UPRS Sodba III U 162/2021-15
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-05-09

tujci - enotno dovoljenje za prebivanje in delo - razveljavitev dovoljenja - ukrep zavrnitve vstopa - uporaba milejšega ukrepa - načelo sorazmernosti - izrek odločbe - obrazložitev odločbe - kršitev pravil upravnega postopka

Izrek odločbe ni določen, kadar je tako nejasen, da iz njega ni mogoče nedvomno razbrati, o katerem predmetu oziroma o katerem zahtevku je z njim odločeno. Tožena stranka bi morala v izreku in obrazložitvi izpodbijane odločbe enotno dovoljenje za prebivanje in delo konkretizirati z navedbo organa, ki ga je izdal, številko dovoljenja in datumom njegove izdaje, torej ga opredeliti tako, da bi bilo nesporno, na kateri akt se njena odločitev nanaša. Izrek, kot ga je oblikovala, pa je po presoji sodišča tudi nejasen. Tožena stranka je navedla, da se enotno dovoljenje za prebivanje in delo tožniku "zavrne". "Zavrnitev" in "razveljavitev" sta vsebinsko povsem različna pojma, ki ju ni moč enačiti in zato izrek izpodbijane odločbe s tem, ko govori o "zavrnitvi" že izdanega dovoljenja, ni razumljiv. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe sicer govori o "razveljavitvi", vendar pa to ne more sanirati pomanjkljivosti izreka.

I. Tožbi se ugodi, izpodbijana odločba Upravne enote Izola, št. 214-649/2021-4 z dne 16. 7. 2021, se odpravi ter se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Upravna enota Izola (v nadaljevanju tožena stranka) je z odločbo, št. 214-649/2021-4 z dne 16. 7. 2021 (v nadaljevanju izpodbijana odločba), zavrnila enotno dovoljenje za prebivanje in delo, izdano tožniku (1. točka izreka). Določila mu je desetdnevni rok za prostovoljni odhod (2. točka izreka) ter mu izrekla ukrep prepovedi vstopa v Republiko Slovenijo za obdobje dveh let, vse od pravnomočnosti odločbe (3. točka izreka), določila pa še, da bo o stroških odločeno s posebnim sklepom (4. točka izreka).

2. Tožena stranka pojasnjuje, da je na podlagi dopisa Generalne policijske uprave, Uprave kriminalistične policije (v nadaljevanju GPU UKP), št. 225-109/2021/1- (2252-04) z dne 10. 5. 2021, uvedla postopek razveljavitve tožnikovega enotnega dovoljenja za prebivanje in delo. S tem dopisom jo je namreč GPU UKP seznanila, da so od urada SIRENE dne 5. 5. 2021 prejeli obvestilo, da je bil tožnik kontroliran na mejnem prehodu Bajakovo, pri tem pa je bilo ugotovljeno, da je zoper njega v Schengenskem informacijskem sistemu (v nadaljevanju SIS) razpisan ukrep zavrnitve vstopa na schengensko območje po 24. členu Uredbe EU Evropskega parlamenta in Sveta 1987/2006. Ta ukrep je 23. 7. 2017 razpisala Nemčija in je veljaven do 23. 1. 2022. Urad SIRENE je še sporočil, da je tožnik prvič vstopil v Nemčijo 7. 2. 2015. Tu je bila z odločbo Urada za migracije in begunce z dne 1. 12. 2016 zavrnjena njegova prošnja za azil, brez možnosti za pritožbo. Dne 23. 2. 2017 je Oddelek za tujce Herzogtum Lauenburg zoper tožnika razpisal iskanje z namenom izgona/deportacije. Zaradi vlomov v stanovanja so mu bili takrat odvzeti prstni odtisi, bil je tudi fotografiran.

3. Tožena stranka navaja, da je v drugem odstavku 25. člena Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma (UL L 239/2000 z dne 22. 9. 2000 in UL L 85/2010 z dne 31. 3. 2010) določeno, da se, če se izkaže, da je bil ukrep zavrnitve vstopa razpisan za tujca z veljavnim dovoljenjem za prebivanje, ki ga je izdala ena od pogodbenic, tista pogodbenica, ki je ukrep razpisala, posvetuje s pogodbenico, ki je izdala dovoljenje za prebivanje, da bi ugotovili, ali obstajajo zadostni razlogi za razveljavitev dovoljenja za prebivanje. Tožena stranka se ni še enkrat posvetovala z državo, ki je za tožnika razpisala ukrep zavrnitve vstopa, saj je odgovor urada SIRENE Nemčija pridobila že GPU UKP in ga, kot je to ustaljena praksa, predložila toženi stranki.

4. Na podlagi tega odgovora je tožena stranka ugotovila, da obstajajo razlogi, da se tožniku razveljavi enotno dovoljenje za prebivanje in delo, zato ga je v skladu s 146. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) s tem seznanila ter mu dala možnost, da se izjavi, česar pa ni storil. Dne 9. 6. 2021 je tožena stranka prejela odgovor tožnikove pooblaščenke, v katerem je ta navedla, da je sicer res, da je za tožnika razpisan ukrep zavrnitve z veljavnostjo do 23. 1. 2022, vendar pa kljub temu pogoji za razveljavitev enotnega dovoljenja za prebivanje in delo po slovenski zakonodaji niso izpolnjeni. Kot je pojasnila, tožnika kasneje ni več obravnavala policija ali kakšen drug organ, niti zoper njega ni bil uveden postopek za razveljavitev enotnega dovoljenja za prebivanje in delo, zato bi bila razveljavitev tega dovoljenja zgolj zaradi enega dogodka nesorazmeren ukrep. Cilj Nemčije, to je preprečitev tožniku, da bi vstopil na njeno ozemlje, bi se lahko dosegel na milejši način, in to tako, da bi tožnika uvrstila na svoj nacionalni seznam razpisanih ukrepov in mu eventualno zavrnila vstop v Nemčijo. Ukrep zavrnitve vstopa na schengensko območje je po tožnikovem prepričanju prekomeren, nesorazmeren in nepotreben, zato je tožnik toženi stranki predlagal, naj se v zadevi posvetuje z Nemčijo in jo seznani z njegovimi zagotovili.

5. Uradna oseba tožene stranke je 16. 7. 2021 ponovno vpogledala v SIS in ugotovila, da je zoper tožnika zabeležen ukrep zaradi nezakonitega zaposlovanja in je zato odločila tako, kot to izhaja iz 1. točke izreka izpodbijane odločbe. Pojasnjuje, da je postopek posvetovanja z državo pogodbenico, ki izreče ukrep, predpisan in ga je urad SIRENE Slovenija v skladu s tem tudi izvedel. Iz podatkov urada SIRENE Nemčija izhaja, da je bil zoper tožnika razpisan ukrep zaradi vlomov v stanovanja med postopkom obravnave njegove prošnje za azil. Iz tega izhaja, da ni šlo le za en sam dogodek, kot to navaja tožnik, pač pa da je bilo takih dejanj več. Po določbi 55. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2) je mogoče vlome šteti med izvrševanje drugih kaznivih dejanj in na podlagi tega sklepati, da obstaja sum, da bo tudi tožnikovo prebivanje v Republiki Sloveniji povezano z izvrševanjem tovrstnih kaznivih dejanj, oziroma da obstajajo razlogi za domnevo, da se ne bo podrejal pravnemu redu Republike Slovenije.

6. Tožena stranka nadalje navaja, da 2. točka izreka izpodbijane odločbe temelji na tretjem odstavku 60.a člena ZTuj-2, ki ga je kot milejšega uporabila na podlagi 102. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 57/2021, ZTuj-2F), ki ga citira in s tem utemeljuje svojo odločitev, da se tožniku določi desetdnevni rok za prostovoljni odhod, računano od pravnomočnosti izpodbijane odločbe. Pojasnjuje tudi posledice, do katerih lahko pride, če tožnik te zahteve ne bi upošteval. V 3. točki izreka je tožena stranka tožniku izrekla še prepoved vstopa v Republiko Slovenijo za čas dveh let, kar utemeljuje z določbo šestega odstavka 56. člena ZTuj-2. Po tem, ko citira zakonski tekst te določbe, pojasnjuje, da je bil tožniku v Nemčiji izrečen ukrep izgona iz te države zaradi nezakonitega zaposlovanja, ki traja do 13. 3. 2022 in meni, da zato obstajajo razlogi za domnevo, da se ne bo podrejal pravnemu redu v Republiki Sloveniji.

7. Tožena stranka svojo obrazložitev sklene z navedbo, da v zadevi ni bilo stroškov in da se zato odloči tako, kot je določeno v drugi točki izreka odločbe, ter še, da je tožnikova pooblaščenka v izjavi z dne 8. 6. 2021 podala zahtevo za povrnitev stroškov postopka.

8. Tožnik je zoper odločitev tožene stranke vložil tožbo v upravnem sporu iz vseh tožbenih razlogov. Sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi in vrne toženi stranki v ponovno odločanje, ta pa naj mu tudi povrne stroške postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

9. Tožnik pritrjuje ugotovitvi tožene stranke, da je zoper njega v SIS razpisan ukrep zavrnitve vstopa v schengensko območje po 24. členu Uredbe EU Evropskega parlamenta in Sveta 1987/2006, ki ga je dne 23. 7. 2017 razpisala Nemčija, z veljavnostjo do 23. 1. 2022, vendar pa vztraja, da s tem še niso izpolnjeni pogoji po slovenski zakonodaji za razveljavitev enotnega dovoljenja za prebivanje in delo. Tožnika namreč ni nikoli obravnavala policija ali drug organ, niti ni bil zoper njega uveden kakšen postopek. Razveljavitev enotnega dovoljenja za prebivanje in delo, zgolj zaradi enega dogodka oziroma enkratnega ravnanja, bi bila zato nesorazmeren ukrep, tudi ob upoštevanju, da je cilj države predlagateljice preprečitev tožnikovega vstopa v Nemčijo, kar pa je mogoče doseči tudi na milejši način, in to tako, da bi ga Nemčija uvrstila na svoj nacionalni seznam razpisanih ukrepov in mu eventualno zavrnila vstop v to državo.

10. V nadaljevanju tožnik citira določbo prvega odstavka 56. člena ZTuj-2, ki ureja razveljavitev dovoljenja za začasno prebivanje, opozarja pa še na 55. člen tega zakona, ki določa razloge za zavrnitev izdaje dovoljenja. Poudarja, da nobeden od teh pogojev pri njem ni izpolnjen, saj mu ni bil nikoli prepovedan vstop v Republiko Slovenijo, ne obstaja noben razlog za domnevo, da se ne bo podrejal pravnemu redu države, ne obstajajo razlogi za sum, da bi v Republiki Sloveniji izvršil kakršno koli kaznivo dejanje, ima pa tudi zadostna sredstva za preživljanje. Njegov delodajalec A. A. (... s.p.) je pripravljen jamčiti, da tožnik ne bo ravnal v nasprotju s pravnim redom Republike Slovenije in da ne bo zapuščal države. Tožena stranka se do teh navedb in v zvezi s tem priloženih dokazov ni opredelila, s čimer je bistveno kršila pravila postopka, njene odločitve pa se tudi ne da preizkusiti, saj je obrazložitev pomanjkljiva.

11. Tožnik izpostavlja, da je toženi stranki predlagal, naj se v skladu s 25. členom Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma posvetuje z Nemčijo, ki je zoper njega razpisala ukrep zavrnitve, jo seznani z njegovimi zagotovili ter ji predlaga, naj razpisani ukrep prekliče in ga eventualno za preostali čas ukrepa nadomesti z uvrstitvijo tožnika na svoj nacionalni seznam razpisanih ukrepov. Ker namerava tožnik delati in živeti v Sloveniji ter je nima interesa zapuščati, meni, da interes Nemčije za vztrajanje pri ukrepu zavrnitve vstopa tožnika v schengensko območje ni zadostno izkazan. Po njegovem prepričanju bi bila vsakršna drugačna odločitev kršitev njegove pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja iz 8. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, kršitev pravice do svobode gibanja iz 2. člena Protokola št. 4 h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter kršitev pravice do dela iz 23. člena Splošne deklaracije človekovih pravic. Vse te pravice ureja in zagotavlja tudi Ustava Republike Slovenije, dopolnjuje pa jo obsežna sodna praksa. Tožena stranka se do teh navedb, ki jih je tožnik uveljavljal v postopku, ni opredelila, oziroma je zgolj pavšalno navedla, da naj bi se urad SIRENE Slovenija v skladu s predpisi posvetoval z uradom SIRENE Nemčija, ni pa pojasnila niti kdaj naj bi to posvetovanje potekalo niti kakšen naj bi bil odgovor Nemčije. Prav tako se tožena stranka v nobenem delu obrazložitve ni opredelila do tožnikovih očitkov glede kršitev njegovih ustavnih in evropskih pravic. Navedba tožene stranke, da naj se tožnik po vročitvi dopisa, s katerim ga je seznanila z ugotovljenimi dejstvi in okoliščinami, na to ni odzval, pa tudi ne drži, saj je svojo izjavo podal po svoji pooblaščenki dne 8. 6. 2021.

12. Tožena stranka, ki je sodišču predložila upravne spise zadeve, na tožbo ni odgovorila.

14. Tožena stranka je izpodbijano odločitev sprejela na podlagi 25. člena Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma (UL L 239/2000 z dne 22. 9. 2000 in UL L 85/2010 z dne 31. 3. 2010). Ta določa, da se država pogodbenica, kadar obravnava izdajo dovoljenja za prebivanje tujcu, za katerega je bil razpisan ukrep zavrnitve vstopa, najprej posvetuje s pogodbenico, ki je ukrep razpisala, in upošteva njene interese; dovoljenje za prebivanje se izda samo iz utemeljenih razlogov, kakor so humanitarni razlogi ali mednarodne obveznosti (prvi odstavek 1. točke) Če se dovoljenje za prebivanje izda, pogodbenica, ki je ukrep razpisala, ukrep prekliče, vendar pa lahko tujca uvrsti na svoj nacionalni seznam razpisanih ukrepov (drugi odstavek 1. točke). Če se izkaže, da je bil ukrep zavrnitve vstopa razpisan za tujca z veljavnim dovoljenjem za prebivanje, ki ga je izdala ena od pogodbenic, se pogodbenica, ki je ukrep razpisala, posvetuje s pogodbenico, ki je izdala dovoljenje za prebivanje, da bi ugotovili, ali obstajajo zadostni razlogi za razveljavitev dovoljenja za prebivanje (prvi odstavek 2. točke). Če se dovoljenje za prebivanje ne razveljavi, pogodbenica, ki je ukrep razpisala, ta ukrep prekliče, vendar pa lahko tujca uvrsti na svoj nacionalni seznam razpisanih ukrepov (drugi odstavek 2. točke).

15. Po pregledu izpodbijane odločbe sodišče najprej ugotavlja, da je 1. točka izreka nejasna. Po določbi 213. člena ZUP se v izreku odločbe odloči o predmetu postopka in o vseh zahtevkih strank (prvi odstavek); izrek mora biti kratek in določen (šesti odstavek). Izrek odločbe ni določen, kadar je tako nejasen, da iz njega ni mogoče nedvomno razbrati, o katerem predmetu oziroma katerem zahtevku je z njim odločeno.

16. Tožena stranka je izrek v 1. točki oblikovala tako, da je navedla: "Enotno dovoljenje za prebivanje in delo izdano B. B., rojenemu ... 1992 v kraju ..., državljanu ..., se zavrne". Tako oblikovan izrek ni določen, saj iz njega ni mogoče razbrati, katero enotno dovoljenje za prebivanje in delo se tožniku zavrne. Povedano drugače, tožena stranka bi morala enotno dovoljenje za prebivanje in delo konkretizirati z navedbo organa, ki ga je izdal, številko dovoljenja in datumom njegove izdaje, torej ga opredeliti tako, da bi bilo nesporno, na kateri akt se njena odločitev nanaša.

17. 1. točka izreka, kot jo je oblikovala tožena stranka, pa je po presoji sodišča tudi nejasna. Tožena stranka je navedla, da se enotno dovoljenje za prebivanje in delo tožniku "zavrne". Kaj naj bi pomenila taka zavrnitev, ni jasno. Zavrne se namreč prošnja za izdajo takega dovoljenja, medtem ko se dovoljenje, ki je že bilo izdano (iz listin upravnega spisa je mogoče razbrati, da je tožnik s takim dovoljenjem po vsej verjetnosti razpolagal), razveljavi, kolikor so za to izpolnjeni pogoji. "Zavrnitev" in "razveljavitev" sta torej vsebinsko povsem različna pojma, ki ju ni moč enačiti in zato 1. točka izreka izpodbijane odločbe s tem, ko govori o "zavrnitvi" že izdanega dovoljenja, ni razumljiva. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe sicer govori o "razveljavitvi", vendar pa to ne more sanirati pomanjkljivosti izreka. Izreka odločbe namreč ni mogoče nadomeščati ali dopolnjevati z obrazložitvijo, saj le izrek pridobi pravne učinke in je predmet pravnih sredstev oziroma sodne kontrole.

Zgolj izrek je namreč tisti del odločbe, ki postane izvršljiv, dokončen in pravnomočen. Izrek, kot ga je v 1. točki oblikovala tožena stranka, pa tudi sicer ne sledi Konvenciji o izvajanju schengenskega sporazuma, ki v 2. točki 25. člena ob izpolnjenih pogojih predvideva "razveljavitev" izdanega dovoljenja, enako pa to zahteva tudi določba 56. člen ZTuj-2. Zaradi vseh opisanih pomanjkljivosti 1. točke izreka izpodbijane odločbe ni mogoče preizkusiti, kar je bistvena kršitev določb upravnega postopka iz 7. točke drugega odstavka 237. člena ZUP.

18. Poleg opisanih zaključkov sodišče še ugotavlja, da je obrazložitev sprejete odločitve tudi pomanjkljiva, mestoma sama s seboj v nasprotju, protispisna ter nejasna. Po določbi prvega odstavka 214. člena ZUP mora obrazložitev odločbe upravnega organa obsegati: razložitev zahtevkov strank in njihove navedbe o dejstvih; ugotovljeno dejansko stanje in dokaze, na katere je le-to oprto; razloge, odločilne za presojo posameznih dokazov; navedbo določb predpisov, na katere se opira odločba; razloge, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo; in razloge, zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank. Če obrazložitev odločbe ne sledi tej zakonski določbi, je ni mogoče preizkusiti, kar je bistvena kršitev določb upravnega postopka po 7. točki drugega odstavka 237. člena ZUP.

19. Iz izpodbijane odločbe je sicer mogoče razbrati, da je tožnik, ki je po podatkih iz upravnega spisa (kopija osebne izkaznice in potnega lista) državljan ..., v času odločanja tožene stranke imel veljavno enotno dovoljenje za prebivanje in delo, vendar pa podatki o tem dovoljenju (številka, organ izdaje, čas njegove veljavnosti) niso navedeni niti v izreku niti v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Iz upravnega spisa (listina Pregled dovoljenj osebe) pa je vendarle mogoče razbrati, da mu je bilo to dovoljenje izdano 11. 3. 2021 z veljavnostjo do 28. 2. 2022 in da mu je bilo izdano dovoljenje za bivanje št. 000556805 (dopis GPU UKP št. 2255-109/2021/1 (2252-04) z dne 10. 5. 2021). Sodišče meni, da bi morala tožena stranka podatke o izdanem enotnem dovoljenju in času njegove veljavnosti v obrazložitvi izpodbijane odločbe ugotoviti in jih navesti tudi v izreku izpodbijanega sklepa (kot je že pojasnjeno v predhodnih točkah), saj bi bilo le na tak način konkretizirano, katero dovoljenje je predmet obravnave.

20. Med strankama ni sporno, da je bil zoper tožnika v SIS razpisan ukrep zavrnitve vstopa na schengensko območje po 24. členu Uredbe EU Evropskega parlamenta in Sveta 1987/2006, ki ga je 23. 7. 2017 razpisala Nemčija in je veljaven do 23. 1. 2022. Četudi tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja, da je posvet z državo razpisnico ukrepa opravila že GPU UKP ter da se zato tožena stranka ni ponovno posvetovala z državo razpisnico, pa tega podatki iz upravnega spisa ne potrjujejo. Iz dopisa GPU UKP, št. 2255-109/2021/1 (2252-04) z dne 10. 5. 2021, ki je bil poslan toženi stranki in na katerega se sklicuje v izpodbijani odločbi, namreč izhajajo zgolj podatki, ki jih je policija pridobila po tem, ko jo je urad SIRENE Hrvaška obvestil, da je ob tožnikovem prestopu državne meje ugotovil, da je zoper njega v SIS razpisan ukrep zavrnitve vstopa na schengensko območje, nato pa še podatki, ki jih je GPU UKP pridobila pri uradu SIRENE Nemčija (razlogi za izrek ukrepa, organ, ki je izdal odločbo, datum odločbe, datum, ko je ta stopila v veljavo, datum prenehanja trajanja ukrepa). V dopisu pa je izrecno naveden tudi predlog GPU UKP toženi stranki, naj prične posvetovalni postopek, kar dopušča sklepanje, da do postopka posvetovanja ni prišlo. Če pa je do tega prišlo, tako kot navaja tožena stranka, pa to v izpodbijani odločbi ni pojasnjeno niti tega ni med listinami upravnega spisa. Navedbe tožene stranke o tej okoliščini, ki je za odločitev bistvenega pomena, so zato pomanjkljive do te mere, da odločitve ni mogoče preizkusiti. Iz enakega razloga tudi ni mogoče preizkusiti navedbe tožene stranke, da je bil tožnik v Nemčiji obravnavan za več vlomov (pri čemer se tožena stranka opira na dopis GPU UKP), saj tožnik trdi, da je šlo le za en primer. Opisano neskladje bi lahko tožena stranka razjasnila s pridobitvijo dodatnih podatkov in dokazil ali v postopku posvetovanja. Pojasnjen pa ni niti zaključek tožene stranke, da kazniva dejanja, ki naj bi jih tožnik izvrševal v Nemčiji, dopuščajo presojo, da se ne bo podrejal pravnemu redu v Republiki Sloveniji. Zakaj je toženka prišla do tega zaključka, v obrazložitvi izpodbijane odločbe namreč ni utemeljeno.

21. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe sicer pravilno navaja, da je tožnika pred izdajo izpodbijane odločbe seznanila s potekom postopka in ga pozvala, naj se o tem izjavi, česar pa naj ta ne bi storil. Taka navedba je protispisna, saj je v upravnem spisu izjava z dne 8. 6. 2021, ki jo je za tožnika vložila njegova pooblaščenka, tožena stranka pa jo je povzela v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Na tej točki sodišče še ugotavlja, da je tožnik v izjavi uveljavljal enake ugovore, kot jih uveljavlja v tožbi, predlagal pa tudi izvedbo dokazov z njegovim zaslišanjem, z zaslišanjem njegovega delodajalca in z vpogledom v pisno izjavo slednjega. Tožena stranka se do predlaganih dokazov v izpodbijani odločbi ni opredelila, niti ni pojasnila razlogov, zaradi katerih teh dokazov ni izvedla, kar pomeni, da njene odločitve o tem ni mogoče preizkusiti.

22. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka nadalje navaja, da je pred izdajo odločbe vpogledala v SIS ter ugotovila, da je zoper tožnika še vedno zabeležen ukrep zaradi nezakonitega zaposlovanja, nakar nadaljuje, da je zato na podlagi drugega odstavka 25. člena Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma odločila, kot je to določeno v prvi točki izreka odločbe (torej odločila, da se tožniku izdaja enotnega dovoljenja za prebivanje in delo zavrne). Glede na tako pojasnilo ni povsem razumljivo, ali je odločitev sprejela zaradi ukrepa zavrnitve, ki ga je tožniku izrekla Nemčija, ali zaradi tega ukrepa, pa tudi glede slednjega sodišče ugotavlja, da v upravnem spisu o tem ni oprijemljivih podatkov. Med listinami je zgolj izpis iskanja s fonetičnim indeksom osebe, na katerem pa je le tožnikovo ime in številka SIS ID, vsebina tega vpisa pa ni razvidna. Sodišče dopušča možnost, da je tožena stranka podatke o tem sicer pridobila iz sistema, vendar pa niso del upravnega spisa in se zato sodišče o njih ne more izjasniti.

23. Zaradi vseh doslej opisanih pomanjkljivosti obrazložitve sodišče tudi ne more preizkusiti 2., predvsem pa ne 3. točke izreka izpodbijane odločbe, ki sta ukrepa, izrečena zato, ker je tožena stranka enotno dovoljenje za prebivanje in delo tožniku zavrnila. To še zlasti velja za 3. točko (ukrep prepovedi vstopa v Republiko Slovenijo), ko tožena stranka navaja, da sklepa, da se tožnik ne bo podrejal pravnemu redu v Republiki Sloveniji zaradi nezakonitega zaposlovanja in izrečenega ukrepa v Nemčiji, vendar pa argumentov za tak zaključek v obrazložitvi ni predstavila.

24. Sodišče nenazadnje še ugotavlja, da je nerazumljivo tudi pojasnilo tožene stranke glede odločitve, da bo o stroških postopka izdala poseben sklep. Te odločitve namreč v izpodbijani odločbi ni utemeljila, pač pa je najprej navedla, da gredo stroški, ki nastanejo organu ali stranki v postopku, v breme tistega, na katerega zahtevo se je postopek začel (v predmetni zadevi se je vodil po uradni dolžnosti), da stroškov postopka ni bilo in da se zato odloči, kot je to določeno v 2. točki izreka (kar sodišče šteje za očitno pisno napako, saj je o stroških odločila v 4. točki izreka), nato pa še dodala, da je stroške postopka priglasila tožnikova pooblaščenka v izjavi z dne 8. 6. 2021. Sodišče sklepa, da je tožena stranka verjetno imela v mislih, da bo kasneje odločila o priglašenih stroških tožnikove pooblaščenke, vendar pa to v obrazložitvi izpodbijane odločbe ni pojasnjeno in zato sodišče tudi v tem delu izpodbijane odločbe ne more preizkusiti.

25. Po vsem povedanem sodišče zaključuje, da je tožnikova tožba utemeljena in je zato na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) izpodbijano odločbo odpravilo, zadevo pa vrnilo toženi stranki v ponovni postopek, v katerem mora ugotovljene pomanjkljivosti odpraviti.

26. Sodišče je odločitev sprejelo brez glavne obravnave, saj je bilo že na podlagi tožbe, izpodbijane odločbe ter upravnih spisov očitno, da je treba tožbi ugoditi in izpodbijano odločbo odpraviti, v upravnem sporu pa ni sodeloval stranski udeleženec, ki bi imel nasprotni interes (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1).

27. Ker je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijani upravni akt odpravilo, je tožnik po določbi tretjega odstavka 25. člena ZUS-1 upravičen do povračila stroškov postopka skladno s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik). Te stroške je sodišče po določbi 3. člena Pravilnika odmerilo v pavšalnem znesku 347,70 EUR (285,00 EUR in 22 % DDV), glede na to, da je bila zadeva rešena brez izvedbe glavne obravnave, tožnika pa je zastopala odvetniška pisarna, ki je zavezanka za DDV. Po Pravilniku določeni pavšalni znesek zajema vse stroške postopka v upravnem sporu na prvi stopnji, tudi materialne stroške, razen sodne takse, ki bo tožniku povrnjena po uradni dolžnosti (36. in 37. člen Zakona o sodnih taksah (ZST-1), ter opomba 6.1.c taksne tarife tega zakona). Odmerjene stroške mora tožena stranka tožniku povrniti v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tako določenega paricijskega roka do plačila pa tečejo tudi zakonske zamudne obresti (313. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1, ter prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika (OZ)).

Glej: Komentar Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), urednika P. Kovač in E. Kerševan, Uradni list Republike Slovenije in Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana, 2020, str. 436 do 442.

Konvencija o izvajanju schengenskega sporazuma - člen 25, 25-2

Zakon o tujcih (2011) - ZTuj-2  - člen 56

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 213, 213/1, 213/6, 214, 214/1, 237, 237/2, 237/2-7

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.