da iz poročila o dogodku varnostne službe z dne 24. 12. 2024 ob 00:47

uri izhaja, da je varnostnik skozi okno recepcije opazil, kako se pretepata prosilec A. A. in prosilec D. D., zaradi česar je varnostna služba ukrepala z ukrepom razdvajanja. Ker je prosilec A. A. z nasiljem nad drugim prosilcem nadaljeval, mu je bil ob 00:48 izrečen ukrep pridržanja v prostorih za zadrževanje.

Varnostna služba je pri tem opazila, da prosilec D. D. zaradi posledic napada A. A. krvavi iz nosu in ušes in da ima tudi zateklo levo oko, zaradi česar mu je bila nudena prva pomoč ter klicana št. 112. Prosilec A. A. je v času pridržanja glasno kričal in grozil varnostni službi z besedami „

I will kill every security … I will wait outside and kill you ...”

Ves čas se je postavljal v borbeni položaj, da bi se stepel z varnostno službo. Ker ustne odredbe po prenehanju kršitev s strani varnostne službe prosilec A. A. ni upošteval, je bil kontrolirano položen na tla, zoper prosilca A. A. so bila ob 00:52 uporabljena sredstva za vklepanje in vezanje. Policija je prišla na kraj dogodka ob 1:08 in odpeljala storilca A. A. v nadaljnji postopek oziroma pridržanje na PP ...

4. Iz dokumentacije tako izhaja, da je prosilec A. A. v obdobju od 27. 3. 2023 pa vse do 31.1.2025 večkrat kršil 10. in 11. člen Uredbe o hišnem redu azilnega doma (Uradni list RS, št 173/21), kot tudi določbe KZ-1 in ZJRM ter kljub opozorilom in vsem ostalim izvedenim postopkom, nadaljeval z neupoštevanjem Uredbe o hišnem redu azilnega doma. S tem ni ogrožal le sebe, ampak tudi ostale nastanjene v azilnem domu, ko jih je tudi večkrat napadel, grozil in telesno napadel varnostnike, ki v Azilnem domu opravljajo svoje delo in se hkrati neprimerno in žaljivo obnašal do ostalega osebja.

5. Dne 4. 2. 2025 je bil prosilcu izrečen ukrep omejitve gibanja na Center za tujce. Pri tem je imel prosilec A. A. možnost izjasnitve o vsakem dejanju posebej, bil je tudi obveščen o pravici do pravnega svetovalca - odvetnika, ki ga je prosilec zavestno odklonil in je soglašal z nadaljevanjem postopka brez njegove prisotnosti. Glede hišnega reda velja, da je vsak stanovalec azilnega doma seznanjen z njegovo vsebino ob sprejemu v Azilni dom, kot je tudi objavljen na oglasni deski azilnega doma skupaj s QR kodo, ki omogoča vsakomur v azilnem domu branje v njemu razumljivem jeziku. Prosilec je na razgovoru odgovoril, da priznava le nekatera zgoraj navedena kazniva dejanja in kršitve, ne pa vseh, kot tudi meni, da mu je bil ukrep izgona iz Švice izrečen le za 3 leta in ne za 5 let. Uradna oseba je prosilca A. A. seznanila, da iz dopisa PP ... št. 2230-88/2025/3 z dne 3. 2.2025 izhaja, da je bil v obdobju od 27. 3. 2023 do 31. 1. 2025 kar osemkrat obravnavan s strani PP ..., in sicer trikrat zaradi storitve KD tatvine po 204. členu KZ-1, enkrat kot storilec povzročitve kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po 204. členu KZ-1, dvakrat zaradi kršitev določb ZJRM (enkrat po členu 7/2 in 22/1, ter drugič po členu 6/1 in 22/1) in dvakrat kot storilec prekrška po členu 45/5 Zakona o zasebnem varovanju. Prav tako je iz dopisa PP ... še razvidno, da mu je Švica izdala odločbo o vrnitvi za čas od 1. 10. 2024 do 2. 10. 2029. Dopis PP ... zaključuje z ugotovitvijo, da so po njihovem mnenju izpolnjeni pogoji za omejitev gibanja po določbah ZMZ-1 in predlagajo Uradu RS za oskrbo in integracijo migrantov, da začne postopek.

6. Prosilec A. A. je na razgovoru na vprašanje, ali hišni red pozna, odgovoril, da ga pozna. Prosilec A. A. je priznal, da se je pretepal s prosilcem B. B. in da so tudi z njim grdo ravnali, pri čemer ne zna povedati, ne kdo, ne kdaj je z njim grdo ravnal. Uradna oseba ga je pri tem opomnila, da iz dokumentacije ne izhajajo nobena zdravniška potrdila o kakršnikoli njegovi poškodbi iz navedenega dne, na kar, ko ga je uradna oseba pozvala, kako to komentira, ni imel komentarja. Ko je uradna oseba prosilca A. A. vprašala, ali je grozil varnostniku, ki ga je pospremil do sobe, je to zanikal. Ko ga je uradna oseba vprašala, če je pri tem tudi udaril varnostnika z odprto dlanjo v glavo, je prosilec A. A. to zanikal, kot tudi je zanikal, da bi ga varnostniki kontrolirano položili na tla in ga vklenili.

7. Uradna oseba je prosilca na razgovoru tudi pozvala, da se opredeli do dogodka z dne 24.12. 2024, ko iz poročila varnostne službe izhaja, da je napadel prosilca D. D. Prosilec A. A. je priznal, da je prosilca D. D. napadel, vendar zato, ker mu je ta preklinjal mamo in očeta. Na vprašanje uradne osebe ali prizna, da je prosilcu pri tem napadu prizadejal poškodbe nosu, ušes in očesa, je prosilec A. A. odgovoril, da prizna le, da sta se pretepala. Na izrecno vprašanje uradne osebe ali je navedenega dne grozil varnostni službi, je to zanikal, kot tudi je zanikal, da bi mu bili s strani varnostne službe izrečeni ukrepi prenehanja kršitev in vsi ostali ukrepi, skupaj z ukrepom pridržanja.

8. Organ se sklicuje na prvi odstavek 84. člena, na 4. alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in pravi, da iz očitanih kršitev ter navedb prosilca A. A. izhaja, da je v obdobju od 27. 3. 2023 pa vse do 31.1. 2025 večkrat kršil 10. in 11. člen Uredbe o hišnem redu azilnega doma (Uradni list RS, št. 173/21), kot tudi določbe KZ-1 in ZJRM ter kljub opozorilom in vsem ostalim izvedenim postopkom, nadaljeval z neupoštevanjem Uredbe o hišnem redu azilnega doma, s tem pa ne ogroža le sebe, ampak tudi ostale nastanjene v azilnem domu, ko jih je tudi večkrat napadel, grozil in telesno napadel varnostnike, ki v Azilnem domu opravljajo

svoje delo in se hkrati neprimerno in žaljivo obnašal do ostalega osebja.

9. V primeru prosilca gre za ponavljajoče kršitve hišnega reda z elementi nasilja v razponu meseca dni, kar kaže na njegovo ponavljajoče istovrstno nasilno in neprimerno vedenje, ki ga z milejšim ukrepom po ZMZ-1 ni možno obvladovati, ob zagotovitvi doslednega izvajanja hišnega reda in javnega interesa. Glede na to, da je prosilec A. A. pri svojem agresivnem vedenju še grozil varnostni službi, da jih bo ubil in poškodoval, je tako v danem primeru izpolnjen pogoj za omejitev gibanja na podlagi četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ.

10. Navedbe prosilca A. A., da sicer priznava, da se je pretepal v obeh očitanih primerih, ne priznava pa, da bi istočasno koga poškodoval, ne vzdržijo kritične presoje, saj je bila vsaj v primeru napada na prosilca D. D., klicana št. 112, ki je ob prihodu reševalnega vozila oziroma nujne medicinske pomoči poškodovancu nudila prvo pomoč, pred tem pa so mu prvo pomoč nudili varnostniki. Na izrecno vprašanje uradne osebe, kako to, da iz dokumentacije ne izhaja, da bi ga varnostniki kakorkoli poškodovali oziroma z njim grdo ravnali dne 31. 1. 2025, četudi to zatrjuje, prosilec A. A. ni imel komentarja.

11. Pristojni organ je še preveril, ali bi bil ukrep učinkovit, če bi bilo prosilcu A. A. omejeno gibanje na območje azilnega doma oziroma izrečen kateri drug milejši ukrep po ZMZ-1. Milejšega ukrepa po ZMZ-1 v danem primeru ni moč izreči. V primeru prosilca A. A. je glede na vse očitane kršitve neutemeljeno pričakovati, da bi prosilec v primeru, da bi ostal v prostorih azilnega doma, s kršitvami prenehal. Ne samo to, prosilcu A. A. se agresivno vedenje z elementi groženj v obdobju 2 let ni spremenilo na bolje, temveč s kršitvami hišnega reda, ZJRM in KZ-1 nadaljuje. Dejstvo, da bi mu bilo gibanje omejeno na prostore azilnega doma, tako ne bi pripomoglo k temu, da bi s kršitvami prenehal, saj je očitno, da gre za »povratnika«, ki je agresiven in maščevalen. Njegovo nadaljnje bivanje v azilnem domu bi bilo tako nevarno ogrožanje zaposlenega osebja azilnega doma skupaj z varnostniki in ostalimi prosilci. Vsa dejanja kot tudi opozorila varnostnikov in celo posredovanje policije do sedaj namreč niso imela nobenega učinka, da bi se njegovo vedenje kakorkoli izboljšalo, zato je izrečen ukrep pravilen, zakonit in sorazmeren z naravo kršitev prosilca A. A., javni interes nad nadaljnjim nahajanjem tožeče stranke v azilnem domu pa ogrožen do te mere, da pristojni organ drugače kot je, niti ne bi mogel odločiti.

12. V tožbi tožnik pravi, da se z odrejenim ukrepom pridržanja ne strinja. Trdi, da odrejen odvzem osebne svobode ni nujno potreben. Izpodbijanega sklepa ni mogoče preizkusiti in predlaga, da naslovno sodišče na podlagi prvega odstavka 64.a člena ZUS-1 v zvezi s tretjo točko prvega odstavka 64. člena tega zakona ugotovi, da je sklep nezakonit.

« v sklepu ni obrazložen. Ni jasnih meril za presojo glede trajanja omejitve osebne svobode, v kolikem terminskem obdobju naj bi ocena glede tožnikovega izboljšanja vedenja bila podana, ali po enem tednu, ali po enem mesecu, kdo naj bi jo podal, posameznik ali veččlanski organ, v kaki sestavi. Ni razvidno niti kateri pristojni organ naj bi o tem, kdaj so razlogi prenehali, na koncu odločil, ali tožena stranka ali zaposleni v Centru za tujce niti po katerem postopku.

14. Drži, da je kot skrajno pravno sredstvo možen neposredni nadzor Upravnega sodišča RS, ali so še prisotni utemeljeni razlogi za omejitev osebne svobode, vendar tožnik meni, da bi v obrazložitvi sklepa moralo biti pojasnjeno veliko več; dokazni standardi presoje tožene stranke so prenizki za tak ukrep, ko gre za skrajni in časovno nedoločen poseg v osebno svobodo.

15. Prostorske kapacitete Azilnega doma vsekakor zagotavljajo tudi omejitev svobode gibanja, četudi se zdi tožniku tudi to kot ultima ratio ukrep omejitve osebne svobode neprimeren. Izpodbijani sklep je bil izdan izključno s kaznovalnim namenom brez upoštevanja kakršnih koli možnosti alternativnih oblik pridržanja, kot jih določa Direktiva o sprejemu 2013/33.

16. Tudi sami slovenski varnostni organi so predlagali ukrep, ki bi bil že za njih bolj sprejemljiv, da bi se določena situacija umirila tudi s pomočjo določene psihosocialne pomoči uslužbencev Azilnega doma. Ta ima zagotovljene kapacitete za zadržanje posameznika na določenem zaprtem območju s primerno oskrbo, če pride do rešljivih konfliktov, ki se tičejo trenutnih situacij. Tožnik izrecno trdi, da ni bil pobudnik nobenega spora s sostanujočimi. Vztraja pri svoji izpovedbi z dne 4. 2. 2025. Vsa navodila varnostne službe je upošteval in stoji na stališču, da je bil sam ogrožen.

17. Prvi dogodek naj bi se zgodil dne 24. 12. 2024 v nočnih urah, pri katerem je bil zaznan spor tožnika z drugim prosilcem E. E. Izvedel se je t. i. fizični ukrep razdvajanja ob 00:47, čez eno minuto je bila tožniku omejena osebna svoboda, s tem, da je bil vklenjen in zadržan. Sta kolega in nista sprta, določene žaljivke mu je drugi prosilec izrekel, ampak v določenem afektu, kar mu oprošča. Tožnik izrecno trdi, da ni grozil z navedenimi besedami v angleškem jeziku, da bo kogarkoli ubil od oseb varnostne službe. Ne drži, da bi kdajkoli izrekel resne grožnje z besedami »I will kill every security, I will wait you outside and kill you«. Trdi tudi, da se ni postavil v borbeni položaj ter se aktivno upiral varnostnikom. Prišlo je do določenega individualnega spora med njima, ki ni bil rešljiv v določenem trenutku, kar sicer oba obžalujeta, da je v nočnih urah do incidenta prišlo.

18. Glede drugega dogodka z dne 31.1.2025 pravi, da je pa mnogo bolj sporen zaradi prekomerne uporabe sile in prekoračenja pooblastil varnostne službe. Tožnik trdi, da je bil s strani varnostne službe fizično poškodovan; trdi, da ni g. C. C. udaril, še manj pa g. B. B., kot izhaja iz Poročila varnostne službe z dne 31. 1. 2025. Tožnik je utrpel hude tako psihične kot fizične poškodbe s strani g. C. C.

19. Tožnik v tožbi predlaga kot dokazni predlog vpogled v do sedaj znano zdravstveno dokumentacijo - Priloga 1

- mnogi udarci v predel obraza, zlom členkov na obeh rokah tožnika, kar naj bi se izvajalo v posebno varovani sobi Azilnega doma in sicer v času, ko naj bi bil tožnik vklenjen dvakrat in zadržan do prihoda policije. Tožnik zatrjuje, da ni nikoli uporabil fizično silo proti nobenemu uslužbencu varnostne službe, nikakor ne drži, da bi varnostnika udaril z dlanjo v predel desnega ušesa. Tožnik tudi zanika, da bi prišlo do fizičnega obračunavanja z g. B. B., ker tudi zanj trdi, da sta kolega.

20. Tudi, če je v konkretnem primeru podan določen razlog za pridržanje, mora biti pridržanje prosilca v konkretni zadevi tudi nujno potrebno, razumno in sorazmerno glede na legitimni cilj pridržanja. Tožnik meni, da temu ni tako. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanega sklepa le navede, da je tožnik vsa očitana mu dejanja deloma zanikal. Te svoje dokazne ocene v zadostni meri ne pojasni, npr. kdo je v teh prepirih in celo fizičnem obračunavanju bil prisoten, saj se ne opredeli do tožnikovih izjav. V celoti sledi delovnim poročilom varnostne službe. Tožnik meni, da je bila na tak način pravica do izjave tožnika izvedena v upravnem postopku nepravilno. To ni kontradiktorni postopek, ampak pride le do določene seznanitev tožnika z ugotovitvami uradne osebe. Vnaprej je podana odločitev in dokazna ocena s strani tožene stranke.

21. Tožnik trdi, da je varnostna služba zagotovo prekoračila vsa pooblastila in sicer s tem, da tožnik sploh ne razume angleškega jezika, v sled temu bi mu morala biti v njegovem maternem jeziku odrejena ustna odredba in vsi nadaljnji postopki pojasnjeni ob tovrstnih nasilnih dejanjih, do katerih je prišlo in je bila uporaba ukrepov izjemno nestrokovna in nesorazmerna. Še več, prišlo je do jasnih kršitev temeljnih obveznosti oseb, ki opravljajo delo varnostnika, ki izhajajo iz 44. člena ZZasV-1. Podaja tudi dokazni predlog njegovega zaslišanja pred naslovnim sodiščem.

22. Tožnik trdi, da tovrstna dokazna ocena glede na ustaljeno sodno prakso zagotovo ni metodološko pravilna in ni v skladu z zahtevami iz 214. člena ZUP in kot taka ne omogoča presoje nujnosti in potrebnosti izrečenega ukrepa iz navedenih razlogov. Nepravilna uporaba materialnega prava je očitna.

23. Tožnik se pridržan na prostore Centra za tujce zelo slabo počuti in s težavo prenaša omejitev osebne svobode, zato zahteva tudi izdajo ureditvene začasne odredbe na podlagi tretjega odstavka 32. člena ZUS-1, tako da se do pravnomočne odločitve v upravnem sporu preneha izvajanje ukrepa pridržanja v Centru za tujce. To bi imelo za posledico premestitev tožnika v prostore Azilnega doma. Tožnik ima zato pravni interes, da se odloči o njegovi zahtevi za izdajo začasne odredbe. Izdaja ureditvene začasne odredbe je v takem primeru nujna že zaradi prenosa navedene določbe Direktive o sprejemu 2013/33 v slovenski pravni red. Direktiva o sprejemu ne zahteva dvostopenjskega sodnega varstva, določa pa, da se osebo obdrži v pridržanju le tako dolgo, dokler obstajajo razlogi za pridržanje (člen 9 (1) Direktive o sprejemu 2013/33). Kršena je pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave in 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah, kar predstavlja težko popravljivo škodo.

24. Tožnik naproša naslovno sodišče, da tožbi ugodi, ugotovi, da je izpodbijan sklep nezakonit, ga odpravi ter toženi stranki naloži, da po prejemu sodne odločbe nemudoma preneha izvajati ukrep omejitve gibanja tožnika v Centru za tujce, oziroma podredno predlaga, da se zadeva po odpravi izpodbijanega sklepa vrne toženi stranki v ponovni postopek. Predlaga, da se ugodi zahtevi za začasno odredbo, tako da mora toženka nemudoma po prejemu sodne odločbe prenehati izvajati ukrep odvzema osebne svobode tožnika v Centru za tujce do pravnomočne odločitve v tem upravnem sporu.

25. V odgovoru na tožbo tožena stranka ponavlja, da je bil tožnik seznanjen s hišnim redom. Ne drži, da ni bil pobudnik dveh incidentov v Azilnem domu, saj iz poročil varnostne službe izhaja, da se kljub opozorilom na kraju incidenta ni pomiril. Iz spisovne dokumentacije je razvidno, da so bili s strani socialne službe s tožečo stranko opravljeni razgovori zaradi njegovih kršitev hišnega reda, kar kaže na resno obravnavo tožeče stranke. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

26. Sodišče je na glavni obravnavi vpogledalo v upravne spise in v priloženo listino A3 (oskrba tožnika v UKC Ljubljana z dne 31. 1. 2025; čas poškodbe ob 22:45 uri, sprejem ob 23:47 uri), ki jo je tožnik priložil tožbi in je zaslišalo tožnika. Ob zaključni besedi je tožnik sodišču predložil še dodaten dokaz v zvezi z njegovo zaključno besedo o prekomerni uporabo sile s strani varnostnikov in sicer potrdilo o diagnostičnih postopkih in oskrbi tožnika v UKC Ljubljana dne 24. 12. 2024 (čas poškodbe ob 00:45 uri in sprejem ob 4:07 uri), dva lista fotografij, narejenih s telefonom, tožnikovega obraza po oskrbi v UKC Ljubljana z dne 31. 1. 2025, in 5 listov fotografij, narejenih s telefonom, tožnikovega obraza, telesa in prstov po oskrbi v UKC dne 24. 12. 2024. Sodišče na glavno obravnavo ni vabilo varnostnikov in jih ni zaslišalo, kot je predlagala pooblaščenka tožnika v tožbi, ker to za presojo zakonitosti akta o pridržanju ni bilo potrebno, kar sodišče dodatno utemeljuje v razdelku a.) obrazložitve te sodbe.

27. Sodišče ne bo posebej navajalo in obremenjevalo te obrazložitve z standardizirano interpretacijo, da gre v tovrstnih primerih ukrepov pridržanj, upoštevajoč pri tem režim v Centru za tujce v Postojna, ki jih je opisal tožnik na zaslišanju, za odvzem prostosti iz 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in ne zgolj za omejitev gibanja, kakor ta ukrep poimenuje tožena stranka v izpodbijanem aktu.

Ta napaka v uporabi izrazov v izpodbijanem aktu ni odločilna za presojo zakonitosti odločitve, čeprav bi lahko imela določen vpliv na nerazumevanje bistvene razlike med omejitvijo gibanja in odvzemom prostosti, kar posledično tudi lažje pripelje do nezakonitosti upravnega odločanja zaradi napačne uporabe prava, neupoštevanja temu primernih obvezujočih in dovolj strogih standardov. Pridržanje v smislu odvzema prostosti je namreč po stališču Sodišča EU „resen“

oziroma „grob“ poseg v pravico do svobode“, določeno v 6. členu Listine,

med tem ko ukrep omejitve gibanja to ni oziroma vsaj ne v tolikšni meri kot odvzem prostosti. Gre tudi za povsem drugi dve pravici iz Listine, iz Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) ali po Ustavi Republike Slovenije.

28. Predmetna tožba odpira pravno vprašanje, ki ni več novo v upravno-sodni praksi v zvezi s dopustnimi pravnimi podlagami za odvzem prostosti prosilcem za mednarodno zaščito.

Tudi v tej zadevi gre namreč za vprašanje pravnega razmerja določb, ki urejajo obveznosti prosilcev za mednarodno zaščito glede spoštovanja hišnega reda po Uredbi o hišnem redu, (člen 10 in 11) na eni strani,

in na drugi strani določbe četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1

z vidika vprašanja, katera dejanja prosilca glede na njihovo intenzivnost in časovno pojavnost ter na vse ostale „dejanske in pravne okoliščine, ki se nanašajo na položaj prosilca,

lahko pripeljejo do zakonite izdaje ukrepa o pridržanju zaradi zaščite javnega reda. Obe omenjeni pravni podlagi tožena stranka uporablja v izpodbijanem aktu kot podlagi za izrečeni ukrep pridržanja.

29. Preden sodišče preide na presojo zakonitosti izpodbijanega akta se bo v naslednjem razdelku obrazložitve sodbe opredelilo do okoliščine, ki jo je tožnik deloma izpostavil v tožbi, in se je še bolj razkrila ob zaslišanju tožnika na glavni obravnavi, pri čemer je treba upoštevati, da je rok za tožbo v upravnem sporu zelo kratek, in sicer samo 3 dni po prejemu upravnega akta o odvzemu prostosti.

a.) Vidik uporabe sile s strani varnostnikov nad tožnikom v posebni sobi Azilnega doma za zadržanje do prihoda policije:

30. Tožnik je na glavni obravnavi prepričljivo izkazal in izpovedal, da je v obeh primerih varnostnih incidentov, v katerih je bil udeležen tožnik, in ki ju je tožena stranka uporabila za podlago za izrečeni ukrep, ko so posredovali varnostniki Azilnega doma dne 24. 12. 2024 ob 00:47 uri in dne 31. 1. 2025 ob 21:06 uri v posebni sobi za zadržanje v Azilnem domu, utrpel določene telesne poškodbe in da je bil obakrat odpeljan v UKC Ljubljana, kjer so ga obakrat zdravniško oskrbeli. Za dne 24. 12. 2024 zdravniški list izkazuje odrgnine na trupu, možno poškodbo nosu, zdravnik pa mu je predlagal hlajenje z ledom ter za 14 dni odsvetoval dvigovanje težjih bremen. Iz zdravniške listine UKC Ljubljana z dne 31. 1. 2025 pa izhaja, da je tožnik dobil vidno oteklino na levi strani obraza, poškodbe sklepov na desni roki, za kar je tudi dobil opornico.

31. Tožnik je na zaslišanju na glavni obravnavi pojasnil, da je te poškodbe obakrat dobil zaradi ravnanja varnostnikov v sobi za zadržanje, ko je že bil pred vstopom v to sobo vklenjen z rokami na hrbtu.

32. Iz poročila o dogodku varnostne službe F. z dne 24. 12. 2024 izhaja drugače, in sicer, da je bil tožnik zaradi varnostnega incidenta, v katerega je bil vpleten in je poškodoval prosilca D. D., „pospremljen“ do prostora za zadržanje. Po poročilu varnostne službe naj bi tožnik v posebni sobi začel groziti, postavljal se je v borbeni položaj in kričal. Ko sta ga dva varnostnika prijela, se je začel aktivno upirati. Dobil je opozorilo, da bo vklenjen, če se ne umiri, kar se ni zgodilo, zato so ga vklenili. Po tem poročilu je bil obvladan in sicer ob 00.52 uri s strani treh varnostnikov s tehniko vklepanja in vezanja (kovinske lisice). Policija je prišla ob 1:08 uri, ko je bil postopek zadržanja končan. Z razliko od tega je tožnik na glavni obravnavi povedal, da je bil v posebni sobi približno 45 minut.

33. Ob dogodku dne 31. 1. 2025 pa iz poročila o dogodku varnostne službe F. izhaja, da je do pretepa, v katerem je bil udeležen tožnik, prišlo ob 21:06 uri in ob 21:09 uri so bila nad tožnikom uporabljena sredstva in sicer vklepanje in vezanje (kovinske lisice) z dvojnim zaklepanjem. Ob 21:30 uri je bil ukrep zadržanja končan. Vendar pa je bil tožnik odklenjen šele ob 22:30 uri, ko naj bi pričel spet groziti varnostniku in se prerivati, varnostnika je udaril z dlanjo v predel ušesa. Ob 22:33 sta mu dva varnostnika ponovno nadela sredstva za vklepanje in vezanje (kovinske lisice z dvojno zaklenitvijo). Spet mu je izrečen ukrep zadržanja do prihoda policije in postopek je prevzela patrulja PP ... ob 22:34 uri, ki je bila takrat še v Azilnem domu. Očitno pa ne drži navedba v poročilu, da nihče ni bil poškodovan, saj je bil tožnik odpeljan v UKC Ljubljana, kjer je bila ugotovljena poškodba.

34 .Kaj točno se je dogajalo v sobi za pridržanje, ko je bil tožnik pod nadzorom varnostnikov, na kakšen način je bila uporabljena sila s strani varnostnikov in koliko časa so varnostniki izvajali silo nad tožnikov v tej posebni sobi, sodišče ni ugotavljalo na glavni obravnavi, čeprav je vpogledalo v listino priloženo tožbi in listine, ki jih je tožnik predložil na glavni obravnavi. Okoliščine v sobi za zadržanje dne 24. 12. 2024 in dne 31. 1. 2025 se ne nanašajo na relevantne elemente (ne)zakonitosti ukrepa pridržanja s strani tožene stranke oziroma tožeča stranka ni podala nobenega zahtevka glede varstva pravic tožnika v zvezi z dejanji varnostne službe v omenjeni sobi za zadržanje v Azilnem domu. Pooblaščenka tožene stranke je potrdila, da v času postopka v tej sobi ni druge osebe kot varnostniki in tujec in da v tem prostoru ni kamer. Gre za okoliščine, ki vzpostavljajo veliko tveganje za morebitno prekomerno uporabo sile, kar je sodišče ugotovilo že v zadevi I U 2106/2024 z dne 22. 11. 2024 (odst. 52-54). Vendar, ker tožeča stranka v zvezi s tem ni postavila posebnega tožbenega zahtevka, sodišče ni ugotavljalo vseh potrebnih dejstev in okoliščin glede morebitne prekomerne uporabe sile s strani varnostnikov v navezavi s kakšno konkretno ustavno pravico ali pravico iz EKČP bodisi glede varstva telesne integritete iz 8. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) oziroma iz 35. člena Ustave ali do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 3. člena EKČP oziroma 18. člena Ustave).

b.) Obravnava tožbenega ugovora glede nedoločnosti izreka izpodbijanega akta:

35. Izpodbijani ukrep pridržanja ima dovolj jasno in vnaprej določeno pravno podlago v četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, preko katere se v notranji pravni red prenaša določba člena 8(3)(e) Direktive o sprejemu 2013/33/EU. Po slednji določbi se prosilca sme pridržati tudi „kadar to zahteva zaščita nacionalne varnosti ali javnega reda“. Tožena stranka se je oprla na del določila iz četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ki zadeva nujno potrebno varstvo osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. V konkretnem primeru gre za zahteve javnega reda in na to se tožena stranka upravičeno sklicuje v izreku in v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Navedba v izreku izpodbijanega sklepa, da ukrep traja do prenehanja razlogov, je zgolj ponovitev besedila, ki je del šestega odstavka 84. člena ZMZ-1, in gre ta opredelitev v izreku v prid tožniku, saj le-ta lahko poda zahtevo toženi stranki, da preneha izvajati ta ukrep v primeru spremenjenih okoliščin glede na obnašanje tožnika v Centru za tujce oziroma je to lahko relevantno z vidika izvajanja neposrednega nadzora nad pridržanjem tožnika s strani Upravnega sodišča po šestem odstavku 84. člena ZMZ-1. S tega vidika izpodbijani akt ni nezakonit oziroma je ta tožbeni ugovor neutemeljen.

c.) Opredelitev splošnih kriterijev in standardov glede zaščite javnega reda iz člena 8(3)(e) Direktive o sprejemu 2013/33 oziroma četrte alineje 84. člena ZMZ-1 kot podlage za pridržanje:

36. Bistveno vprašanje v tovrstnih upravnih sporih, katerih število se povečuje v zadnjem obdobju,

je v tem, kdaj je zaradi zaščite javnega reda dopustno, ker je to tudi nujno, izreči ukrep odvzema prostosti v Centru za tujce. Tudi v tem upravnem sporu je zato ključno vprašanje, ali je tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanega sklepa dovolj prepričljivo utemeljila, da je dosežen prag, ki ga mora izkazati tožena stranka v zvezi z ravnanji prosilca za mednarodno zaščito oziroma da je pravilno in v zadostni meri utemeljila vsa pravno relevantna dejstva, ki so potrebna za izrek ukrepa pridržanja, da se zaščiti javni red in bivanje v Azilnem domu za naprej.

37. V predmetni zadevi med strankama ni sporno, da je bil ukrep pridržanja izrečen zaradi „zaščite javnega reda“ in ne zaradi „zaščite nacionalne varnosti,“ kakor tudi ne zaradi „ogrožanja državne varnosti“, ali zaradi ogrožanja „ustavne ureditve.“ Določilo četrte alineje 84. člena ZMZ-1 govori o „varstvu osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda“, kar (nekako) ustreza podlagi o zaščiti „javnega reda“ iz Direktive o sprejemu 2013/33. Zato je za presojo zakonitosti pravne podlage za pridržanje ključno, kako je do sedaj Sodišče EU opredelilo splošne standarde oziroma pojem „javnega reda“ v zvezi z Direktivo o sprejemu 2013/33/EU ali drugimi sorodnimi direktivami.

38. Po stališču Sodišča EU ogrožanje javnega reda lahko opraviči pridržanje ali nadaljevanje pridržanja prosilca z vidika nujnosti na podlagi prvega pod-odstavka člena 8(3)(e) Direktive 2013/33 pod pogojem, da individualno ravnanje prosilca za mednarodno zaščito pomeni resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljni interes družbe ali notranjo ali zunanjo varnost zadevne države članice.

Za izrek takega ukrepa mora pristojni nacionalni organi v vsakem primeru najprej posebej preveriti, ali je nevarnost, ki jo oseba pomeni za javni red, vsaj enaka teži posega, ki ga tak ukrep pomeni za pravico do svobode te osebe.

Treba je preveriti, ali je bilo pridržanje odrejeno ob strogem upoštevanju načela sorazmernosti in ali ti razlogi še vedno veljajo.

Sodišče EU je pojem „javnega reda“ v kontekstu Direktive o sprejemu 2013/33/EU interpretiralo na način, da pojem javni red vsekakor predpostavlja – razen socialne motnje, ki jo pomeni vsaka pravna kršitev – resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki ogroža temeljni interes družbe.

39. Vendar je treba za boljše oziroma jasnejše razumevanje in razlago javnega reda iz četrte alineje prvega odstavka 84. člena oziroma iz člena 8(3)(e) Direktive o sprejemu 2013/33 ter za ugotavljanje potrebnega praga, ki ga je treba izkazati za obstoj te pravne podlage za odvzem prostosti, ter za presojo zadostne obrazložitve upravnega akta, upoštevati (širši) kontekst, v katerem Sodišče EU razlaga pojem javnega reda. V zvezi s tem Sodišče EU najprej razmejuje med javnim redom in javno varnostjo. Z vidika primerjave z javnim redom vrednota „javne varnosti“ pokriva tako notranjo kot zunanjo varnost države članice; ogrožanje delovanja institucij in temeljnih javnih služb ter preživetje prebivalstva pa tudi tveganje resnih motenj v zunanjih odnosih ali mirnem sožitju med narodi ali ogrožanje vojaških interesov lahko vplivajo na javno varnost.

40. Tudi opredelitev pojma „nacionalna varnost“ oziroma „državna varnost“ je relevantna za razumevanje in razlago pojma javni red, kajti pojem javni red in nacionalna varnost sta dve varovani vrednoti v določilu člena 8(3)(e) Direktive o sprejemu 2013/33 in med njima mora biti neka razumna primerjava za to, da gre za dve dovolj različni, a vseeno do neke mere sorodni oziroma primerljivi vrednoti. Tudi Sodišče EU ju obravnava medsebojno povezano.

Uvodna izjava št. 37 Kvalifikacijske direktive 2011/95 na primer pravi, da pojma nacionalne varnosti in javnega reda vključujeta tudi primere, v katerih državljan tretje države „pripada organizaciji, ki podpira mednarodni terorizem, ali podpira takšno organizacijo.“

41. Te primerjave med pojmi javni red, javna varnost in državna varnost so potrebne za pravilno uporabo prava, ker Sodišče EU v zvezi s potrebo po posamičnem obravnavanju zadeve po Direktivi o vračanju 2008/115 pravi, da „čeprav lahko države članice pretežno prosto določajo zahteve javnega reda v skladu s svojimi nacionalnimi potrebami, ki so lahko različne glede na državo članico in glede na obdobje, pa je treba te zahteve – v okviru Unije in predvsem kot utemeljitev za odstopanje od obveznosti, določene zaradi zagotovitve spoštovanja temeljnih pravic državljanov tretjih držav pri njihovem vračanju iz Unije – razlagati ozko, tako da njihovega obsega ne more enostransko določiti vsaka od držav članic brez nadzora institucij.“

42. Tako je Sodišče EU na primer že izpeljalo, da zgolj na podlagi dejstva, da je državljan tretje države osumljen izvršitve dejanja, ki je po nacionalnem pravu kaznivo, ali pa je bil zaradi takega dejanja kazensko obsojen, ni mogoče šteti, da ta državljan ogroža javni red.

Potrebno je upoštevati vrsto in težo kaznivega dejanja ter čas, ki je potekel od njegove izvršitve.

Pri presoji pojma javni red „je upoštevna vsaka dejanska in pravna okoliščina, ki se nanaša na položaj“ te osebe.

V zadevi Z.Zh in I O ni šlo za vprašanje odvzema prostosti, ampak za vprašanje odobritve obdobja za prostovoljni odhod, kar je manjši poseg v pravico tujca kot odvzem prostosti.

43. V okvir resnične, sedanje in dovolj resne grožnje, ki ogroža temeljni interes družbe, prav gotovo spadajo lahko tudi realne grožnje, izražene v določenem kontekstu, da bi to lahko pripeljalo do kršitev pravic drugih ljudi do varnosti.

To pomeni, da se s pridržanjem zaradi zaščite javnega reda preprečuje „nevarnost“,

da bi prišlo na primer do kršitve pravice do varnosti drugih ljudi. Predmetni ukrep pridržanja torej ne more oziroma ne sme imeti narave sankcije za preteklo dejanje tožnika,

ampak mora nujno pomeniti skrajno sredstvo, nujen in sorazmeren način

odvračanja nevarnosti v prihodnosti, da ne bi prišlo do kršitev pravice do varnosti drugih ljudi, če seveda ni mogoče učinkovito uporabiti drugega manj prisilnega ukrepa iz člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU. Po tem določilu morajo države članice zagotoviti „pravila o alternativah pridržanju“, kot so redno javljanje organom, predložitev finančnega jamstva ali obveznost zadrževanja na določenem mestu.

Za to, da individualno ravnanje prosilca predstavlja resno grožnjo javnemu redu,

morajo biti v odločbi pisno navedeni dejanski in pravni razlogi, ki so podlaga za pridržanje.

44. Če pa gre zgolj za sankcijo za preteklo ravnanje prosilca, potem v takem primeru odvzem prostosti v Centru za tujce sploh ne pride v poštev, kajti te podlage za pridržanje določba člena 8(3) Direktive o sprejemu 2013/33/EU ne predvideva. V tem primeru pride v poštev določba člena 20 Direktive o sprejemu 2013/33/EU, ki na primer v odstavku 4 določa, da države članice lahko določijo sankcije, ki se uporabljajo za hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in za „hudo nasilno vedenje“, in med te sankcije spadajo razne omejitve ali ukinitve materialnih pogojev za sprejem. Dokaj skopo oziroma na omejen način to določbo v notranji pravni red prenaša določilo tretje alineje drugega odstavka 85. člena ZMZ-1.

45. Poleg tega je z vidika opredelitve potrebne intenzivnosti dejanj in časovne komponente dejanj prosilca za mednarodno zaščito, ki opravičujejo „grob poseg“ v svobodo prosilca in zaščito javnega reda preko ukrepa odvzema prostosti prosilcu v Centru za tujce, in zaradi ustrezne uporabe testa nujnosti, sorazmernosti in ocene učinkovitosti uporabe manj omejujočih in prisilnih ukrepov, pomembno, da je zakonodajalec Republike Slovenije določil, da se za kršitve javnega reda in miru, ki je hujša kršitev pravil bivanja v Azilnem domu, lahko prosilcu izreče ukrep „nastanitve“ za tri dni v sprejemnih prostorih Azilnega doma; za nekatere druge hujše kršitve pravil bivanja v Azilnem domu pa se mu lahko izreče ukrep preselitve na drugo nastanitveno lokacijo (drugi in tretji odstavek 82.b člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče se je glede razmerja med pravno podlago iz 82.b člena ZMZ-1 in pravno podlago iz določila četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 opredelilo, da je podlaga iz četrte alineje prvega odstavka 84. člena „samostojna pravna podlaga za omejitev gibanja, ki ni povezana s predhodnim ugotavljanjem, za kakšno kršitev bivanja v Azilnem domu naj bi šlo glede na 82.a člen ZMZ-1“.

Časovno pred to zadevo je Vrhovno sodišče (verjetno v enakem smislu) zavzelo stališče, da „kršitve hišnega reda iz člena 82.b ZMZ-1 same po sebi ne pomenijo razloga za omejitev gibanja po četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, temveč je treba utemeljiti, zakaj ustrezajo kateremu od ravnanj, ki so kot razlog za omejitev gibanja našteta v tej zakonski določbi.“

d.) Presoja zakonitosti izpodbijanega akta z vidika kriterijev in standardov iz člena 8(3(e) Direktive o sprejemu 2013/33 oziroma 4. alineje 84. člena ZMZ-1 v konkretnem primeru:

46. Varnostni incidenti, v katerih je nesporno sodeloval tožnik v Azilnem domu in deloma tudi izven azilnega doma, in ki so navedeni v obrazložitvi izpodbijanega akta, so tista dejanja, s katerimi je tožnik prispeval k ogrožanju javnega reda in osebne varnosti drugih. Ti varnostni incidenti spadajo v okvir pojma javnega reda in ogrožanja osebne varnosti. Tožena stranka je tudi utemeljila, da tožnik z ravnanji povzroča nevarnost, da bi lahko zaradi obnašanja tožnika v bližnji prihodnosti prišlo do kršitve pravice do varnosti drugih ljudi v Azilnem domu in ni izrekla ukrepa pridržanja zgolj kot sankcijo za pretekla dva huda varnostna incidenta dne 24. 12. 2024 in 31. 1. 2025, zaradi česar bi sicer prišla v poštev sankcija za hude kršitve pravil v nastanitvenem centru v smislu 20. člena Direktive o sprejemu2013/33 in ne odvzem prostosti. Ključno vprašanje je torej, ali dejanja tožnika, ki so navedena v obrazložitvi sklepa pomenijo resnično, sedanjo in dovolj resno nevarnost, ki ogroža temeljni interes družbe, pri čemer je treba upoštevati vse dejanske in pravne okoliščine, ki se nanašajo na ta dejanja in ne zgolj to, da naj bi prišlo do določenih prepovedanih dejanj bodisi po kazenskem ali po prekrškovnem pravu.

47. Ta problematična dejanja, kot je pojasnil tožnik na zaslišanju, se nanašajo na časovno obdobje, ko je tožnik dejansko bil v Sloveniji, to pa ni od 15. 3. 2023 do 31. 1. 2025, kot izhaja iz izpodbijanega akta, ker je tožnik v tem času tudi zapustil Slovenijo in odšel v Italijo in Švico, od koder je bil vrnjen na Hrvaško in se je od tam vrnil v Slovenijo. Po njegovih navedbah na glavni obravnavi naj bi se v Slovenijo vrnil novembra 2024. To pomeni, da je bil v obdobju, ko je prvič prišel v Slovenijo, meseca marca 2023 osumljen storitve kaznivega dejanja tatvine, za kar je Okrožno državno tožilstvo v Ljubljani vložilo kazensko ovadbo. Naslednji mesec (april 2023) je isto okrožno državno tožilstvo vložilo kazensko ovadbo za novo tatvino in meseca maja 2024 je bila vložena kazenska ovadba ravno tako za tatvino. Dinamika tatvin, za katere je državno tožilstvo vložilo kazensko ovadbo je bila torej precejšnja, in če se je meseca novembra 2024 vrnil v Slovenijo, ker je bila tretja ovadba za tatvino vložena meseca maja 2024, je bil tožnik izven Slovenije približno 6 mesecev. Tožena stranka se sicer ni ukvarjala in ni ugotavljala, za kakšne okoliščine storitve tatvine naj bi šlo, kar bi bilo sicer potrebno. Vendar je tožnik na glavni obravnavi dobil priložnost, da komentira navedbe iz policijskega poročila z dne 3. 2. 2025, na katerega je (med drugim) tožena stranka oprla izpodbijani akt, in v katerem so omenjena tri dejanja tatvine. Tožnik je na glavni obravnavi pojasnil, da je šlo za krajo oblek. Tožnik je na zaslišanju na glavni obravnavi povedal, da je imel status prosilca za azil in po pojasnilu tožene stranke je imel oblačila zagotovljena v Azilnem domu. Tožnik je dodal, da osebe, ki je bila za to zadolžena, večkrat ni bilo. Očitno sicer ni šlo za huda kazniva dejanja, vendar dinamika tatvin, ko se je tožnik nahajal v Sloveniji, je bila velika.

48. Poleg teh treh ovadb za tatvine iz policijskega poročila z dne 3. 2. 2025 izhaja, da je tožnik dne 21. 1. 2025 storil tudi prekršek po Zakon o varstvu javnega reda in mira, bil je pridržan in dobil je globo. Tožena stranka ni razčistila, za kakšno dejanje je šlo oziroma v kakšnih okoliščinah. Vendar pa je dovolj natančno ugotovila in dokumentirala dva varnostna incidenta, ki sta se zgodila v Azilnem domu in sicer dne 24. 12. 2024 in 31. 1. 2025.

49. Približno en mesec po tem, ko se je vrnil v Slovenijo, je dne 24. 12. 2024 prišlo do prvega varnostnega incidenta v Azilnem domu. Pri varnostnem incidentu dne 24. 12. 2024 ni šlo za manjši incident, saj je med pretepom tožnika z drugim prosilcem D. D. slednji dobil poškodbe – zatečeno levo oko, krvavitev iz nosa in ušes; z reševalnim vozilom so prišli reševalci in nudili osebi D. D. pomoč, oseba D. D. je bila odpeljana na urgenco v UKC. Tožnik je torej bil aktivno udeležen v pretepu, kjer je prišlo do telesnih poškodb, tožnik pa se po prvem razdvajanju ni umiril, ampak so morali varnostniki zoper njega še enkrat uporabiti silo. Po poročilu varnostne službe o tem dogodku, ki ga je upoštevala tudi tožena stranka, je tožnik varnostniku grozil, da ga bo zunaj ubil.

50. Čez en mesece je še enkrat prišlo do varnostnega incidenta v Azilnem domu, v katerem je bil udeležen tožnik z drugim prosilcem B. B. Tožnik torej ni imel spora samo z enim prosilcem, kar kaže na določen vzorec obnašanja tožnika. Po prvem konfliktu in pomiritvi (razdvajanju) s pomočjo varnostnikov, kar je trajalo od 21:06 do 21:30 ure, se tožnik ni umiril in ni prenehal, ampak je ob 22:30 uri začel z grožnjami, udaril naj bi varnostnika in spet je prišlo do uporabe sile s strani varnostnikov z vklepanjem v kovinske lisice. Postopek je prevzela policija, ki je takrat še bila na samem kraju ob 22:34 uri.

51. Ta dva dogodka z dne 24. 12. 2024 in 31. 1. 2025 sta zabeležena tudi na policijskem poročilu PP ... z dne 3. 2. 2025, na katerega se je oprla tožena stranka v izpodbijanem aktu.

52. Predvsem precejšnja dinamika oziroma časovna zgoščenost treh manjših tatvin in treh varnostnih incidentov, pri čemer se tožnika pri varnostnih incidentih v Azilnem domu dne 24. 12. 2024 in 31. 1. 2025 po prvi intervenciji varnostnikov ni pomiril, ampak je dvakrat povzročil nujno fizično posredovanje varnostnikov, prihod in posredovanje policije, poleg tega je v prvem primeru drugega prosilca za mednarodno zaščito fizično poškodoval, varnostniku pa je grozil, da ga bo ubil, sodišče prepričajo, da je dejanska in pravna podlaga za izrek ukrepa pridržanja dne 4. 2. 2025 obstajala. Tožnik je prispeval k ogrožanju javnega reda, osebni in premoženjski varnosti v Azilnem domu iz 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in je povzročil znatno nevarnost za druge v Azilnem domu, pri čemer, kot je sam povedla na glavni obravnavi ni šlo za zlorabo alkohola ali drog.

53. Naslednje pravno relevantno vprašanje za presojo zakonitosti izpodbijanega akta je, ali ukrep pridržanja prestane test sorazmernosti oziroma nujnosti. Nobenega dvoma ne more biti, ne glede na to, ali je to že predpisano ali morebiti dogovorjeno s kakšnim notranjim protokolom, ali ne, da bi strokovna psiho-socialna služba v Azilnem domu takoj naslednji dan po incidentu dne 24. 12. 2024 s tožnikom morala opraviti strokovni pogovor tudi v smislu opozorila na možnost izreka ukrepa pridržanja, kakor tudi v smislu podpore in pomoči tožniku, da se ne bi več zapletal v konflikte s prisotnimi v Azilnem domu. Pomen takšnega razgovora z elementi psihi-socialne pomoči prosilcu tudi v kontekstu upoštevanja principa sorazmernosti je Upravno sodišče izpostavilo v sodbi v zadevi I U 1372/2024 z dne 9. 8. 2024 (odst. 43-47). V konkretnem primeru do tega „procesnega“ dejanja ni prišlo oziroma vsaj ni dokumentiran v spisu; tožnik je na zaslišanju potrdil, da takega razgovora ni bilo, tožena stranka pa je pojasnila, da je teh pogovorov oziroma stikov s socialno službo več, vendar niso dokumentirani. Če drži, kar je povedal tožnik na glavni obravnavi, da vsi varnostni incidenti, ki se mu očitajo, niso bili povezavi z zlorabo alkohola ali drog, bi morda strokovni razgovor in podpora tožniku zmanjšala verjetnost, da bi se tožnik ponovno zapletel v konflikt(e) v Azilnem domu.

54. Do tega opozorilnega razgovora in pomoči ni prišlo, tudi da bi se spori z varnostniki nekako pomirili, zato je minil samo en mesec, da je prišlo do naslednjega izrazitega varnostnega incidenta s fizičnim obračunavanjem dne 31. 1. 2025. Zaradi intenzivnosti in zgoščenosti dogodkov, v katere je bil vpleten tožnik, ter dejstva, da je tožnik tudi v drugem primeru dvakrat povzročil intervencijo s strani varnostne službe in policije in da se po prvi intervenciji varnostnikov in policije ni pomiril, sodišče ne vidi arbitrarnosti, slabe vere in tudi ne, da bi tožena stranka spregledala presojo nujnosti in sorazmernosti ukrepa, da se tožniku začasno odvzame prostost.

55. Sodišče je preko zaslišanja tožnika na glavni obravnavi preverilo in ugotovilo, da je režim odvzema prostosti tožniku v Centru za tujce

takšen, da je sorazmerno poseženo v svobodo tožnika iz 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah glede na pomen pravice do varnosti ostalih uporabnikov storitev Azilnega doma, tam zaposlenih in drugih strokovnih sodelavcev, ki tja občasno prihajajo (člen 52(1) Listine EU o temeljnih pravicah).

Po tem določilu je tudi v pravico do svobode iz 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah dopustno poseči oziroma jo omejiti, če je poseg predpisan z zakonom in spoštuje bistveno vsebino pravice Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih. Tožnik je sam na zaslišanju na glavni obravnavi povedal, da so „razmere v Centru za tujce boljše

kot v Azilnem domu, da policisti z njimi ravnajo „zelo dobro“, da nima nobenih težav in da je „vse je v najlepšem redu“; z nobenim v centru ni imel nobenega konflikta, nastanjen pa je v sobi skupaj s Palestincem.

in nujnosti je potrebno upoštevati tudi tožbeni ugovor, ki se navezuje na okoliščino, da slovenski zakonodajalec ni prenesel v notranji pravi red določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU, in da zato ukrep pridržanja na podlagi četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ni možen oziroma dopusten oziroma da s tega vidika nima potrebne pravne podlage ali da bi tožena stranka morala najprej poskusiti z ukrepom obveznega zadrževanja na območje azilnega doma iz prvega odstavka 84. člena ZMZ-1.

57. Sodišče meni, da ukrep zadrževanja na območje azilnega doma v danih okoliščinah dne 4. 2. 2025, ko je bil prisoten problem nasilnega vedenja tožnika z drugimi elementi prepovedanih dejanj v dokaj strnjenem časovnem obdobju, ne bi mogel učinkovito preprečiti tveganja, da bi zaradi tožnika lahko prišlo do hujših posledic za varnost ljudi v Azilnem domu. Ta ukrep bi lahko prišel v poštev v primeru podlage za pridržanje iz prve, druge ali pete alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ne pa v primeru pridržanja zaradi zagotovitve osebne varnosti ljudi v Azilnem domu. Tožeča stranka z ugovorom, da manj prisilni ukrepi od odvzema prostosti v slovenski zakonodaji niso predvideni, meri na to, da ukrep pridržanja ne glede na konkretne okoliščine posamičnega primera nikoli ni dopusten, dokler slovenski zakonodajalec ne bo prenesel določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/3/EU v notranji pravni red.

58. Glede tega pravnega vprašanja se je Upravno sodišče v nekaterih sodnih odločbah, tako glede pridržanja po Direktivi o sprejemu 2013/33/EU kot tudi v zvezi s pridržanjem po Dublinski uredbi 604/2013, že opredelilo in sodišče enako interpretacijo ZMZ-1 v luči prava EU in enako odločitev sprejema tudi v tem primeru

pri čemer pa jo v konkretnem primeru dopolnjuje v navezavi na institut neposrednega nadzora Upravnega sodišča nad pridržanjem iz šestega odstavka 84. člena ZMZ-1.

59. Zakonodajalec Republike Slovenije ni prenesel določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU v ZMZ-1, čeprav je v relevantnem času s spremembami že posegel v ta zakon in je bil iz upravno-sodne prakse ta sistemski problem razviden že dolgo časa in zaradi neizpolnitve obveznosti iz določbe člena 2(n) Uredbe EU št. 604/2013 pristojni organ pridržanja po tem predpisu dalj časa niti ni mogel izvajati. Po določbi člena 8(2) Direktive o sprejemu 2013/33/EU, kadar se izkaže za potrebno ter na podlagi posamične presoje vsakega primera, lahko države članice prosilca pridržijo, „če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa.“ Po določbi člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU države članice „zagotovijo, da so pravila o alternativah pridržanju, kot so redno javljanje organom, predložitev finančnega jamstva ali obveznost zadrževanja na določenem mestu, določena v nacionalnem pravu.“

60. Upravno sodišče je zato dostikrat tožbam v tovrstnih upravnih sporih ugodilo, ker določba člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU ni bila prenesena v notranji pravni red, saj se to določilo nanaša na konkretno uporabo načelo sorazmernosti in standarda, da je ukrep pridržanja v smislu odvzema prostosti skrajno sredstvo.

Ukrep pridržanja na območje Azilnega doma iz prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 je „manj prisilni ukrep“ od pridržanja v Centru za tujce (drugi odstavke 84. člena ZMZ-1), vendar še zmeraj pomeni odvzem svobode.

Pri zgoraj omenjenih alternativah pridržanja iz Direktive o sprejemu 2013/33/EU pa gre zgolj za omejitev gibanja. Vendar je sodišče v teh nekaj primerih tožbi ugodilo, ker ni bilo očitno, da noben ukrep iz določila člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU, ki je milejši od odvzema prostosti v Centru za tujce, ne bi mogel doseči istega legitimnega cilja. Če pa je sodišče na podlagi okoliščin konkretnega primera ugotovilo, da je očitno, da noben milejši ukrep iz določila člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU ne bi bil učinkovit v kritičnem času izreka pridržanja in odločanja sodišča v upravnem sporu z vidika varstva pravic drugih, potem omenjena sistemska pomanjkljivost v odsotnosti prenosa prava EU v notranji pravni red ni bila podlaga za presojo, da je izpodbijani akt nezakonit.

Tak je tudi obravnavani primer še posebej iz razloga, ker je podlaga za izrek ukrepa varnostna situacija po incidentu dne 31. 1. 2025 in v času do odločanja sodišča dne 18. 2. 2025, ko je tožnik približno 14 dni zaprt v Centru za tujce.

61. Ker se sodišče strinja z utemeljitvijo tožene stranke, da ukrep obveznega zadrževanja oziroma odvzem svobode na območju azilnega doma glede na naravo in pogostost varnostnih incidentov z elementi fizičnega nasilja, v katere je bil vpleten tožnik, dne 4. 2. 2025 ne bi bilo učinkovito sredstvo kot alternativa odvzemu svobode v centru za tujce, to pomeni tudi, da v okoliščinah konkretnega primera dejstvo, da zakonodajalec Republike Slovenije v notranji pravni red ni prenesel določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU, in ki bi dopuščale prosilcu svobodo bivanja in gibanja na območju Azilnega doma ali njegove izpostave, ni moglo vplivati na zakonitost in pravilnost odločitve.

62. Konkreten ukrep namestitve in odvzema prostosti tožniku v v Centru za tujce v konkretnem režimu in okoliščinah, ki jih je opisal tožnik na glavni obravnavi, torej da ima možnost izhoda na dvorišče, in s tem tudi druženja z drugimi ljudmi v centru za tujce, da kljub temu, da v sobi ni sam in v 14 dneh bivanja v Centru za tujce ni imel nobenega konflikta oziroma ni prišlo do nobenega varnostnega problema, je sorazmeren glede na varnostna tveganja, pri katerih je tožnik sodeloval v obdobju, ko se je nahajal v Sloveniji.

63. Čeprav institut neposrednega nadzora iz šestega odstavka 84. člena ZMZ-1 ni alternativa pridržanju v smislu določila člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU in s tem zakonodajalec Republike Slovenije ne izpolnjuje obveznosti prenosa določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/337EU v notranji pravni red, pa je ta institut reguliran tako, da med drugim tudi za situacijo, kot je obravnavana, omogoča, da se ukrep pridržanja izvaja čim krajši čas oziroma v skladu z načelom sorazmernosti iz določila člena 52(1) Listine EU o temeljnih pravicah, v funkciji česar so tudi alternative pridržanju iz člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU. Na podlagi neposrednega nadzora, ki ga izvaja Upravno sodišče, ali pa tudi na obrazložen predlog pooblaščenke tožnika, če pridržani tudi navzven izkazuje oziroma obstajajo neka dejstva v zvezi z bivanjem v Centru za tujce v primerno dolgem časovnem obdobju, da je tožnik prišel do spoznanja, da lahko v največji meri prav on prispevka k temu, da mu ni odvzeta prostost zaradi njegovega obnašanja, lahko tožnik s spremenjenim obnašanjem učinkovito doseže odpravo ukrepa pridržanja na podlagi šestega odstavka 84. člena ZMZ-1.

64. Na tej podlagi je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (prvi odstavek 63. člena ZUS-1).

65. Ker je sodišče v prvi točki izreka ugotovilo, da izpodbijani akt ni nezakonit, tožnik pa v delu utemeljitve zahteve za izdajo začasne odredbe težko popravljivo škodo utemeljuje z argumenti o nezakonitosti akta, v tem okviru težko popravljive škode očitno ni uspel izkazati. V preostalem delu zahteve tožnik težko popravljivo škodo veže na sam odvzem prostosti ter na pravico do učinkovitega sodnega varstva, če bi sodišče tožbi ugodilo. Sodišče tožbi ni ugodilo, zato tudi v tem smislu težko popravljiva škoda ni izkazana. S samim sklicevanjem na odvzem prostosti kot težko popravljivo škodo, brez da bi tožnik ob tem izkazal neko osebno okoliščino posebne ranljivosti, pa ne more biti izkazana težko popravljiva škoda. Zato je sodišče zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo kot neutemeljeno (tretji in peti odstavek 32. člena ZUS-1).

Glej na primer: sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 1860/2023 z dne 29. 12. 2023; I U 1992/2024 z dne 20. 11. 2024, I U 1921/2024, 8. 11. 2024, glej odst. 3 in 24; I U 1903/2024, 6. 11. 2024, glej odst. 3-4, 18-23; I U 1372/2024, 9. 8. 2024, I U 2016/2024, 22. 11. 2024.

J.N., C- 601/15 PPU, 15. 2. 2016, odst. 64.

Ibid. odst. 65; glej tudi: ZZh in I O, C-554/13, 11.6.2015, odst. 60.

J.N., C- 601/15 PPU, 15. 2. 2016, odst. 66.

ZZh in I O, C-554/13, 11.6.2015, odst. 48; glej tudi odst. 52.

J.N., C- 601/15 PPU, 15. 2. 2016, odst. 53.

Ibid. odst. 55, 69, 73; TO, C-422/21, 1. 8. 2022, odst. 34, 38, 44; glej tudi: ZZh in I O, C-554/13, 11.6.2015, odst. 58.

Glej: Haqbin, C-233/18, 12. 11. 2019, odst. 44, 52; TO, C-422/21, 1. 8. 2022, odst. 44.

J.N., C-601/15 PPU, 15. 2. 2016, odst. 63.

Sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 107/2024, 3. 6. 2024, odst. 13.

Sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 28/2024, 28. 2. 2024, odst. 9.

Glej na primer: I U 775/2020, 3. 7. 2020, odst. 36; I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 43-55.

23Natančneje o razliki med odvzemom svobode in omejitvijo gibanja glej na primer: I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 21-28.

Glej na primer: I U 1731/2021 z dne 2. 12. 2021, I U 1828/2021, 17. 12. 2021.

Sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 107/2024, 3. 6. 2024, odst. 13.

Sodba Vrhovnega sodišča v zadevbi I Up 28/2024, 28. 2. 2024, odst. 9.

Glej na primer: I U 775/2020, 3. 7. 2020, odst. 36; I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 43-55

Natančneje o razliki med odvzemom svobode in omejitvijo gibanja glej na primer: I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 21-28.

Glej na primer: I U 1731/2021 z dne 2. 12. 2021, I U 1828/2021, 17. 12. 2021.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.