UPRS Sodba in sklep I U 1933/2025-17
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-26

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - sistemske pomanjkljivosti

Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Pristojni organ se mora pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine.

II. Zahtevi za izdajo začasne odredbe se ugodi tako, da se izvršitev odločbe Ministrstva za notranje zadeve številka 2142-3052/2025/10 (1221-13) z dne 3. 11. 2025 zadrži do pravnomočne odločitve v tem upravnem sporu.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ter osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Odločila je še, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbe Dublin III

, za to odgovorna država članica (2. točka izreka) ter da se tožnikova predaja izvrši najkasneje v šestih mesecih od 22. 9. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). Toženka je odločila, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik, čigar istovetnost v postopku ni nesporno ugotovljena, 28. 8. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja). Toženka je na podlagi Centralne evidence EURODAC ugotovila, da je bil tožnik v evidenco vnesen 21. 8. 2025 kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški. Toženka je 22. 9. 2025 prejela odgovor, da Hrvaška sprejema pristojnost za obravnavo prosilca na podlagi petega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Toženka je povzela tožnikove navedbe v bistvenem: (i) da se ne želi vrniti v Republiko Hrvaško, kjer se je nahajal dva dni, ker je imel ob prihodu v Republiko Hrvaško v žepu 2.000 eur. V azilnem domu v Republiki Hrvaški (v nadaljevanju ADRH) je bil v sobi s tremi Maročani, edini temne polti; (iii) ko je šel zjutraj pod tuš, je odložil jakno, kasneje pa ugotovil, da mu je nekdo ukradel telefon in denar. Zato je Maročane, ki so bili skupaj z njim v sobi, vprašal, zakaj so mu ukradli telefon in denar, a so krajo zanikali, nato pa ga oklofutali, pri tem je padel na tla, zaradi česar je imel bolečine v desni rami (zato je šel k zdravniku, a ga takrat ni bilo). Zaradi napada je odšel k varnostni službi ADRH, da bi podal prijavo, a so mu rekli, da mora prijavo podati na policiji. Ker slednja ni ukrepala, se je počutil nelagodno. To, da je bil oklofutan, je bilo zanj preveč; (iv) Tožnik meni, da v ADRH ni varno, da tam varnostna služba ni prisotna tako, kot je stalno prisotna v azilnem domu v Ljubljani, zaradi česar te tam lahko pretepajo. Maročani so imeli nože, s katerimi so zamahovali, ne samo proti njemu, ampak tudi proti drugim prosilcem v azilnem domu. Meni, da hrvaška policija ne ščiti tujcev in da je tudi zaradi tega prišel v Republiko Slovenijo; (v) V Republiki Hrvaški se je nahajal samo dva dni, nastanjen je bil v azilnem domu v Zagrebu, kjer je imel zagotovljeno prehrano, a ta ni bila dobra (po zaužitju hrane, je moral iti na stranišče). Zdravnik je bil v azilnem domu ADRH prisoten, a ne vsak dan. V ADRH drugih težav ni imel. Bal se je, da bi v primeru, če bi tam ostal, imel več problemov. (vi) Tožnik je bil zaradi pretepa in visokega krvnega tlaka nesrečen, zato je odšel v Republiko Slovenijo; (vii) Tožnik se v Republiki Sloveniji počuti varnega. Dela v pralnici v azilnem domu in njegov krvni tlak se je stabiliziral, saj mu je zdravnik dal zdravila. Toženka je povzela, da se tožnik ne želi vrniti v Republiko Hrvaško, ker se tam ni počutil varnega in meni, da hrvaška policija ne ščiti tujcev. Toženka sicer obsoja sam dogodek, a pojasnjuje, da ta dogodek ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti, ki zadevajo hrvaški sistem na področju postopkov mednarodne zaščite ali na področju postopkov sprejema. Toženka je ugotovila, da je bilo ukrepanje varnostne službe ADRH razumljivo in ustrezno, saj je urejanje kazenskih in s tem povezanih zadev v pristojnosti policije. Izpostavila je, da tožnik ni imel težav z uradnimi osebami, ki vodijo postopke mednarodne zaščite. Tožnikove izjave glede prehrane v ADRH je ocenila kot posplošene, ki temeljijo na osebnem mnenju, ki ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti. Toženka je še pojasnila, da če držijo tožnikove navedbe, da se je v Republiki Hrvaški oziroma v azilnem domu nahajal zgolj dva dni, v tako kratkem času ni mogel izkusiti vseh vrst obrokov, ki jih nastanjenim prosilcem zagotavlja azilni dom. Toženka je zavrnila tudi tožnikove navedbe v zvezi z zdravniško oskrbo, ker zdravnika, ki je v ADRH sicer prisoten, a ne vsak dan, ni bilo. Pojasnila je, da je bil tožnik v azilnem domu nastanjen le kratek čas, kar po mnenju toženke dokazuje, da težave očitno niso bile tako hude. V nasprotnem primeru bi po mnenju toženke tožnik počakal na sprejem pri zdravniku in bi bil v primeru nujnega stanja zagotovo deležen nadaljnje oskrbe ali po potrebi celo hospitalizacije. Tega ni storil in je raje odšel iz države in nadaljeval svojo pot. Toženka je pojasnila, da bo tožnikovo zdravstveno stanje v primeru vrnitve Republiko Hrvaško ustrezno in zadostno zavarovano, kar je razvidno tudi iz odgovora Republike Hrvaške z 22. 9. 2025, v katerem Republika Hrvaška izrecno zaproša za pravočasno posredovanje vseh podatkov o tožnikovem fizičnem in psihičnem zdravstvenem stanju, na podlagi katerih mu bo lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oz. če jo bo prosilec potreboval. Toženka je ocenila, da tožnikove zdravstvene težave z uravnavanjem krvnega tlaka ne predstavljajo ovire za predajo Republiki Hrvaški. Drugih resnejših zdravstvenih težav tožnik ni izpostavil. Toženka je ocenila, da bi tožnik lahko prosil tudi varnostno službo, da ga napoti k socialni službi in če bi ostal tam nekoliko dlje, bi zagotovo prišel tudi do socialne službe, s katero bi se lahko pogovoril o možnostih zamenjave sobe. Namesto tega pa je raje zapustil azilni dom, ni počakal niti na začetek svojega postopka in odšel v Republiko Slovenijo, s tem pa zlorabil institut mednarodne zaščite.

3. Tožnika bodo v primeru predaje Republiki Hrvaški v tej državi sprejele uradne osebe Ministrstva za notranje zadeve Republike Hrvaške, ki so pristojne za vodenje postopka za priznanje mednarodne zaščite, po prihodu pa bo nastanjen v azilni dom, v kolikor bo seveda izrazil namero za vložitev prošnje. Toženka je odločila, da Prošnje ne bo obravnavala, saj je pristojnost za obravnavo njegove prošnje potrdila Republika Hrvaška. Odločila je, da tožnikovih težav s sostanovalci ne more obravnavati kot resnih pomanjkljivosti pri nastanitvi, ki bi lahko vplivale na njegovo predajo Republiki Hrvaški. Po ugotovitvi, da tožnikove izjave ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom priznanja mednarodne zaščiti in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen na Hrvaško in odločitvi, da ne bo prevzela pristojnosti za obravnavo Prošnje, ker je obravnavo sprejela Republika Hrvaška in po ugotovitvi, da ni dokumentov relevantnih institucij, ki bi dokazovali, da je azilni sistem na Hrvaškem obravnavan kot kritičen

4. Toženka je ugotovila, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik ob vrnitvi na Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju in ugotovila, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje, zato je Prošnjo na podlagi osmega in devetega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena ZMZ-1 zavrgla, saj je za obravnavo Prošnje odgovorna Hrvaška.

5. Toženka se bo na podlagi prvega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III s pristojnim organom Hrvaške dogovorila o predaji tožnika, ki bo potekala na mednarodnem mejnem prehodu Obrežje. Na podlagi 29. člena Uredbe Dublin III se bo predaja izvedla v skladu z zakonodajo Republike Slovenije po posvetu s pristojnim organom Hrvaške, kakor hitro bo to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da Hrvaška sprejema prosilca, t. j. od 22. 9. 2o25 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo. V primeru, da prosilec samovoljno zapusti prostore azilnega doma, se lahko ta rok, skladno z drugo točko 29. člena Dublinske uredbe, podaljša na 18 mesecev.

6. Tožnik predlaga odpravo izpodbijanega sklepa. Ponavlja navedbe izjave iz upravnega postopka. Na hrvaškem so mu Maročani ukradli denar, potem pa so ga še pretepli. Ko je to povedal varnostni službi v azilnem domu, so mu rekli, da naj to prijavi policiji. Varnostna služba ga ni zaščitila. Socialnega delavca v azilnem domu ni, zdravnik pa je prisoten le občasno, zato mu poškodbe niso oskrbeli, oz. dali zdravila. Ko je zaužil hrano v azilnem domu na Hrvaškem, mu je postalo slabo. Tožnik je navedel, da iz priložene napotnice je razvidno, da ima tožnik visok krvni pritisk in je zato napoten k zdravniku, in sicer pod nujno. Star je 57 let. Tudi zaradi slabega zdravstvenega stanja in starosti, tožnik ne sme biti predan Republiki Hrvaški. Toženki očita, da je ignorirala sodbo ESČP (opr. št. 84523/17, z dne 17. 1. 2023), iz katere izhaja, da ESČP ne dela razlik med policijskimi postopki in postopki, ki jih zaposleni istega ministrstva izvajajo niti med begunci in ostalimi migranti, ker teh razlik na Hrvaškem ni. Poleg tega je ESČP ugotovilo, tako tožnik: (i) da Hrvaška krši človekove pravice beguncev in drugih migrantov; (ii) da hrvaški organi niso ocenili pomanjkljivosti, ki so privedle do incidenta, v katerem so tri osebe umrle, ena pa je bila hudo poškodovana, jih odpravili in preprečili podobno življenjsko nevarno postopanje v prihodnosti. Meni, da je iz sodbe ESČP razvidno: (i) da hrvaški organi ne preprečujejo nevarnega življenjskega postopanja, ampak ga celo povzročajo; (ii) da na hrvaškem nimajo za prosilce varnega prostora; (iii) da prosilce za mednarodno zaščito zaprejo v prostore, potem pa nimajo dovolj zaposlenih ljudi, da bi te osebe nadzorovali. Zaradi pomanjkanja policistov, ki v primeru požara niso reagirali in izpustili ljudi, je prišlo do smrti treh prosilcev in do hudih poškodb enega od prosilcev. Tožnik povzema odločbo Ustavnega sodišča RS Up 613/16, da je tveganje za nastanek nečloveškega in ponižujočega ravnanja večje, če to ravnanje izhaja iz namernega ravnanja državnih organov. Meni, da se je to zgodilo v konkretnem primeru in da je toženka popolnoma spregledala, da noben uradni organ ni potrdil, da je Republika Hrvaška to sodbo izvršila. Izpostavlja, da o postopkih oz. zadevah v zvezi z migranti, ni nobenega poročila nevladnih organizacij.

7. Tožnik meni, da so sistemske pomanjkljivosti razvidne tudi iz hrvaške zakonodaje. Iz obrazca št. 11 (v nadaljevanju Obrazec), ki je sestavni del Pravilnika o postopku z državljani tretjih držav, sprejetega na podlagi Zakona o strancima (Zakona o tujcih), gre za odločbo o vrnitvi, rok je v zakonu določen med 7-30 dni, lahko pa se ga tudi skrajša. Lahko se ga skrajša na manj kot 7 dni. Iz četrtega odstavka 184. člena hrvaškega Zakona o tujcih izhaja, da odločba o vrnitvi ostaja v veljavi, če tujec poda namero o vložitvi prošnje za mednarodno zaščito, ampak se odločba o vrnitvi ne izvrši do konca postopka, vendar to ne izhaja iz pravnega pouka, kot je to vidno iz obrazca. Vse je neprevedeno, tolmača tujcu zagotovijo le na njegovo zahtevo. Meni, da ni mogoče pričakovati, da bo oseba, ki je bila s strani policistov že enkrat okradena in poškodovana, policiste prosila za tolmača, zato ni možno pričakovati, da bo taka oseba vložila na Hrvaškem prošnjo za mednarodno zaščito. Na hrvaškem tujcem odvzamejo prstne odtise (EURODAC), izdajo in vročijo neprevedeno odločbo o vrnitvi s pomanjkljivim pravnim poukom, s pravico do pravne pomoči jih ne seznanijo, še pred tem pa z njimi nečloveško ravnajo. Že iz same zakonodaje Republike Hrvaške po tožnikovem mnenju izhaja, da je tujcem na Hrvaškem dostop do mednarodne zaščite onemogočen in, da na Hrvaškem obstajajo sistemske pomanjkljivosti. Kot izhaja iz sodbe ESČP, pa ni mogoče pričakovati, da s tožnikom na Hrvaškem v primeru vrnitve ne bodo ponovno nečloveško ravnali.

8. Tožnik meni, da izpodbijani sklep ni izvršljiv. Kot rok za izročitev je določen šest mesecev, oz. 18 mesecev, če bi bilo ugodeno začasni odredbi, oz. če bi tožnik zapustil azilni dom. V konkretnem primeru tožnik azilnega doma ni zapustil. Pa tudi če bi ga, je odločitev ali je tožnik azilni dom res zapustil, po tožnikovem mnenju stvar presoje. Mogoče je bil tožnik v bolnici itd., zato je odločitev 18. mesecev nepravilna, nezakonita in zato neizvršljiva. Odločbe morajo biti konkretne in ne prepis zakona ali uredbe.

9. V vlogi z dne 26. 11. 2025 je v bistvenem navedel, da iz Napotnice in zdravstvene dokumentacije izhaja, da je tožnik hudo bolan, zato mu je bila izdana napotnica z oznako NUJNO, ki je edina napotnica, ki ni predmet čakalne dobe. Treba je upoštevati, da je tožnik star že 57 let, ima tožnik visok krvni pritisk, kar pomeni, da mora biti stalno pod zdravniškim nadzorom.

10. Navaja, da iz priloženih COI izhaja, da so centri prenatrpani, nekatere postelje imajo rjuhe, nekatere pa ne, premalo je tušev in stranišč, da je na nepravilnosti opozoril celo Varuh človekovih pravic Republike Hrvaške. Varuh človekovih pravic Republike Hrvaške je tudi opozoril, da zaradi prenatrpanosti centra v Zagrebu primanjkuje vzdrževalnega in čistilnega osebja. Skupni prostori so umazani, odpadki so vidni vsepovsod, tako zunaj kot znotraj stavbe. Varuh človekovih pravic je ugotovil, da prosilci živijo v težkih razmerah in so zaradi nehigienskih razmer izpostavljeni zdravstvenemu tveganju, zlasti nalezljivim boleznim zaradi pogostih pojavov stenic in garij. Poleg tega je prenatrpanost povzročila dodatna varnostna tveganja zaradi neprehodnih evakuacijskih poti v primeru požara. Iz navedenega je razvidno, da Hrvaška ni izpolnila sodbe cit. v tožbi iz januarja 2023. Iz priloženih COI tudi izhaja, da policisti s prosilci grdo in nestrokovno ravnajo. Iz COI tudi izhaja, da ni mogoče sklepati, da ima vsak prosilec vrnjen preko dublinskega postopka na Hrvaško zagotovljeno ravnanje v skladu z določbami Listine EU, Konvencije o beguncih in EKČP. Poleg tega pri ravnanju s prosilci, tujci itd. na Hrvaškem nevladne organizacije niso prisotne, torej ni nobene kontrole, pa kljub temu je hrvaški varuh človekovih pravic ugotovil za tujce ogrožajoče razmere v centrih. Meni, da se zaradi nehigienskih in nevarnih razmer, na Hrvaško ne more poslati starejšega in bolnega človeka, ki je že sedaj bolan na dihalih in ima visok krvni tlak.

11. Na glavni obravnavi je še navedel, da iz Napotnice izhaja, da gre za nujen primer, da je treba ukrepati nemudoma. Tožnik je bil poslan na rentgen, gre za trajno in ne začasno napotnico, iz česar je razvidno, da gre pri tožniku za akuten primer. Zaradi navedenega predlaga tudi postavitev izvedenca medicinske stroke.

12. Toženka predlaga zavrnitev tožbe, ker je izpodbijani sklep po njenem mnenju zakonit in pravilen.

13. Pri izpodbijanem sklepu vztraja in poudarja, da se je do navedb glede ravnanja varnostne službe, prisotnosti socialne službe v azilnem domu v Zagrebu, prehrane in zdravniške oskrbe že opredelila ter pri tej obrazložitvi vztraja.

14. V zvezi z izdano napotnico s strani ZD Ljubljana Vič-Rudnik z 11. 11. 2025 (v nadaljevanju Napotnica), toženka pojasnjuje, da iz Napotnice ni razvidno, da je bil tožnik napoten zaradi visokega krvnega pritiska, kakor to trdi. Iz Napotnice je namreč v polju "12-MKB", ki je namenjeno vpisu diagnoze, navedeno: R05 - Kašelj, kot vrsta zdravstvene storitve pa je pod kodo 1888 naveden RTG pc, kar pomeni rentgensko slikanje prsnega koša, pljuč. Tožnik je sicer v upravnem postopku res navedel, da ima visok krvni tlak, a je obenem tudi povedal, da je zaradi slednjega tekom bivanja v Republiki Sloveniji v ambulanti azilnega doma prejel zdravila in da je njegovo stanje stabilno.

15. S povzemanjem in sklicevanjem na stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 20/2024 z dne 13. 2. 2024

navaja, da iz Napotnice ni razvidno, da bi lečeči zdravnik v zdravstvenem stanju tožnika prepoznal katerokoli od stanj okoliščine, ki bi lahko dokazovale nezmožnost odhoda ali predstavljale nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP. Toženka ponavlja, da bo v primeru vrnitve v Republiko Hrvaško tožnikovo zdravstveno stanje ustrezno in zadostno zavarovano, kar je razvidno tudi iz odgovora Republike Hrvaške z 22. 9. 2025, v katerem Republika Hrvaška izrecno zaproša za pravočasno posredovanje vseh podatkov o fizičnem in psihičnem zdravstvenem stanju tožnika. Na podlagi teh podatkov mu bo lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oziroma če jo bo potreboval. Po mnenju toženke ni torej nikakršnega dvoma, da bo tožnik tudi v Republiki Hrvaški deležen ustrezne obravnave. Toženka še navaja, da bi ob podanem izrecnem soglasju tožnika, če bi bilo zdravstveno stanje tako, da bi potreboval posebno obravnavo in zdravstveno oskrbo, skladno z določili 32. člena Uredbe Dublin III Republiki Hrvaški posredovala zdravstvene podatke, potrebne za zagotovitev zdravstvene oskrbe ali zdravljenja.

16. Toženka kot nerelevnatno za konkretno zadevo ocenjuje sodbo ESČP z opr. št. 84523/17 s 27. 1. 2023. S sklicevanjem na stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 220/2024 s 26. 9. 2024 meni, da sodba ESČP Daraibou proti Hrvaški z dne 27. 1. 2023, ni relevantna, ker je bilo v njej predmet presoje povsem drugačno dejansko stanje. Šlo je za hudo kršitev pravice do življenja zaradi izbruha požara na postaji mejne policije Bajakovo leta 2015, ki je povzročil hude poškodbe mladega Maročana in smrt treh njegovih prijateljev. Vendar pa ESČP v tej zadevi ni ugotovilo, da bi Hrvaška kršila pravico do azila tistim prosilcem, ki so vrnjeni po Uredbi Dublin III. Na tej podlagi tudi ni mogoče posplošeno zaključiti, da so človekove pravice na Hrvaškem kršene, torej da niso priznane in varovane. Med državami članicami Evropske Unije je treba izhajati iz načela medsebojnega zaupanja, ki od vsake od teh držav zahteva, naj razen v izrednih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom.

17. Toženka zavrača tudi navedbe, da so sistemske pomanjkljivosti razvidne tudi iz hrvaške zakonodaje. Povsem evidentno je, da je tožnik v Republiki Hrvaški, kjer se je nahajal zgolj dva dni, dejansko zaprosil za mednarodno zaščito, bil nastanjen v azilni dom v Zagrebu, ki ga je samovoljno zapustil še pred pričetkom svojega postopka. V zvezi odločbo o vrnitvi pa toženka izpostavlja, da ta sama po sebi še ne predstavlja sistemskih pomanjkljivosti. Povsem razumljivo je namreč, da se tujcem, ki se na območju države nahajajo brez dovoljenja za prebivanje, izreče ukrep vrnitve. Tudi v Republiki Sloveniji skladno s 64. členom Zakona o tujcih policija tujcu izda odločbo o vrnitvi. Glede navedbe, da se tolmača zagotovi le na zahtevo, toženka pojasnjuje, da je to povsem razumljivo in da bi tožeča stranka lahko zahtevala pomoč tolmača, če bi to želela. Toženka ponavlja, da bodo tožnika v primeru predaje Republiki Hrvaški v tej državi sprejele uradne osebe Ministrstva za notranje zadeve Republike Hrvaške, ki so pristojne za vodenje postopkov mednarodne zaščite, po prihodu pa bo nastanjen v azilni dom, v kolikor bo seveda izrazil namero za vložitev prošnje.

18. Toženka pojasnjuje, da je izrek izpodbijanega sklepa tudi v delu določitve roka za predajo, pravilen in v skladu z Uredbo Dublin III (prvi odstavek 18. člena in drugi odstavek 29. člena. V zvezi s tožnikovimi navedbami, da azilnega doma ni zapustil, toženka pojasnjuje, da to seveda drži, zaradi česar toženka roka za predajo (še) ni podaljšala. V primeru, da bi tožnik azilni dom zapustil, pa bi toženka rok za predajo podaljšala na 18 mesecev. Toženka je pojasnila, da hospitalizacija skladno z že navedeno pravno podlago, ni razlog za podaljšanje roka.

19. Sodišče je v dokaznem postopku prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloga od A1 do A3, listine, priložene vlogi tožnika z dne 26. 11. 2025, B1, v soglasju s strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-3052/2025 ter tožnika zaslišalo. Sodišče je zavrnilo tožnikov dokazni predlog s postavitvijo izvedenca medicinske stroke, v dokaz, da je bil tožnik poslan na rentgen, za kakšno napotnico gre (trajno in ne začasno), da gre pri tožniku za akuten primer, ker dejstva, v dokaz katerih je izvedenec predlagan, niso sporna, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju obrazložitve. Zavrnilo je dokazni predlog s postavitvijo izvedenca medicinske stroke tudi kot dokaz, kot trdi v vlogi z dne 26. 11. 2024, resnosti tožnikovega stanja zdravniki. Tožnik namreč niti ni trdil, da bi imel kakšno drugo zdravstveno stanje, od dokazanega, to je kašelj in visok pritisk (izvedenec je namreč dokaz, ki dokazuje navedbe strank in jih ne nadomešča), ki pa tudi po presoji sodišča ne dokazujejo utemeljenosti tožbe, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

20. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla Prošnjo in odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje in da bo tožnik predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove Prošnje, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

21. Prošnjo za mednarodno zaščito lahko pristojni organ s sklepom zavrže kot nedopustno med drugim tudi, če se na podlagi meril, določenih v Uredbi 604/2013/EU, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi 604/2013/EU (četrta alineja prvega odstavka 51. člena ZMZ-1). Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III (prvi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno (drugi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv

, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil

in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca,

ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine.

22. Med strankama ni sporno, da je bil tožnik na Hrvaškem, še preden je v Republiki Sloveniji vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Ni sporno niti, da je bil tožnik 21. 8. 2025 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški, ki je 22. 9. 2025 toženko obvestila, da sprejema odgovornost na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da prosilca, ki je prisoten v drugi državi članici brez dokumenta za prebivanje ali ki tam vloži prošnjo za mednarodno zaščito po umiku svoje prve prošnje, podane v drugi državi članici med postopkom določanja odgovorne države članice, država članica, v kateri je bila najprej vložena ta prošnja za mednarodno zaščito, ponovno sprejme pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 z namenom dokončanja postopka določanja odgovorne države članice. Ta obveznost preneha, kadar lahko država članica, ki je prejela zahtevo za dokončanje postopka določanja odgovorne države članice, ugotovi, da je prosilec medtem zapustil ozemlja držav članic za obdobje najmanj treh mesecev ali je od druge države članice dobil dokument za prebivanje. Prošnja, vložena po takem obdobju odsotnosti iz drugega pododstavka, šteje za novo prošnjo, ki zahteva začetek novega postopka določanja odgovorne države članice.

23. Toženka je tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove Prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Republika Hrvaška.

24. Kot že povzeto, je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Vrhovno sodišče RS je že večkrat pojasnilo (na primer sodba I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023), da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Kot že poudarjeno, pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije kot Vrhovno sodišče RS sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Pravilna je ugotovitev toženke, da navedenega za Republiko Hrvaško tožnik ni izkazal. Vlogi z dne 26. 11. 2025 priloženi dokumenti PIC z dne 22. 7. 2025 in z dne 22. 9. 2025 po presoji sodišča tem kriterijem

25. Obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine tožnik utemeljuje, v bistvenem in povzeto: (i) ravnanje varnostne službe ADRH, ki naj tožnika, ob kraji in oklofutanju tožnika s strani Maročanov, ne bi zaščitila; (ii) da hrana ni bila dobra, ker je po zaužitju moral na stranišče; (iii) nezadostni zdravniški oskrbi zaradi visokega pritiska. Sodišče ugotavlja, da se je do vseh v tožbi v večini ponovljenih navedb, s katerimi dokazuje obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine, kot povzeto, opredelila že toženka v izpodbijanem sklepu, zato sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena ZUS-1 glede povzetih navedb iz prvega stavka tega odstavka, sledi utemeljitvi upravnega akta. Kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, se je toženka opredelila do vseh navedb in dokazov tožnika in jih tudi vse dokazno ocenila (kot take, ki ne dokazujejo razlogov, da Republika Hrvaška ne bi bila odgovorna država članica za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodne zaščito). Sodišče pojasnjuje, da drugačna dokazna ocena od pričakovane s strani tožnika (da tožnik ni dokazal razlogov za drugačno določitev), ne pomeni, da se toženka ne bi opredelila do navedb in dokazov, kot je mogoče povzeti tožnika. Sodišče poudarja, da se tožnik nahaja v postopku zaradi prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil sam tako v Republiki Sloveniji in Republiki Hrvaški. Sodišče dodaja, da je zaradi nespornega dejstva, da je bil tožnik v Republiki Hrvaški le dva dni, toženka zatrjevane težave, tako glede hrane, glede varnostne službe in zdravniške oskrbe, glede na zatrjevane intenziteto, ki nujne obravnave niso zahtevali, pravilno ocenila kot take, ki ne dokazujejo, da bi v Republiki Hrvaški obstajale sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev take resnosti, da bi v primeru predaje lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine. V zvezi s tem sodišče še dodaja, da so azilni domovi (tudi hrvaški) ustanove z masovno nastanitvijo, veliko frekvenco ljudi, ki so temu primerno organizirane (skupinske sanitarije, omejen čas za tuširanje, hrana, ki se jo najlažje pripravi za veliko število oseb), kar vpliva na standard bivanja. Tožnik zatrjevanim razmeram ni bil izpostavljen dlje časa, saj je azilni dom zapustil že po dveh dneh. Sodišče se tako strinja s presojo toženke, da se opisane tožnikove izkušnje njegovega le dvodnevnega bivanja v hrvaškem azilnem domu ne približajo standardu ESČP v zadevi M. S. S. proti Belgiji.

26. Na podlagi vpogleda v Napotnico sodišče šteje za dokazano, da je tožnik napoten na rentgensko slikanje prsnega koša, pljuč, zaradi diagnoze: R05 - Kašelj. Sodišče je prepričano, da dokazano zdravstveno stanje tožnika, to je kašelj, pri tem, da ni sporno, da je zatrjevani visok krvni tlak v času, ko se tožnik nahaja v Republiki Sloveniji, stabiliziran, ni zdravstveno stanje, ki bi upoštevajoč sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 20/2024 s 13. 2. 2024, utemeljevalo vloženo tožbo. Po stališču Vrhovnega sodišča Republike Slovenije namreč ni upoštevna vsaka bolezen prosilca za mednarodno zaščito, temveč mora iti za situacijo, v kateri ima prosilec "posebej hudo duševno ali fizično bolezen", pri čemer je posebna resnost zdravstvenega stanja ugotovljena na podlagi objektivnih elementov (npr. zdravniških potrdil), ki jih predloži prosilec.

Ugotovljen kašelj in stabiliziran visok krvni pritisk po presoji sodišča ne dajejo podlage za sklepanje, da je pri tožniku, ne glede na starost, podano posebej resno bolezensko stanje oziroma da gre za tako ogrožajoče okoliščine, v katerih bi predaja povzročila dejansko in izkazano nevarnost za znatno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja in bi s tem pomenila nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP. Pri tem sodišče izpostavlja, da tožnik ne prereka toženkine navedbe, da iz odgovora Republike Hrvaške z 22. 9. 2025 izhaja, da bo tožnikovo zdravstveno stanje v primeru vrnitve Republiko Hrvaško ustrezno in zadostno zavarovano. Ne prereka niti navedbe, da Republika Hrvaška izrecno zaproša za pravočasno posredovanje vseh podatkov o tožnikovem fizičnem in psihičnem zdravstvenem stanju, na podlagi katerih mu bo lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oz. če jo bo tožnik potreboval.

27. Neutemeljena je tudi tožbena navedba, da sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev v Republiki Hrvaški, ki bi lahko povzročile nečloveško ali poniževalno ravnanje, izhajajo iz hrvaške zakonodaje, pri čemer se tožnik sklicuje na obrazec št. 11, ki je sestavni del Pravilnika o postopku z državljani tretjih držav. Ni sporno, da je tožnik v Republiki Hrvaški, kjer se je nahajal zgolj dva dni, zaprosil za mednarodno zaščito in bil nastanjen v azilni dom v Zagrebu, ki ga je samovoljno zapustil še pred pričetkom svojega postopka. Niso utemeljene niti tožbene navedbe, da sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka dokazujejo navedbe o hrvaški odločbi o vrnitvi. Izrek ukrepa vrnitve tujcu, ki se na območju države nahaja brez dovoljenja za prebivanje, v skladu z nacionalno zakonodajo, tudi po presoji sodišča ne predstavlja ne sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in ne povzroča nečloveškega ali poniževalnega ravnanja, temveč ravno naspr0tn0. Pravilno je pojasnila toženka, da se tudi v Republiki Sloveniji tujcem na podlagi 64. člena Zakona o tujcih izda odločba o vrnitvi.

28. Predaja zadevne osebe se izvede v skladu z nacionalno zakonodajo države članice, ki poda zahtevo, po posvetu med zadevnima državama članicama, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela zadevno osebo ali končni odločitvi o pritožbi ali ponovnem pregledu, če v skladu s tretjim odstavkom 27. člena obstaja odložilni učinek (prvi odstavek 18. člena Uredbe Dublin III). Rok se lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila možna, ker je zadevna oseba v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če zadevna oseba pobegne (drugi odstavek 29. člena Uredbe Dublin III). Glede na to, da ni sporno, da je 22. 9. 2025 toženka prejela odobritev zahteve, da bo Republika Hrvaška sprejela ali ponovno sprejela tožnika je 3. točka izreka izpodbijanega sklepa zakonita in tožbeni ugovor v tem delu neutemeljen. Pravilno je že toženka pojasnila, da je morebitno podaljšanje roka za predajo tožnika vezano na dejstvo, če bi tožnik samovoljno zapustil azilni dom ali njegovo izpostava. Ni sporno, da tožnik do zaključka glavne obravnave 26. 11. 2025 azilnega doma ni zapustil.

29. Sodišče ugotavlja, da se je toženka opredelila do vseh relevantnih navedb in dokazov tožnika ter upoštevala vse individualne okoliščine tožnika in tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da ni razlogov, da za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito ne bi bi odgovorna Republika Hrvaška, ki je odgovornost tudi sprejela. Republika Hrvaška je na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III, odgovorna država članice za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito. Pravilno je že toženka tožniku pojasnila, da si ne more sam izbirati države, ki bi obravnavala njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ampak odgovorno državo članico določa Uredba Dublin III. Za tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito je odgovorna država članica Republika Hrvaška. Sodišče še pojasnjuje, da je Republika Hrvaška glede na to, da se šteje, da je tožnik prošnjo v Republiki Hrvaški umaknil, na podlagi drugega pododstavka drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III dolžna zagotoviti, da ima tožnik pravico zahtevati dokončanje obravnave njegove prošnje ali vložiti novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Direktivi 2013/32/EU. Tožnik pa niti ne zatrjuje toliko manj dokaže, da te obveznosti iz drugega pododstavka drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III Republika Hrvaška naj ne bi izpolnila. Odveč je pojasnilo, da se bo tožnik sam odločil ali bo vložil (ponovno) prošnjo v Republiki Hrvaški ali ne.

30. Sodišče še pojasnjuje, da sprejema in upošteva vsa stališča sodišč, ki jih je izpostavil tožnik v tožbi. Po ugotovitvi, da tožnik ni navedel konkretnih okoliščin, na katera bi bila povzeta stališča Vrhovnega sodišča RS in ESČP uporabljiva, navedena sodna praksa ne vpliva na drugačno odločitev v tem upravnem sporu. Sodišče se do preostalih trditev in dokazov strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

31. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

32. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva.

33. Toženka argumentirano ne prereka navedb, da bi tožniku z izvršitvijo izpodbijanega akta nastala težko popravljiva škoda. Ker teh navedb toženka ne prereka, jih sodišče na podlagi 214. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1, šteje za priznane. Po presoji sodišča je s temi navedbami težko popravljiva škoda v smislu določbe 32. člena ZUS-1 izkazana in je zato sodišče predlopu za izdajo začasne odredbe ugodilo.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Toženka se sklicuje na sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 23/2021 z 9. 4. 2021 in I Up 245/2022 z 11. 1. 2023 in sodbi Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 333/2024 s 27. 2. 2024 in I U 228/2024 z 29. 2. 2024, ki sta potrdili, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite in zato ni zadržkov pri vračanju oseb v to državo.

V kateri je Vrhovno sodišče RS navedlo, da je " [,. .]v zvezi z navedenimi stališči v sodbi in sklepu I Up 291/2016 z dne 10. 3. 2017 še pojasnilo, da v skladu s sodbo C-578/16 PPU (druga alineja 2. točke izreka, 68. točka in 72. do 75. točka) in sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v tam citirani zadevi Paposhvili v okviru 3. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) ter 4. člena Listine EU ni upoštevna vsaka bolezen prosilca za mednarodno zaščito, temveč mora iti za situacijo, v kateri ima prosilec "posebej hudo duševno ali fizično bolezen", pri čemer je posebna resnost zdravstvenega stanja ugotovljena na podlagi objektivnih elementov (npr. zdravniških potrdil), ki jih predloži prosilec. Nadaljnja upoštevna okoliščina pa je dejanska in izkazana nevarnost za znatno in nepopravljivo poslabšanje takega zdravstvenega stanja zadevne osebe, kar mora prav tako izhajati iz predloženih dokazil (75. točka sodbe C- 578/16 PPU). Tudi v zadevi Paposhvili je poudarjeno (183. točka obrazložitve), da 3. člen EKČP zagotavlja varstvo v situaciji, ki vključuje predajo resno bolne osebe, glede katere so bili izkazani utemeljeni razlogi za oceno, da bo, čeprav ne pod grožnjo neposredne smrti, zaradi odsotnosti ustrezne možnosti zdravljenja v sprejemni državi ali dostopa do takega zdravljenja, izpostavljena resni nevarnosti, da se bo njeno zdravstveno stanje resno, hitro in nepopravljivo poslabšalo, kar bo vodilo do močnega trpljenja ali bistvenega zmanjšanja njene pričakovane življenjske dobe. Upoštevaje navedeno, da gre za izjemne primere, pa je v obravnavani zadevi očitno, da ne pritožnikove navedbe pred sodiščem prve stopnje in ne v pritožbi predloženi dokazi, ob tem da je na pritožniku breme predložitve objektivnih elementov ustrezne vsebine, niso zadostni za utemeljitev in izkazanost zdravstvenega stanja, ki bi ustrezalo tako opredeljenemu pojmu posebej hude duševne bolezni, posledično pa tudi ne tveganja, da bi s predajo prišlo do takega poslabšanja njegovega zdravstvenega stanja, ki bi povzročilo trpljenje v smislu 4. člena Listine EU" V sodbi navaja tudi, da: " Navedene okoliščine (da je bila pritožniku diagnosticirana oblika bolezni brez prisotnosti (samo)destruktivnih nagnjenj, da se (je) zdravi(l) ambulantno s tabletami in ob odsotnosti navedb, da je zdravnik morebiti predlagal še druge ukrepe ali dal priporočila glede samega zdravljenja, ki bi dokazovali nezmožnost odhoda) ne dajejo podlage za sklepanje, da je pri pritožniku podano posebej resno bolezensko stanje oziroma da gre za tako ogrožajoče okoliščine, v katerih bi predaja povzročila dejansko in izkazano nevarnost za znatno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja in bi s tem pomenila nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP.

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

V tem smislu Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

ESČP je v zadevi M. S. S. proti Belgiji poudarilo, da je že večkrat sprejelo stališče, da mora nečloveško ravnanje dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. V zadevi M. S. S. proti Belgiji je kot take spoznalo okoliščine, v katerih je prosilec več mesecev živel v negotovem in brezizhodnem položaju, na cesti, brez hrane, brez dostopa do sanitarij, ponoči v stalnem strahu, da ga bodo napadli in oropali.

Tako sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 20/2024 s 13. 2. 2024.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 20, 20/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.