UPRS Sodba I U 1813/2025-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-04

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti - načelo nevračanja

Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Pristojni organ se mora pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine.

Zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa. V pristojni državi članici ima namreč prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ter osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Odločila je še, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Francoski republiki, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbe Dublin III

, za to odgovorna država članica (2. točka izreka) ter da se tožnikova predaja izvrši najkasneje v šestih mesecih od 19. 8. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). Toženka je odločila da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik, čigar istovetnost v postopku ni nesporno ugotovljena, 21. 7. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja). Toženka je na podlagi Centralne evidence EURODAC ugotovila, da je bil tožnik v evidenco vnesen 14. 8. 2024 kot prosilec za mednarodno zaščito v Francoski republiki. Toženka je 19. 8. 2025 prejela odgovor, da Francoska republika sprejema pristojnost za obravnavo tožnika na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin.

3. Toženka je povzela tožnikove izjave v upravnem postopku v bistvenem: (i) da se v Francosko republiko ne želi vrniti; (ii) da je približno en mesec spal na ulici, preden je v Francoski republiki dobil nastanitev in ni dobil zagotovila, da bo nastanitev lahko tudi obdržal. V Parizu je bil nastanjen v azilnem domu, kjer je bival približno deset ali enajst mesecev. Nastanitev po njegovem mnenju ni bila ustrezna: (1) ker ni bilo gretja; (2) stranišča so bila umazana; (3) prehrana ni bila zagotovljena, je pa prosilec prejemal 200 eur na mesec za nakup hrane; (iii) da na razgovoru v postopku mednarodne zaščite tolmača ni razumel, ker se jezik pular razlikuje od prebivalcev Senegala, od koder je bil tolmač, zaradi česar je bil pod hudim stresom in zato nima nobenega zaupanja v Francosko republiko; (iv) da se je v Francoski republiki udeležil protestov v Parizu kot član A. (v nadaljevanju A.). V Francoski republiki so po njegovem mnenju vohuni gvinejskega veleposlaništva, ki iščejo udeležence protestov v Parizu, katerih dovoljenja za prebivanje v Francoski republiki so bila razveljavljena in bili deportirani v Republiko Gvinejo. Francoska vlada podpira vojaško vlado v Republiki Gvineji. Deportirane osebe pa v Republiki Gvineji čaka smrt. Meni, da bi bil, glede na to, da v Francoski republiki nima priznane mednarodne zaščite, deportiran in kasneje pogrešan. Zaposleni na gvinejski ambasadi ga iščejo, francoska vlada pa ga želi deportirati v izvorno državo (posnetki pretepa, v katerem so bili udeleženi tudi zaposleni na gvinejski ambasadi, so dostopni na spletu. Tožnik je utrpel tudi nekaj poškodb, a ni obiskal zdravnika, saj ga je bilo strah. Protestov se je v Francoski republiki udeležil trikrat. Drugih protestov pa se ni udeležil, ker se je bal aretacije); (v) ker v Francoski republiki ni dobil zaščite, je prišel v Republiko Slovenijo. V Francoski republiki je prejel zavrnilno odločitev, prevedeno v obliko pular jezika, ki je ne razume, zato tožnik ni razumel obrazložitve te odločitve; (vi) ne ve, kako bi bilo, če bi se vrnil v Francosko republiko, saj bo prišla zima, poleg tega pa ga bodo iskali agentje gvinejske ambasade; (vii) z uradnimi osebami ali drugimi osebami v Francoski republiki ni imel težav, razen težav, ki jih je imel na protestih.

4. Toženka je zavrnila tožnikovo željo, da se ne vrne v Francoski republiko s pojasnilom, da si prosilec ne more sam izbirati, katera država članica bo obravnavala njegovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite, ampak na podlagi Uredbe Dublin III prošnjo za mednarodno zaščito obravnava ena sama država članica Evropske unije, in sicer tista, ki je glede na merila iz poglavja III za to odgovorna.

V zvezi z nastanitvijo je toženka zavrnila vse navedbe tožnika in pojasnila: (i) da je bilo tožniku omogočeno bivanje v azilnem domu v Parizu vsaj enajst oziroma deset mesecev; (ii) da zagotovila, koliko časa naj bi trajala ta nastanitev tudi v Republiki Sloveniji prosilci ne dobijo, saj prosilci za mednarodno zaščito v azilnem domu bivajo le do izvršljivosti odločitve pristojnega organa; (iii) da so prosilci v veliki meri tudi sami odgovorni za čistočo v prostorih, v katerih so nastanjeni; (iv) da je tožnik prejemal 200 eur na mesec, ravno zaradi nakupa hrane. Toženka je ugotovila, da tožnik razume francoski jezik, ki je v Francoski republiki uradni jezik, zato je zavrnila tožnikove navedbe o težavah s tolmačenjem v senegalsko različico pular jezika. Toženka je s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 275/2013 z 29. 8. 2013

pojasnila, da tožnikov strah pred deportacijo ne vpliva na drugačno odločitev. V Francoski republiki ima namreč tožnik pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek deportacije v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati. Toženka ni sledila tožnikovemu strahu, da bi ga v Francoski republiki iskali zaposleni na gvinejski ambasadi zaradi udeležbe na protestih v Parizune, že zaradi konkretiziranosti. Kot nerazumljivo je ocenila, da bi se udeleževal protestov skupaj s predstavniki ene izmed gvinejskih opozicijskih strah, v primeru, da bi se bal vrnitve v izvorno državo. Tožnikov strah pred deportacijo v izvorno državo zaradi udeležbe na protestih, je toženka ocenila kot neutemeljen, ker se prosilce za mednarodno zaščito v izvorno državo lahko vrne šele po izvršljivosti odločitve, s katero je bila njihova prošnja za priznanje mednarodne zaščite zavrnjena. Te tožnikove navedbe po oceni toženke ne izkazujejo sistemskih pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite v Francoski republiki.

5. Toženka je kot nerelevnatne ocenila s stani tožnika predložene dokaze, s katerimi dokazuje, da se je udeležil protestov, kopijo članske izkaznice in potrdilo ... A. in zdravniško potrdilo, ker se ne nanašajo na postopek priznanja mednarodne zaščite oziroma na postopek sprejema v Francoski republiki. Toženka je vpogledala v: (i) informacije o stanju v Francoski republiki; (ii) komentar na informacije o stanju v Francoski republiki; (iii) poročilo Human Rights Watch, izdano januarja 2024; (iv) članek, ki je bil na spletni strani Human Rights Watch objavljen 30. 1. 2024; (v) objavo European Council on Refugees and Exiles (ECRE) z 20. 1. 2023; (vi) dne 19. 12. 2022 objavljeno izjavo Utopia 56; (vii) poročili AIDA (Asylum Information Database) iz leta 2023 in iz leta 2024; (viii) spletne članke in gradivo organizacije Human Rights Watch z 11. 1. 2024 ter organizacije ECRE z 20. 1. 2023; (ix) sodbo ESČP M.K in drugi proti Francoski republiki z 8. 12. 2022; (x) sodbo Regijskega administrativnega sodišče v Hannovru št. 15 A 3773/23 s 24. 7. 2024; (xi) poročilo AIDA za leto 2023, poročilo organizacije Amnesty International za leto 2023. Na podlagi poročila Agencije Evropske unije za azil (v nadaljevanju EUAA) "Informacije o postopkovnih elementih in pravicah prosilcev, ki so bili v dublinskem postopku vrnjeni v Francijo" je ugotovila, da po prihodu na ozemlje Francoske republike v okviru dublinskega postopka, posameznika naprej obravnava francoska policija z namenom, da se potrdi njegova identiteta in situacija. Glede na njegovo situacijo se potem posameznika napoti na urad SPADA (Structure de Premier Accueil des Demandeurs d’Asile) ali pa se ga nadalje obravnava v policijski obravnavi, ko je to potrebno. Po sprejemu vloge, uradna oseba oceni osebno situacijo prosilca in morebitne potrebe glede sprejema ter nato ustrezno odloči o potrebnih sprejemnih pogojih in ponudi paket oskrbe. Iz poročila nadalje izhaja, da so materialni pogoji sprejema enaki za vsakega prosilca. Prosilec ima dostop do sprejemnih prostorov, ki zagotavljajo namestitev s posebno socialno podporo, ki jo nudijo bodisi nevladne organizacije, bodisi sprejemni center. Na voljo je tudi žepnina. V primeru, da objekt nima kuhinje, žepnina zajema tudi stroške za hrano, sicer pa je prehrana zagotovljena s strani sprejemnega centra. V primeru, da je prosilcu odvzeta pravica do nastanitve (denimo v primeru ponovnih prošenj), ima prosilec še vedno v celoti dostop do zdravstvene oskrbe. Poleg tega pa lahko, kdor to potrebuje, zaprosi tudi za namestitev znotraj splošnega sistema nujne namestitve za brezdomne osebe. Namestitev je tako zagotovljena vsem, ne glede na njihovo starost, finančno situacijo ali podlago za prebivanje. Iz naslova urgentne namestitve lahko tako vsi prosilci dobijo namestitev, hrano in zdravstveno oskrbo. Polnoletni prosilci so po prvih treh mesecih bivanja upravičeni do splošnega zdravstvenega zavarovanja in oskrbe. V prvih treh mesecih pa so upravičeni do zdravljenja urgentnih stanj. Uradna oseba Urada za imigracije in integracijo oceni prosilčeve potrebe v zvezi s sprejemom. Oceni tudi morebitno ranljivost prosilca z namenom zagotavljanja ustrezne oskrbe in podpore. V primeru, da prosilec navaja težave v duševnem zdravju, je lahko podvržen zdravniškemu pregledu, zanj pa se lahko zagotovi mesto v posebni namestitveni enoti s specializirano podporo. Po oceni posebnih potreb ranljivih oseb, so te nameščene v namestitvene kapacitete, kjer je osebje posebej usposobljeno za delo z ranljivimi kategorijami oseb (žrtve trgovine z ljudmi ter žrtve mučenja ali drugih vrst nasilja, pripadniki LGBTQI+ skupnosti, mladoletniki brez spremstva). Tožnik je sicer v komentarju na informacije pristojnemu organu očital, da navedeno poročilo nima posebne teže, saj je poročilo pripravila Francoska republika sama. Meni, da bo država sama zase vedno trdila, da so razmere urejene. Toženka je nasprotovala povsem neutemeljenemu in preuranjenemu sklepanju tožnika in dodala, da iz poročila jasno izhaja, kakšne pravice imajo prosilci, ki so v Francosko republiko vrnjeni v dublinskem postopku. Toženka je ugotovila, da je bil tožnik v preteklosti kot prosilec ustrezno obravnavan. Nastanjen je bil v azilnem domu in prejemal denar za hrano, ki si jo je sicer pripravljal sam. Glede na pretekle izkušnje tožnika je toženka ugotovila, da tožnik nima tehtnih in utemeljenih razlogov proti njegovi vrnitvi v to državo. Toženka je na podlagi podatkov EUROSTAT ugotovila, da je bilo v letu 2024 v Francosko republiko v dublinskem postopku predanih več kot 2000 oseb, torej bistveno več kot leta 2023. Zavrnila je tožnikove navedbe in pojasnila, da za izvajanje Uredbe Dublin III ni odločilno, da se osebe z njo strinjajo ali da so imele možnost pritožbe, temveč ali v državi obstajajo sistemske pomanjkljivosti oz. ali imajo same kakšne take osebne okoliščine, zaradi katerih njihova predaja ni mogoča. Toženka je ugotovila, da se predaje Francoski republiki izvajajo, zato ni mogoče govoriti o sistemskih pomanjkljivostih v državi, tožnik pa tudi ni izpostavil nobenih osebnih okoliščin, zaradi katerih bi bilo mogoče oceniti, da njegova predaja Francoski republiki ni primerna.

6. Toženka je izpostavila stališče Švicarskega zveznega upravnega sodišča iz sodbe št. D- 2699/2023 s 17. 5. 2023, 6.2. točka, da v nasprotju s trditvijo pritožnikov, ki se sklicujejo na AIDA poročilo (trditev o pomanjkanju dostopa do podpore ali nastanitve), ni razloga za domnevo, da bi njihova premestitev v Francijo povzročila kršitev 3. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP) ali da bi jim Francija trajno odvzela minimalne življenjske pogoje, do katerih so upravičeni na podlagi Direktive o sprejemu. V primeru začasne omejitve se morajo obrniti na francoske organe in po potrebi po pravni poti zahtevati pogoje za sprejem, do katerih so upravičeni, zlasti ker je Francija delujoča ustavna država (26. člen Direktive o sprejemu). Navedena sodba v 7.3. točki naslavlja tudi vprašanje zdravstvene oskrbe v Francoski republiki. Kot izhaja iz sodbe, prisilna vrnitev oseb z zdravstvenimi težavami lahko pomeni kršitev 3. člena EKČP le v zelo izjemnih primerih. V skladu s sodno prakso ESČP je to v primeru hudo bolnih oseb, ki bi se zaradi deportacije - zaradi pomanjkanja ustreznega zdravljenja v ciljni državi - soočile z realnim tveganjem, da bodo izpostavljene resnemu, hitremu in nepopravljivemu poslabšanju njihovega zdravstvenega stanja, ki bi povzročilo intenzivno trpljenje ali bi povzročilo znatno skrajšanje pričakovane življenjske dobe. V nasprotju z njihovimi trditvami za pritožnike taka situacija ne obstaja. Če potrebujejo zdravljenje, ga lahko zahtevajo v Francoski republiki, tam je namreč zadostna zdravstvena infrastruktura, država pa je v skladu z Direktivo o sprejemu dolžna zagotoviti potrebno zdravljenje.

7. Toženka se je sklicevala tudi na nemško višje sodišče v Ansbachu, ki je v 18. točki sodbe št. AN 17 S 23.50371 s 16. 6. 2023 potrdilo, da sistemskih pomanjkljivosti v Francoski republiki ni. Kot izhaja iz sodbe, v Francoski republiki obstaja postopek mednarodne zaščite, ki temelji na načelih pravne države z možnostjo vložitve pritožbe na sodišču. Postopek registracije je zapleten in včasih dolgotrajen. Prošnje prosilcev, ki so v dublinskem postopku vrnjeni v Francosko republiko, se obravnavajo kot ostale prošnje. Po predaji jih sprejme francoska mejna policija in jih obvesti, kateri prefekturi so dodeljeni. Do prefekture morajo samostojno in brez finančne podpore. Dublinski povratniki so glede nastanitve in oskrbe obravnavani kot običajni prosilci za mednarodno zaščito. Sprva zelo omejene nastanitvene zmogljivosti za prosilce za mednarodno zaščito, so se v zadnjih letih z veliko truda nenehno povečevale. To je bil odziv Francoske republike na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice št. 28220/13 z 2. 7. 2020 in na večje neformalne tabore, ki so se oblikovali. Konec leta je bilo 4 % nastanitvenih kapacitet prostih. Prosilci za mednarodno zaščito so upravičeni do nastanitve v sprejemnem centru takoj, ko so prijavljeni na osrednji kontaktni točki. V praksi pa včasih prihaja do daljših čakalnih dob in ozkih grl pri namestitvah, ki jih je mogoče premostiti z zavetišči za brezdomce ali zasilnimi bivališči. Nevladne organizacije nudijo podporo tudi pri nastanitvi in, kot na primer Jezuitska služba za begunce, ponujajo začasno nastanitev pri družinah gostiteljicah. Tako kot običajni prosilci za mednarodno zaščito imajo tudi dublinski povratniki dostop do programa finančne pomoči za prosilce za mednarodno zaščito, katere višina je odvisna od različnih dejavnikov, kot so vrsta nastanitve, starost, število otrok itd. Nastanjeni prosilci za mednarodno zaščito praviloma prejmejo mesečno finančno pomoč v višini 204 EUR. Če niso nastanjeni v državno financirani ustanovi, se znesek poveča na 426 EUR na mesec. Kar zadeva zdravstveno oskrbo, imajo dublinski povratniki, tako kot vsi prosilci za mednarodno zaščito, dostop do splošnega zdravstvenega zavarovanja ki krije zdravstvene in bolnišnične stroške. Dokler ni registracije, je v nujnih primerih mogoče dobiti brezplačno zdravljenje v zdravstvenih domovih. Nadalje navedena sodba v 25. točki povzema, da lahko rečemo, da se prosilci za mednarodno zaščito v Francoski republiki na začetku lahko soočajo s težavami zaradi birokratskih postopkov in dejstva, da državno podporo prejmejo šele, ko so uradno prijavljeni kot prosilci za mednarodno zaščito. Vendar te ne obstajajo dolgoročno in so v veliki meri odvisne od lastnih dejanj. Sistemske pomanjkljivosti, ki pomenijo tveganje nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU ali 3. člena EKČP, v francoskem azilnem sistemu za dublinske povratnike niso prepoznane, zlasti ne za ranljive osebe. Prosilcem za mednarodno zaščito v Franciji ne grozi nečloveško ali ponižujoče ravnanje niti po priznanju mednarodne zaščite. Toženka je izpostavila še sodbo Višjega sodišča v Ansbachu št. AN 17 S 23.50448 s 27. 7. 2023, ki v 32. točki povzame, da sistemske pomanjkljivosti, ki pomenijo tveganje nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah ali 3. člena EKČP, za prosilca kot dublinskega povratnika niso očitne. Sodišče je prepričano, da ni zelo verjetno, da se bo prosilec v Francoski republiki znašel v skrajni materialni stiski in ne glede na svojo voljo in osebne odločitve ne bo mogel zadovoljiti svojih osnovnih potreb po "postelji, kruhu in milu". Res je, da se prosilci za mednarodno zaščito in dublinski povratniki v Francoski republiki sprva soočajo s težavami zaradi birokratskih postopkov in dejstva, da dobijo dostop do državne finančne podpore in nastanitve šele, ko so registrirani kot prosilci za mednarodno zaščito. Od prosilca kot mladega, zdravega in samskega moškega, ki mora poskrbeti le zase in govori lokalni jezik, pa se lahko pričakuje, da bo po potrebi poiskal zatočišče v zavetiščih za brezdomce ter izkoristil pomoč civilnih pobud in nevladnih organizacij, ki delujejo na področju socialne podpore, pomoči v hrani in v nekaterih primerih tudi nastanitve. Tudi po tem začetnem obdobju razpoložljivi podatki v Francoski republiki kažejo, da so težave pri nastanitvi prosilcev za mednarodno zaščito, vključno z dublinskimi povratniki, nedvomno prisotne. Kljub temu si francoska država nenehno in uspešno prizadeva za izgradnjo nastanitvenih kapacitet. Po potrebi lahko prosilec kontaktira zavetišča za brezdomce, državljanske iniciative in nevladne organizacije. Na splošno je sodišče prepričano, da prosilčeva brezdomnost ni posebej verjetna. Dejstvo, da v primeru morebitne nadaljnje prošnje v prihodnosti obstaja možnost (preverljive) začasne prekinitve, omejitve ali celo izključitve pravic, ne pomeni sistemske pomanjkljivosti, prav tako ne dejstvo, da morajo prosilci za mednarodno zaščito, katerih prošnje so bile dokončno zavrnjene, pričakovati izgon v svojo matično državo. Na podlagi razpoložljivih informacij je mogoče domnevati, da bodo začetni in po potrebi nadaljnji postopki v Francoski republiki potekali v skladu z načeli pravne države. Navedena sodba v 20. točki izpostavlja še, da je treba pri prepoznavanju sistemskih pomanjkljivosti postaviti visoke zahteve. Posamezne kršitve temeljnih pravic ali kršitve 3. člena EKČP s strani odgovornih držav članic niso dovolj. Nasprotno, sistemske pomanjkljivosti je mogoče domnevati le, če so postopek priznanja mednarodne zaščite ali pogoji za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito na splošno tako pomanjkljivi, da je mogoče pričakovati, da bo prosilec za mednarodno zaščito v konkretnem posameznem primeru, o katerem se bo odločalo, verjetno izpostavljen nevarnosti nehumanega oz. ponižujočega ravnanja. Za izpodbijanje domneve, ki temelji na načelu vzajemnega zaupanja med državami članicami, da je obravnava prosilcev za mednarodno zaščito v vsaki državi članici v skladu z zahtevami Listine o temeljnih pravicah, Ženevske konvencije o beguncih in EKČP, mora biti sodišče, ki odloča o dejstvih, prepričano, da je prosilec za mednarodno zaščito zaradi sistemskih pomanjkljivosti mednarodne zaščite ali pogojev za sprejem v dejansko pristojni državi članici s precejšnjo, tj. prevladujočo verjetnostjo izpostavljen nečloveški ali ponižujoči obravnavi. Sistemska pomanjkljivost obstaja le, če je neločljivo povezana s pravnim sistemom odgovorne države članice ali če strukturno oblikuje njeno prakso izvrševanja. Takšne pomanjkljivosti ne prizadenejo posameznika nepredvidljivo ali usodno, ampak jih je zaradi njihove inherentne rednosti mogoče zanesljivo predvideti. Zavrnitev zgoraj navedene domneve na podlagi sistemskih pomanjkljivosti torej predpostavlja, da so postopek mednarodne zaščite oziroma pogoji za sprejem v odgovorni državi članici zaradi večjih funkcionalnih motenj na splošno tako pomanjkljivi, da je mogoče domnevati, da bo tamkajšnji prosilec za mednarodno zaščito tudi v konkretnem posameznem primeru, o katerem se bo odločalo, z veliko verjetnostjo podvržen nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju. Toženka se je sklicevala tudi na sodbo češkega Regionalnega sodišča v Brnu št. 34 Az 22/2022-27 z 21. 6. 2022 v zadevi R.A.B. proti Ministrstvu za notranje zadeve, v kateri je sodišče potrdilo predajo prosilca v Francosko republiko. Iz navedene sodbe izhaja, da je francosko notranje ministrstvo v izpodbijanem sklepu sicer prepoznalo dolgoročne pomanjkljivosti v nastanitvenih kapacitetah in hkrati ugotovilo, da ni bilo nevarnosti obravnavanja v nasprotju s 3. členom konvencije in 4. členom Listine EU v zvezi s pritožnikom in drugimi jamstvi, ki bi morala privesti do uporabe druge točke 3. člena Dublinske uredbe. V primeru prosilca, ki je bil samski, mlad in zdrav moški, pa je menilo, da je verjetnost njegove namestitve v enem od nastanitvenih centrov za prosilce za mednarodno zaščito zaradi pomanjkanja namestitve majhna (čeprav ni izključena). Sodišče skladno z odločitvami ministrstva v postopku priznanje mednarodne zaščite v Francoski republiki ni ugotovilo tveganja za prekoračitev praga resnosti sistemskih pomanjkljivosti. Sodišče je upoštevalo dejstvo, da je bil pritožnik mlad in zdrav moški, ki na Češkem ni imel nobenih preživninskih obveznosti, ki je kratek čas bival v Francoski republiki na podlagi vizuma in ni imel nobenih negativnih izkušenj s postopkom mednarodne zaščite ali bivanjem v Francoski republiki. Sodišče je ugotovilo, da kljub dolgotrajnim pomanjkljivostim namestitvenih zmogljivosti v Francoski republiki ni bilo tveganja ravnanja v nasprotju s 3. členom Konvencije in 4. členom Listine EU v zvezi s pritožnikom in drugimi jamstvi, ki bi morala voditi do uporabo člena 2. točke 3. člena Dublinske uredbe. Toženka se je sklicevala tudi na sodbo Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 1505/2024-12 z 10. 10. 2024, s katero je sodišče pritrdilo predaji prosilca Francoski republiki in dokazuje, da pri sprejemu prosilcev po Uredbi Dublin III v Francoski republiki obstajajo določene težave, ki terjajo nekoliko več osebnega angažmaja prosilcev, a te še ne predstavljajo takih okoliščin, ki bi v smislu sistemskih pomanjkljivosti preprečevale predaje prosilcev oziroma bi bila podana nevarnost, da bi bili ob predaji podvrženi nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju v smislu 4. člena Listine EU.

8. Toženka je na podlagi obrazloženega odločila, da Prošnje ne bo obravnavala, ker je za obravnavo Prošnje pristojna Francoska republika, ki je prevzela odgovornost. Ugotovila je, da tožnik ni navedel okoliščin, zaradi katerih njegova vrnitev v Francosko republiko ne bi bila primerna ali da bi mu v primeru vrnitve grozi nečloveško ali ponižujoče ravnanje. Toženka je ugotovila, da ni razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru tožnik, ki ni navajal osebnih razlogov, ob vrnitvi v Francosko republiko podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, prav tako pa tam ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje. Zato je toženka na podlagi osmega in devetega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena ZMZ-1 Prošnjo zavrgla, ker je zanjo odgovorna Francoska republika.

9. Toženka se bo na podlagi prvega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III s pristojnim organom Francoske republike dogovoril o tožnikovi predaji, ki bo potekala na mednarodnem letališču Charles de Gaulle v Parizu. Toženka je na podlagi 29. člena Uredbe Dublin III odločila, da se bo predaja izvedla v skladu z zakonodajo Republike Slovenije po posvetu s pristojnim organom Francoske republike kakor hitro bo to praktično izvedljivo, a najkasneje v šestih mesecih po prejemu odgovora Francoske republike, da sprejema odgovornost za sprejem prosilca, to je od 19. 8. 2025, ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da bo predaja odložena z začasno odredbo. V primeru, da tožnik samovoljno zapusti prostore azilnega doma, se lahko ta rok na podlagi druge točke 29. člena Uredbe Dublin III podaljša na 18 mesecev.

10. Tožnik zaradi bistvene kršitve določb postopka, nepravilne uporabe materialnega prava ter nepravilno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, predlaga odpravo izpodbijanega sklepa, podrejeno pa odpravo sklepa in ponovni postopek.

11. Tožnik po povzetku upravnega postopka v bistvenem navaja, da izpodbija ugotovitev toženke, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru prosilec ob vrnitvi v Francosko republiko podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, prav tako pa tam ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje. Ponavlja svoje zadržke za predajo Franciji: (i) da je ključna težava v Franciji namestitev

, da ne ve, kje in v kakšnih razmerah bi bival, še zlasti sedaj, ko se bliža zima (saj dosedanja nastanitev ni bila ustrezna in ni imela gretja), ne ve, če bi sploh imel nastanitev; (ii) težave s prevajalcem v postopku mednarodne zaščite; (iii) strah pred vrnitvijo v Francijo, ker se je v Parizu udeležil političnih protestov kot ... A. in ponovi svojo izjavo iz osebnega razgovora

. V primeru vrnitve v Francijo ga je strah, da ga bodo iskali agentje gvinejske ambasade. Meni, da vse navedeno kaže na sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev v Franciji.

12. S povzemanjem 3. člena Uredbe Dublin III navaja, da iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) izhaja, da država prosilca za mednarodno zaščito ne sme predati drugi državi, če obstajajo tehtni razlogi za prepričanje ("substantial grounds for believing"), da obstaja realna nevarnost ("real risk"), da bo prosilec v tej državi izpostavljen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju. Pri oceni pojma mučenja ali nečloveškega ali poniževalnega je treba uporabiti minimalno stopnjo strogosti, pri čemer je sprejem ocene relativen, saj je treba upoštevati okoliščine konkretnega primera, kot so npr. čas trajanja takšnega ravnanja, fizični in psihični učinki takšnega ravnanja ter v nekaterih primerih tudi spol, starost in zdravstveno stanje posameznika (točka 93. in 94. sodbe ESČP v zadevi Tarakhel proti Švici). Navaja, da je Sodišče Evropske unije v svoji dosedanji praksi večkrat poudarilo, da je pri uporabi prava EU, zlasti Uredbe Dublin III, treba upoštevati tudi varstvo, ki ga nudi Ženevska konvencija in EKČP. To izhaja tudi iz 32. točke uvodne izjave Uredbe Dublin II. Nadalje se tožeča stranka sklicuje na sodbo Sodišča EU v zadev I C: 578/16 PPU, C.K., H.F., A.S. proti Slovenija z dne 16. 2. 2017, kjer je sodišče zapisalo, da je treba Člen 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da je predajo prosilca za azil v okviru Uredbe št. 604/2013 mogoče opraviti le v okoliščinah, v katerih ta predaja ne more povzročiti dejanske in izkazane nevarnosti, da bi se z zadevno osebo ravnalo nečloveško ali ponižujoče v smislu tega člena.

13. Tožnik ponavlja, da je predložil številna poročila oz. članke, ki izkazujejo zaskrbljujoče razmere za prosilce za azil v Franciji: (i) da so se migranti in prosilci za mednarodno zaščito, vključno z otroki, še naprej soočali z nečloveškimi življenjskimi razmerami, pridržanji in zlorabami policije (poročilo Human Rights Watch, izdano januarja 2024); (ii) da je Regionalno upravno sodišče v Hannovru opozorilo, da se Francija v zadnjih letih sooča s težavami s sprejemnimi zmogljivostmi za prosilce za azil in da je brezdomstvo prizadelo tudi dublinske povratnike

; (iii) da glede na različne vire, vključno s poročilom AIDA, leta 2021 v Francoski republiki ni bilo mogoče namestiti približno 70.000 prosilcev za mednarodno zaščito, kar pomeni, da je bilo nastanjenih le 59 % prosilcev za mednarodno zaščito; (iv) da tudi poročilo AIDA za leto 2023 navaja pomanjkanje kapacitet za nastanitev prosilcev v Franciji; (v) da imajo težave pri sprejemanju povratnikov po dublinskem postopku, saj ne prejmejo pomoči in podpore (poročilo AIDA za leto 2022); (vi) da se povratniki po dublinskem postopku soočajo s pomembnimi ovirami pri dostopu do sprejemnih centrov, to je z enakimi težavami kot vsi prosilci za azil v Franciji pri zagotavljanju stanovanja. To je posledica dejstva, da obstaja približno 50-odstotna vrzel glede prostih mest, kot izhaja iz poročilo AIDA za leto 2023; (vii) da je francoski parlament sprejel diskriminatoren, ksenofobičen zakon o nadzoru priseljevanja ter da je Francija izdajala ukaze o izgonu in pridržala državljane iz držav, kjer bi prisilna vrnitev lahko zanje pomenila resno nevarnost, kar izhaja iz poročila Amnesty International za leto 2023. Tožnik se sklicuje tudi na sodbo ESČP M.K. in drugi proti Francoski republiki z 8. 12. 2022, kjer gre za več primerov prosilcev za azil, ki so ostali brez nastanitve, ker niso mogli dobiti prostora v sistemu nastanitve, ki je sicer njim namenjen in niti prostora v nujnih namestitvenih zmogljivostih. Sodišče je odločilo, da je v obravnavanem primeru dodelitev ali zavrnitev mesta v nujni namestitvi predstavljala državljansko pravico in da je prišlo v obravnavanem primeru do kršitve prvega odstavka 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (pravica do dostopa do sodišča). Tožnik ponavlja, da je na s strani toženke posredovane Informacije o obravnavi dublinskih povratnikov v Francoski republiki (pod 1) navedla posamezne sodne odločbe, pod točko 2) statistične podatke ter pod točko 3) informacije s strani francoskega ministrstva za notranje zadeve glede dostopa do postopka mednarodne zaščite) podal svoje pripombe, ki jih ponavlja.

Ugovarja, da se toženka ni ustrezno opredelila do s strani tožnika predloženih informacij, jih zgolj pavšalno zavrnila in povzela Informacije o dublinskih povratnikih v Francoski republiki, ki jih je pripravilo francosko Ministrstvo za notranje zadeve. Te Informacije po tožnikovem mnenju predstavljajo le teoretičnih okvir in se očitno ne izvajajo v praksi, ne gre za dejanske razmere, s katerimi se soočajo prosilci za azil v Franciji, ampak le-te izhajajo iz mednarodnih poročil, ki jih je predložil tožnik. Tožnik glede na navedeno meni, da izpodbijanega sklepa na več mestih ni mogoče preizkusiti, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka v skladu s sedmo točko drugega odstavka 237. člena ZUP. Posledično je ostalo dejansko stanje nepravilno in nepopolno ugotovljeno. Meni, da ga je glede na pretekle izkušnje in na predložene informacije utemeljeno strah, da bo v primeru vrnitve v Francijo ostal brez strehe nad glavo in prihajajoče zime, ker je bila nastanitev, v kateri je pred odhodom iz Francije bival, brez gretja. Meni, da ne drži, da tožnik ni izpostavil osebnih okoliščin, zaradi katerih bi bilo mogoče oceniti, da njegova predaja Francoski republiki ni primerna. Tožnik zatrjuje, da je bil v Franciji že izpostavljen nevarnosti nečloveškega in ponižujočega ravnanja v smislu kršitve 3. člena EKČP. Meni, da bi morala toženka glede na informacije, ki jih je v postopku predložil tožnik, in iz katerih izhaja, da predstavljajo ovire pri dostopu do sprejemnih centrov oz. pomanjkanje nastanitvenih zmogljivosti za prosilce v Franciji vsesplošno razširjeno, dolgotrajno, resno in sistemsko težavo, dodatno preveriti oz. pridobiti zagotovilo, da bo tožniku v primeru vrnitve v Francijo zagotovljena ustrezna nastanitev in ustrezna obravnava. Toženka v postopku takšnih jamstev neutemeljeno ni pridobivala. Povzema ESČP v primeru M.S.S., da se v primeru obstoja javnih informacij o pomanjkljivostih sistema mednarodne zaščite v določeni državi EU, dokazno breme prenese na toženko, ki ima dolžnost da presodi ali so razmere v državi kamor bo prosilec vrnjen primerne. ESČP je nadalje izpostavilo, da mora država vračanja aktivno preveriti stanje v državi sprejema in ne zgolj predpostaviti, da bo država sprejema spoštovala človekove pravice. V primeru vrnitve v Francijo pa kot bistveno tožnik še izpostavlja strah, da bo vrnjen v matično državo in tako ne bo prišlo do varovanja načela nevračanja. Zato Francija zanj ni varna država. Tožnik je v postopku predložil dokazila, ki izkazujejo, da je ... A. ter se je udeležil političnih protestov v Parizu. Posnetki pretepa na protestu, v katerem so bili udeleženi tudi zaposleni na gvinejski ambasadi, pa so dostopni na spletu. Zaradi navedenega, ga iščejo agentje gvinejske ambasade. V primeru vrnitve v Francijo meni, da bi bil deportiran v Republiko Gvinejo, kjer ga čaka smrt. Države članice EU so dolžne spoštovati zahteve načela nevračanja, ki so določene v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu EKČP. Države morajo upoštevati, da so vsebinska merila, ki so določena v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu EKČP, bistveno širša kot merilo, določeno v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Če bi predaja prosilca drugi državi članici EU pomenila kršitev načela nevračanja, postane izjemoma uporaba klavzule suverenosti iz prvega odstavka 17. člena Uredbe Dublin III za državo obvezna.

14. Toženka predlaga zavrnitev tožbe, ker je izpodbijani sklep po njenem mnenju zakonit in pravilen.

15. Toženka poudarja, da je bilo tožniku omogočeno bivanje azilnem domu v Parizu vsaj enajst oz. deset mesecev. Zagotovila o trajanju namestitve tožnik logično ni dobil, saj tudi v Sloveniji prosilci za mednarodno zaščito bivajo le do izvršljivosti odločitve. Na vse očitke je toženka že odgovorila v izpodbijanem sklepu, zato se v izogib ponavljanju sklicuje na obrazložitev izpodbijanega sklepa. Nekonkretizirana je trditev, da bi tožnika iskali zaposleni na gvinejski ambasadi. Vztraja, da statistični podatki jasno kažejo, da se predaje Francoski republiki dejansko izvajajo in da tožniku ne grozi nečloveško ali poniževalno ravnanje v smislu 4. člena Listine EU in da ni sistemskih pomanjkljivosti za tožnikovo predajo Francoski republiki.

16. Sodišče je izvedlo vse predlagane dokaze in sicer je prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene priloga od A1, A2, B1, v soglasju s strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-2522/2025 ter tožnika zaslišalo.

17. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla Prošnjo in odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje in da bo tožnik predan Francoski republiki, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove Prošnje, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijanega sklepa.

18. Prošnjo za mednarodno zaščito lahko pristojni organ s sklepom zavrže kot nedopustno med drugim tudi, če se na podlagi meril, določenih v Uredbi 604/2013/EU, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi 604/2013/EU (četrta alineja prvega odstavka 51. člena ZMZ-1). Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III (prvi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno (drugi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv

, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil

in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca,

ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine.

19. Med strankama ni sporno: (i) da je bil tožnik 14. 8. 2025 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Francoski republiki; (ii) da je Francoska republika tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila; (iii) da je Francoska republika 19. 8. 2025 sprejela odgovornost na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da je odgovorna država članica po Uredbi Dublin III, zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Tožnik niti ne zatrjuje, da Francoska republika ne bi izpolnila katere od obveznosti iz 18. člena Uredbe Dublin III. Odgovorna država članica po Uredbi Dublin III je namreč zavezana, da: (a) pod pogoji iz členov 21, 22 in 29 sprejeti prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici; (b) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (c) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je umaknila prošnjo, ki se obravnava, in podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (d) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(a) in (b), odgovorna država članica obravnava ali dokonča obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je podal prosilec. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(c) in kadar je odgovorna država članica, potem ko je prosilec prošnjo umaknil, njeno obravnavo prekinila pred sprejetjem vsebinske odločitve na prvi stopnji, ta država članica zagotovi, da ima prosilec pravico zahtevati dokončanje obravnave njegove prošnje ali vložiti novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Direktivi 2013/32/EU. V takih primerih države članice zagotovijo dokončanje obravnave. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(d), v katerih je bila prošnja zavrnjena le na prvi stopnji, odgovorna država članica zagotovi, da zadevna oseba ima ali je imela možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 46 Direktive 2013/32/EU (vse 18. člen Uredbe Dublin III).

20. Na podlagi navedenega je toženka tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove Prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Francoska republika.

21. Kot že povzeto, je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Vrhovno sodišče RS je že večkrat pojasnilo (na primer sodba I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023), da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Kot že poudarjeno, pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije kot Vrhovno sodišče RS sta že sprejeli stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Pravilna je ugotovitev toženke, da navedenega za Francosko republiko tožnik ni izkazal.

22. Povzete navedbe, ki jih je tožnik navedel v dokaz sistemskih pomanjkljivosti in večinoma ponovil v tožbi, je pravilno in celovito zavrnila že toženka v izpodbijanem sklepu in ugotovila, da ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema v Francoski republiki niti nevarnosti poniževalnega oziroma nečloveškega ravnanja. Tožnik večinoma navedbe iz upravnega postopka le ponavlja, čemur upravni spor ni namenjen. Sodišče ugotavlja, da je dokazna ocena toženke popolna, prepričljiva in celovita. Sodišče pojasnjuje, da drugačna dokazna ocena od pričakovane s strani tožnika (da tožnik ni dokazal razlogov za drugačno določitev), ne pomeni, da se toženka ne bi opredelila do navedb in dokazov, kot je mogoče povzeti tožnika. Na tem mestu sodišče še pojasnjuje, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijanim sklepom, tožbe, s katero izpodbija ta sklep, ne utemeljuje.

23. Obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine tožnik utemeljuje, v bistvenem in povzeto z naslednjimi navedbami: (i) da se v Francosko republiko ne želi vrniti; (ii) da so sistemske pomanjkljivosti zaradi nastanitvenih pogojev, ki niso bili ustrezni: (1) ker ni bilo gretja; (2) ker so bila stranišča umazana; (3) prehrana ni bila zagotovljena, je pa prosilec prejemal 200 eur na mesec za nakup hrane; (iii) da na razgovoru v postopku mednarodne zaščiteni razumel tolmača; (iv) da se je v Francoski republiki udeležil protestov v Parizu kot ... A., zaradi česar ga iščejo na gvinejski ambasadi; (v) ker se boji, da ga bo deportirali v Gvinejo, kjer ga čaka smrt.

24. Toženka je pravilno ocenila, da tožnikove navedbe razlogov za oviro pri predajo tožnika po Uredbi Dublin III, ne dokazujejo. Tožnik ne izpodbija ugotovitve toženke, da je tožnik v Francoski republiki uspešno vložil prošnjo za mednarodno zaščito, ki je bila zavrnjena in da je imel na voljo pravno varstvo v zvezi z zavrnilno odločitvijo glede njegove prošnje za mednarodno zaščito. Pravilna je odločitev toženke, da zgolj dejstvo, da je bila v Francoski republiki tožnikova prošnja zavrnjena, ne dokazuje sistemske pomanjkljivosti ali nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja. Sodišče se sklicuje na sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 81/2023 z 10. 5. 2023 in I Up 275/2013 z 29. 8. 2013, da zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici, ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa. V pristojni državi članici ima namreč prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati. Sodišče dodaja, da je za konkretni postopek torej bistveno, da ima tožnik na voljo upravni postopek v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito v Francoski republiki in sodni nadzor teh upravnih postopkov. Da navedenega ne bi imel, tožnik ne zatrjuje. Ker ima tožnik na voljo pravne postopke v zvezi s svojo prošnjo za mednarodno zaščito v Francoski republiki, kjer lahko uveljavlja svoje pravice, strah pred "neželeno" odločitvijo (zavrnitev prošnje za mednarodno zaščito in morebitna deportacija) tudi po presoji sodišča, ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti ali ravnanja v nasprotju s 4. členom Listine. Tožnik ne izpodbija dokazne ocene toženke, da prehrana sicer ni bila zagotovljena, je pa tožnik prejemal 200 EUR na mesec za nakup hrane, zato je toženka pravilno zavrnila navedbo glede prehrane kot tako, ki sistemskih pomanjkljivost azilnega postopka v Francoski republiki ne dokazuje. Tožnik ne prereka ugotovitve toženke, da so za higienske razmere odgovorni tudi prosilci, ki se tam nahajajo, zato umazanost stranišč v namestitvi tožnika, sistemskih pomanjkljivost azilnega postopka v Francoski republiki ne dokazuje. Sodišče izpostavlja nesporno dejstvo, da je tožnik vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Francoski republiki 14. 8. 2024, da je imel v Francoski republiki kot prosilec zagotovljeno namestitev enajst oziroma deset mesecev, da je nedovoljeno vstopil v Republiko Slovenijo ponovno (prvič 30. 7. 2024) dne 15. 7. 2025 (dokument Policijske uprave Ljubljana št. 2255-615/2025/3 z dne 15. 7. 2025), zato je pravilna odločitev toženke, da tožnikove navedbe o pomanjkljivosti namestitve (ki je naj nekaj časa ne bi imel, da je živel na cesti), ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti ali ravnanja v nasprotju s 4. členom Listine. Sodišče ne verjame tožniku, da so nastanitvene pomanjkljivosti (ki jih je opredelil kot neogrevanost prostorov, umazana stranišča in to, da ni dobil hrane, čeprav je dobil nadomestilo za hrano), razlog, da je odšel iz Francoske republike. Ni namreč sporno, da je v isti nastanitvi živel enajst oziroma deset mesecev, torej skoraj celotno obdobje tožnikovega bivanja v Francoski republiki, zato upoštevajoč tudi ostale tožnikove izjave in dokaze, sodišče ne šteje za dokazano, da bi zaradi nastanitvenih razmer odšel iz Francoske republike. Sodišče ni spregledalo, da tožnikov odhod časovno sovpada z zavrnitvijo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito v Francoski republiki. Ni sporno niti, da je tožnik nastanitev imel, zato ni utemeljeno tožnikovo izpodbijanje sklepa z navedbo, da je ovira za predajo tožnikova bojazen, da namestitve (ob vrnitvi) ne bo imel. Ni sporno, da je tožnik namestitev imel 10 oz 11 mesecev in da se je sam odločil, da bo iz Francoske republike odšel, zato je pravilna odločitev toženke, da sistemskih pomanjkljivosti ne dokazuje tožnikov, sicer nedokazan, strah, da namestitve, ki se ji je prostovoljno odpovedal, ob morebitni predaji ne bi imel. Pravilna je tudi odločitev toženke, da tožnik ni dokazal, da bi sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka v Francoski republiki obstajale zato, ker naj bi bilo namestitev za prosilce premalo. Tožnik ne prereka ugotovitev toženke

: (i) da se prošnje prosilcev, ki so v dublinskem postopku vrnjeni v Francosko republiko, obravnavajo kot ostale prošnje: (ii) da jih po predaji sprejme francoska mejna policija in jih obvesti, kateri prefekturi so dodeljeni; (iii) da so dublinski povratniki glede nastanitve in oskrbe obravnavani kot običajni prosilci za mednarodno zaščito; (iv) da so se sprva zelo omejene nastanitvene zmogljivosti za prosilce za mednarodno zaščito, v zadnjih letih z veliko truda nenehno povečevale; (v) da je bil to odziv Francoske republike na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice št. 28220/13 z 2. 7. 2020 in na večje neformalne tabore, ki so se oblikovali; (vi) da je bilo konec leta 2022 4 % nastanitvenih kapacitet prosilec v prostih. Zato je po presoji sodišča pravilna tudi ugotovitev toženke, da število in možnosti nastanitvenih kapacitet prosilcev v Francoski republiki ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti v Francoski republiki. Sodišče v zvezi s tem še izpostavlja, da tožnik niti ne prereka, da imajo tako kot običajni prosilci za mednarodno zaščito tudi dublinski povratniki dostop do programa finančne pomoči za prosilce za mednarodno zaščito, katere višina je odvisna od različnih dejavnikov (kot so vrsta nastanitve, starost), da nastanjeni prosilci za mednarodno zaščito praviloma prejmejo mesečno finančno pomoč v višini 204 EUR, če niso nastanjeni v državno financirani ustanovi, pa se znesek poveča na 426 EUR na mesec. Zaradi možnosti pridobitve nadomestila v primeru, da nastanitev ni, česar tožnik ne prereka, sistemskih pomanjkljivosti, upoštevajoč vse navedeno ne dokazuje niti poročilo AIDA za leto 2023, iz katerega izhaja, da se povratniki po dublinskem postopku soočajo s pomembnimi ovirami pri dostopu do sprejemnih centrov. Zato je pravilna odločitev toženke, da nastanitveni pogoji prosilcev za mednarodno zaščito v Francoski republiki ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka. Sodišče poudarja, da tožnikovi dokazi, ki se nanašajo na obdobje pred letom 2022

, niso relevantni, saj ni sporno (tožnik ne prereka), kot ugotovljeno zgoraj, da je bila francoska ureditev, ugotovljena v letu 2023, odziv na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice št. 28220/13 z 2. 7. 2020. Sodišče v zvezi z v tem upravnim sporom predloženimi dokazi tožnika pojasnjuje, da tožnik ni zatrjeval pridržanja ali zlorab policije, saj je celo izjavil, da z uradnimi osebami ni imel težav, zato poročilo Human Rights Watch, izdano januarja 2024

25. Sodišče pojasnjuje, da toženka z izpodbijanim sklepom ni odločala o tem ali je tožnikova prošnja za mednarodno zaščito utemeljena. Za presojo zakonitosti izpodbijanega sklepa je bistveno, glede na nespornost ugotovitve, da je za Prošnjo na podlagi III. poglavja uredbe Dublin III odgovorna Republika Francija, (le) ali v Francoski republiki obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine. Zato je toženka pravilno zavrnila vse tožnikove navedbe o tožnikovi prostovoljni udeležbi na protestih v Franciji kot ... A., posledicah tožnikove udeležbe (pretep, poškodba, zatrjevani strah pred zaposlenimi na gvinejski ambasadi), kot take, ki ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine.

26. Sodišče ugotavlja, da se je toženka opredelila do vseh relevantnih navedb in dokazov tožnika ter upoštevala vse individualne okoliščine tožnika in tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da ni razlogov, da za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito ne bi bi odgovorna Francoska republika, ki je odgovornost tudi sprejela.

27. Pravilno je že toženka pojasnila, da si tožnik ne more sam izbirati države, ki bi obravnavala njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ampak odgovorno državo članico določa Uredba Dublin III. Za tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito je na podlagi d točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III odgovorna država Francoska republika. Tudi po presoji sodišča, je na podlagi obrazloženega pravilna odločitev toženke, da tožnikove navedbe ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v francoskem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali o njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

28. Sodišče še pojasnjuje, da sprejema in upošteva stališča sodišč, ki jih je izpostavil tožnik v tožbi. Po ugotovitvi, da tožnik ni navedel konkretnih okoliščin, na katera bi bila povzeta stališča Vrhovnega sodišča RS in ESČP uporabljiva, navedena sodna praksa ne vpliva na drugačno odločitev v tem upravnem sporu.

29. Sodišče se do preostalih trditev in dokazov strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

30. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Tako sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 111/2023 s 7. 6. 2023.

Iz te izhaja, da pritožbene navedbe, da je bila prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici že pravnomočno zavrnjena in da bo pristojna država članica samo nadaljevala postopek deportacije v izvorno državo, na drugačno odločitev niso imele vpliva.

Ponavlja, da je približno mesec dni spal celo na ulici, preden je dobil nastanitev, nato bil nastanjen v azilnem domu v Parizu, kjer je bival približno deset, enajst mesecev, pri čemer nastanitev ni bila ustrezna, saj ni bilo gretja, stranišča pa so bila umazana. Tožnik v Franciji ni imel nobenega zagotovila, da bo nastanitev lahko tudi obdržal.

Povedal je, da so v Franciji pa so vohuni gvinejskega veleposlaništva, ki iščejo udeležence teh protestov. Osebe iz gvinejske ambasade so pozvale udeležence protestov, kasneje pa so bila njihova dovoljenja za prebivanje razveljavljena in so jih deportirali v Republiko Gvinejo. Francoska vlada podpira vojaško vlado v Republiki Gvineji. Deportirane osebe pa v Republiki Gvineji čaka smrt. Tožnika je zato utemeljeno strah, da bi bil, glede na to, da v Franciji nima priznane mednarodne zaščite, deportiran v matično državo in kasneje pogrešan. 26. Tožnik je še pojasnil, da je bil na protestu udeležen v pretepu, v katerem so bili udeleženi tudi zaposleni na gvinejski ambasadi, posnetki pretepa pa so dostopni na spletu. Zaradi navedenega ima težave z zaposlenimi na gvinejski ambasadi, ki ga iščejo. Tožnik je v pretepu utrpel tudi poškodbe, vendar pa ni obiskal zdravnika, saj ga je bilo strah.

Dostopno na: https:// caselaw.euaa.europa.eu/paqes/viewcaselaw.aspx CaseLawID=3580& returnurl=/p aqes/ searchresults.aspx).

Tožnik ponavlja:da je treba upoštevati poročilo AIDA za Francijo, iz katerega med drugim izhaja, da se dublinski povratniki še naprej spopadajo z velikimi ovirami pri dostopu do sprejemnih centrov, pri čemer tovrstne težave z iskanjem nastanitve pravzaprav pestijo vse prosilce, ki zaprošajo za azil v Franciji. To je posledica dejstva, da je v sprejemnih centrih na voljo približno polovica manj mest, kot bi jih bilo potrebnih (na voljo je torej le 50% potrebnih kapacitet)glede sodnih odločb pod točko 1) je tožnik mnenja, da posredovane štiri sodne odločbe predstavljajo redke posamezne primere, v katerih je bila premestitev v Francijo odobrena, pri tem pa priložil sodne odločbe, kjer pa so nacionalna sodišča preprečila premestitve v Francijo - npr. sodbo Regionalnega upravnega sodišča v Hannovru, kjer je razveljavilo dublinsko premestitev v Francijo za 6-mesečnega otroka in njegovo mater, in sicer zaradi sistemskih pomanjkljivosti in posebne ranljivosti otroka (24.7.2023) in sodbo Okrožnega sodišča v Haagu, ki je razveljavilo odločbo o premestitvi na podlagi Uredbe Dublin IIIglede statističnih podatkov pod točko 2) (koliko oseb je bilo leta 2023 premeščenih v Francijo) - je tožnik opozoril, da ti podatki sami po sebi ne povedo ničesar o razmerah v Franciji. Iz vira Key data on the Dublin system in 2023 je mogoče razbrati da je bilo t. i. zahtev za predajo Franciji, ki so jih vložila različna ministrstva držav članic EU, skupaj 10.301. V primerjavi s tem je številka 1.682 izjemno nizka.

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

V tem smislu Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v sodbi

(združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

S sklicevanjem na 18. točko sodbo nemškega Višjega sodišče v Ansbachu, ki je v 18. točki sodbe št. AN 17 S 23.50371 s 16. 6. 2023

To so: Poročilo AIDA leta 2021, poročilo AIDA za leto 2022,

Ki naj bi dokazoavalo, da so se migranti in prosilci za mednarodno zaščito, vključno z otroki, še naprej soočali z nečloveškimi življenjskimi razmerami, pridržanji in zlorabami policije.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 18, 18/1, 18/1-d

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.