UPRS Sodba I U 583/2024-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2024-04-02

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja - varna izvorna država - ekonomski razlog - prosilec iz Maroka

Po presoji sodišča je toženka namreč pravilno ocenila, da tožnik upoštevajoč, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani z njegovimi navedbami, ni navedel pravno pomembnih dejstev in okoliščin v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo. Toženka je pravilno ocenila, da so tožnikove navedbe, da je odšel iz Maroka zaradi revščine in težke zaposljivosti, dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po ZMZ-1.

Utemeljena je ugotovitev, da tožnik ni navedel nobene take osebne okoliščine, na podlagi katere bi toženka lahko zaključila, da njegova izvorna država zanj ni varna.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena in pete alineje prvega odstavka 49. v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka). Tožniku je določila 10 dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 (2. točka izreka). Če tožnik v roku iz 2. točke izreka tega ne bo storil, bo s teh območij odstranjen (3. točka izreka). Toženka je tožniku določila tudi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, in sicer za obdobje enega leta, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 2. točke izreka (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnika, ki se je v policijskem postopku predstavil kot A. A., roj. ... 1995, državljan Kraljevine Maroko (v nadaljevanju: Maroko), zaradi nezakonitega vstopa 30. 12. 2023 obravnavala slovenska policija. Toženka je povzela dne 10. 1. 2024 vloženo tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (v nadaljevanju Prošnja), da pripada arabski narodnosti in da je muslimanske veroizpovedi, da vojaškega roka ni služil, da ni član politične stranke ali organizacije, da ni prestajal zaporne kazni. Maroko je zapustil 28. 9. 2023 zaradi brezposelnosti in revščine.

3. Toženka je povzela osebni razgovor, v bistvenem, da je tožnik pripadnik berberske narodnosti in muslimanske veroizpovedi, materni jezik je arabski, govori še berberski jezik, končanih devet razredov osnovne šole, srednjo šolo je pustil, ker je zaradi revščine moral začeti z delom. Vse življenje je živel v Maroku, nazadnje v Marakešu, kjer je delal. Družino je preživljal oče. Bil je najstarejši otrok v družini. Izven Maroka nima sorodnikov. Preživljal se je z delom na tržnici in kot pomočnik kuharja v restavracijah. Zaslužil je sedem evrov na dan. Poskusil je poiskati delo tudi v Marakešu in Casablanci, kjer je največ dela, vendar ga ni našel. Njegova ekonomsko-finančna situacija je bila pod povprečjem. Njegova ciljna država je bila Italija, ker je tam delo. Tožnik je iz Maroka odšel zaradi slabe finančne situacije, ker je potreboval delo. Nazadnje je delal v restavracijah, vendar so ga zaradi pomanjkanja dela odpustili. Po tem je delo iskal pet mesecev, vendar je bil pri tem neuspešen. Rad bi delal in pomagal družini, ki živi v revščini. Boljšo prihodnost si želi tudi zase. Drugih težav, razen ekonomskih, v Maroku ni imel. V Maroku ne bi ostal, tudi če bi dobil bolje plačano delo, ker je delo slabo plačano. Če bi se moral vrniti v Maroko, bi začel iskati delo.

4. Iz obrazložitve izhaja, da tožnik, ki svoje istovetnosti ni izkazal in je državljan Maroka, prošnjo za mednarodno zaščito utemeljuje s slabo ekonomsko situacijo ter posledično s slabimi pogoji za življenje. Toženka je po ugotovitvi, da tožnikovih razlogov za odhod iz Maroka (revščina in zaradi nezmožnosti najti dobro plačano zaposlitev) ni moč povezati s preganjanjem na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, Prošnjo štela za očitno neutemeljeno, ker tožnik očitno ne izpolnjuje zakonsko določenih pogojev za podelitev ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Toženka je pojasnila, da ekonomske težave ter nezmožnost življenja v Maroku ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite, ker tožnikove ekonomske stiske ne povzročajo tretji akterji (npr. država sama, gospodarske družbe itd ), kar bi morebiti lahko privedlo do kršenja njegovih pravic in uničenja njegove ekonomske eksistence. Toženka je izpostavila, da je tožnik v Maroku delal (delal je na tržnici in kot pomočnik kuharja v restavracijah), vendar po svoji lastni subjektivni presoji ni zaslužil dovolj za preživetje. V Maroku se tožniku nič konkretnega ni zgodilo, temveč ga je iz države gnala želja po boljšem življenju. Tožnikove težave pa po oceni toženke niso takšne, da bi predstavljale trajno in sistematično kršenje človekovih pravic, zato je Prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila kot očitno neutemeljeno na podlagi prve alineje 52. člena ZMZ-1.

5. Toženka je po ugotovitvi, da tožnik prihaja iz Maroka, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav (Ur. I. RS, št. 47/22) določila kot varno izvorno državo in ugotovitvi, da ni razlogov, da Maroko za tožnika, ni varna izvorna država, saj tožnik ob vrnitvi ne bo soočen z resno škodo ali, da bi bilo njegovo življenje kakorkoli ogroženo, da v Maroku poleg ekonomskih težav, drugih težav ni imel, Prošnjo zavrnila tudi na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1. Pojasnila je, da institut mednarodne zaščite ni namenjen reševanju ekonomskih težav posameznikov, ki nimajo povezave z razlogi, določenimi v Ženevski konvenciji. Toženka je ugotovila, da ne obstajajo tehtni razlogi, ki bi kazali na to, da Maroko za tožnika ne bi bila varna izvorna država, kamor se ne bi mogel vrniti.

6. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe še izhaja, da je toženka na podlagi desetega odstavka 49. člena ZMZ-1 določila 10 dnevni rok za prostovoljni odhod, ker ni zaznala okoliščin, ki bi utemeljevale določitev daljšega roka. Toženka je na podlagi trinajstega odstavka 49. člena ZMZ-1 upoštevajoč, da ni izkazano, da bi tožnik imel veljavni pravni naslov za zakonito bivanje v Republiki Sloveniji, odločila, da se tožnika v primeru, da ne bo zapustil območja Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 v 10 dnevnem roku, odstrani. Toženka je tožniku določila prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 za obdobje enega leta, ki pa se ne izvrši, če tožnik zapusti ta območja v roku, določenem za prostovoljni odhod iz 2. točke izreka izpodbijane odločbe.

7. Tožnik predlaga, da sodišče zaradi nepravilne uporabe materialnega prava, nepopolno oz. zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb postopka, izpodbijano odločbo odpravi in vrne v ponovno odločanje toženki.

8. Tožnik povzema izjavo iz osebnega razgovora

in meni, da je bilo dejansko stanje glede vzrokov za ekonomsko stisko prosilca ugotovljeno nepopolno in zmotno. Njegovo stisko povzroča tako država, kot gospodarske družbe, saj kljub 17-urnemu delovniku ni uspel zaslužiti dovolj niti za golo preživetje, zato mu je s tem onemogočeno izvajanje osnovnih pravic. Tožnik navaja, da je pripadnik berberske skupnosti, ki je v Maroku diskriminirana v smislu 27. člena ZMZ-1. Navaja, da ima otežen dostop do dela, če pa delo dobi, pa je izpostavljen sistematičnemu stalnemu izkoriščanju. Takšno stanje je trajno oziroma se konstantno ponavljajoče, gre za poniževalno ravnanje in ogrožanje eksistence tožnika, brez spoštovanja človekovega dostojanstva, kar mu očitno povzroča občutek strahu, tesnobe in manjvrednosti. Gre za ekonomsko diskriminacijo, zaradi katere je bil in bi bil v primeru vrnitve zaradi svoje berberske narodnosti žrtev ponavljajočih se dejanj psihičnega nasilja, oziroma bi bil znova deležen zbira različnih diskriminatomih ukrepov, to je da je zaradi svojega porekla skorajda ne zaposljiv in da je za prekomerno delo zelo malo plačan, zato nima sredstev niti za lastno preživetje. Delo je sicer iskal v Casablanci in Marakeshu, kjer je dela sicer največ, a ga ni našel. Diskriminacije zaradi pripadnosti berberski narodnosti prosilec ob razgovoru sicer ni izrecno navajal, ker mu tudi vprašanja niso bila postavljena na ta način, da bi pojasnil razloge za svojo situacijo, zato meni, da je bilo dejansko stanje ugotovljeno nepopolno in zmoto in posledično napačno uporabljeno materialno pravo.

9. V odgovoru na tožbo se toženka sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

10. Poudarja, da je tožnik jasno izpovedal, da v izvorni državi ni imel drugih težav, razen ekonomskih, da je odšel zaradi slabe finančne situacije ter želje po boljši prihodnosti. Ponavlja, da slaba ekonomska situacija (brezposelnost, revščina) ter posledično slabi pogoji za življenje niso podlaga za priznanje mednarodne zaščite. Tožnik ni navedel, da bi imel kakšne težave v izvorni državi, čeprav je bil zelo dobro seznanjena z zaupnostjo postopka in pomembnostjo navajanja resničnih in natančnih navedb. Toženka pojasnjuje, da je sicer treba presoditi, kaj prosilcu grozi ob morebitni vrnitvi v izvorno državo, vendar se to lahko presodi na osnovi tega, kar je prosilec navedel v postopku za pridobitev mednarodne zaščite, saj mora prosilec v skladu z 21. členom ZMZ-1 sam navesti vsa dejstva in okoliščine, ki utemeljujejo njegov strah pred preganjanjem ali resno škodo.

11. Poudarja, da je imel tožnik vse možnosti, da izkaže vse svoje individualne okoliščine, zaradi katerih le-ta zanjo ne bi bila varna, česar ni storil in ni dokazal, da izvorna država zanj ne bi bila varna država. Tožnik je navedel, da je izvorno državo zapustil zaradi ekonomske stiske in sam navedel, da se mu v izvorni državi ni zgodilo nič hujšega oz. da tam ni bil ogrožen.

12. Sodišče je v dokaznem postopku prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloga A1, A2, B1, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-198/2024. Sodišče na podlagi drugega odstavka 258. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ni zaslišalo tožnika, ker se ta vabilu na zaslišanje ni odzval.

13. Po presoji sodišča je toženka pravilno ugotovila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje mednarodne zaščite, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

14. S prošnjo za mednarodno zaščito je izražen zahtevek prosilca, o katerem mora organ odločiti, pri tem pa izjava prosilca v prošnji opredeljuje okvir odločanja upravnega organa. Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča Republike Slovenije je razvidno, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani s prosilčevimi navedbami.

Organ o prošnji za mednarodno zaščito namreč odloča v okviru izjave prosilca (prvi odstavek 125. člena v zvezi z drugim odstavkom 207. člena ZUP), ki mora navesti vsa dejstva in okoliščine v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (26. - 28. člen ZMZ-1 in prvi odstavek 140. člena ZUP) in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (drugi odstavek 21. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče RS je sprejelo stališče, da se predpostavlja prosilčevo aktivno ravnanje, torej njegova obveznost, da sodeluje z organom.

15. Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite, če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje (26. do 28. člen ZMZ-1). Status begunca se prizna državljanu tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja zunaj države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člen ZMZ-1 (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Za priznanje statusa begunca mora prosilec torej izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja iz 27. člena ZMZ-1 in da imajo zatrjevana dejanja preganjanja hkrati lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1. Status subsidiarne zaščite pa se prizna državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za status begunca, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot jo določa 28. člen ZMZ-1, in če ne obstajajo izključitveni razlogi iz drugega odstavka 31. člena ZMZ-1. Katera dejanja zajema pojem resne škode, ki je pogoj za priznanje statusa subsidiarne zaščite, določa 28. člen ZMZ-1.

16. Pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito pristojni organ upošteva in obravnava vse elemente oziroma dokazna sredstva, našteta v prvem odstavku 23. člena ZMZ-1. V zvezi z obravnavanjem dejstev in okoliščin je tudi skladno s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti.

Hkrati pa so tudi državni organi dolžni prevzeti pobudo pri pridobivanju objektivnih in zanesljivih informacij o razmerah v državah in utemeljenosti prošenj za mednarodno zaščito.

Načelo nevračanja posamezniku namreč zagotavlja pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem pristojni organ presodi, ali bi bilo z odstranitvijo, izgonom ali izročitvijo prosilca to načelo lahko kršeno.

Tudi z vidika pravil dokaznega bremena ESČP v zvezi z 3. členom Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP), ki po stališču Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) ustreza 15.b členu (Kvalifikacijske) Direktive 2004/83/ES

in zato ustreza tudi drugi alineji 28. člena ZMZ-1 velja, da je v načelu odgovornost prosilca, da predloži ustrezne dokaze, da obstaja resno tveganje za kršitev 3. člena EKČP, in šele če so takšni dokazi v postopku predloženi, se dokazno breme prevali na državo, da ovrže vsak dvom glede omenjenega tveganja.

17. Ob upoštevanju navedenih izhodišč izpodbijana odločba pravilno temelji na prvi alineji 52. člena ZMZ-1, na podlagi katere se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu. Po presoji sodišča je toženka namreč pravilno ocenila, da tožnik upoštevajoč, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani z njegovimi navedbami, ni navedel pravno pomembnih dejstev in okoliščin v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo. Toženka je pravilno ocenila, da so tožnikove navedbe, da je odšel iz Maroka zaradi revščine in težke zaposljivosti, dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po ZMZ-1. Toženka je pravilno ugotovila in svojo odločitev prepričljivo obrazložila, da tožnikove težave v Maroku ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite zato, ker niso takšne narave, da bi predstavljale utemeljen razlog za priznanje ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Toženka je pravilno ugotovila, da tožnikovih navedb ni možno povezati z nobenim od zakonsko določenih razlogov preganjanja in da tožnikovih težav ni mogoče povezati z raso, vero, narodnostjo, političnim prepričanjem ali pripadnostjo določeni družbeni skupini. Neutemeljena je tako tožbena navedba, da gre upoštevajoč vse navedeno v primeru tožnika za razloge, ki bi opravičevali podelitev mednarodne zaščite. Neutemeljeno je zato tudi tožbeno pričakovanje, da je razlog za podelitev mednarodne zaščite slabo ekonomsko stanje tožnika v izvorni državi, brez zatrjevanja, da je revščina posledica preganjanja iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju in, da tožnik ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo.

18. Tožnik je namreč šele v tožbi navedel, da je bil ekonomsko diskriminiran zaradi tega, ker je pripadnik berberske skupnosti, da je zaradi svoje berberske narodnosti žrtev ponavljajočih se dejanj psihičnega nasilja, da bi bil znova deležen različnih diskriminatornih ukrepov, da je zaradi porekla skorajda ne-zaposljiv in nima sredstev niti za lastno preživetje. Teh dejstev na podlagi določbe 52. člena ZUS-1 sodišče ni upoštevalo. Ta določa, da lahko v tožbi tožnik navaja nova dejstva in nove dokaze, vendar pa mora obrazložiti, zakaj jih ni navedel že v postopku izdaje upravnega akta. Nova dejstva in novi dokazi se lahko upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta. Tožnik tudi po pozivu sodišča ni navedel, da teh dejstev upravičeno ni mogel predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta, zato jih sodišče na podlagi 52. člena ZUS-1 ni upoštevalo. V tožbi je namreč kot razlog, da teh navedb ni navedel v upravnem postopku, kot je mogoče povzeti, navedel, da diskriminacije zaradi pripadnosti berberski narodnosti ob razgovoru ni izrecno navajal, ker mu tudi vprašanja niso bila postavljena na ta način, da bi pojasnil razloge za svojo situacijo. Neutemeljeno je tožbeno pričakovanje, da gre za opravičljiv razlog v smislu določbe 52. člena ZUS-1. Pravilno toženka v odgovoru na tožbo opozori, da mora prosilec v skladu z 21. členom ZMZ-1 sam navesti vsa dejstva in okoliščine, ki utemeljujejo njegov strah pred preganjanjem ali resno škodo.

19. Kot izhaja iz jasne obrazložitve izpodbijane odločbe, je toženka štela za dokazano, kar je tožnik navajal kot razlog za odhod iz Maroka in sicer slabe ekonomske razmere, težka zaposljivost. Vrhovno sodišče RS je že večkrat zavzelo stališče, da slabe ekonomske razmere v izvorni državi prosilca ne morejo biti razlog za mednarodno zaščito

. Sodišče se sklicuje tudi na stališče Vrhovnega sodišče RS v sodbi I Up 257/2023 z dne 6. 11. 2023, da mora tveganje, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, izhajati iz dejavnikov na strani države ali drugih subjektov, pred katerimi država prosilca noče ali ne more zaščititi. Iz izpodbijanje odločbe jasno izhaja, da je toženka upoštevala razloge, ki jih je tožnik sam navedel za odhod iz Maroka (slabo ekonomsko stanje, težka zaposljivost), ki pa jih je, kot že obrazloženo pravilno štela za dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti tožnika do mednarodne zaščite po ZMZ-1.

20. Zaradi nekonkretiziranosti ni utemeljen niti tožbeni očitek kršitve postopka. Do vseh navedb tožnika se je v celoti in obrazloženo opredelila toženka v izpodbijani odločbi, zato se sodišče v izogib ponavljanju sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe. Sodišče poudarja, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijano odločbo seveda ne pomeni, da je izpodbijana odločba nezakonita in tožba utemeljena.

21. Nosilno stališče za zavrnitev prošnje je bila tudi ugotovitev, da tožnik prihaja iz varne izvorne države. Na podlagi 49. člena ZMZ-1 namreč lahko pristojni organ prošnjo za mednarodno zaščito zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena ZMZ-1. V 52. členu ZMZ-1 so določeni primeri, v katerih se prošnja prosilca šteje za očitno neutemeljeno, med drugim tudi, kadar prosilec prihaja iz varne izvorne države (druga alineja 52. člena ZMZ-1).

22. Koncept varne izvorne države skladno s Procesno direktivo II državi članici omogoča, da določeno državo označi za varno in domneva, da je varna tudi za posameznega prosilca. Republika Slovenija je ta koncept ustrezno uredila v 61. členu ZMZ-1.

Upravni organ je na Odlok vezan, vendar je dolžan v vsakem posameznem primeru presoditi, ali so podani pogoji za uporabo koncepta varne izvorne države.

Ni sporno, da je toženka tožnika obvestila, da je Maroko z Odlokom določena za varno izvorno državo, s čimer je toženka po presoji sodišča svojo procesno dolžnost izpolnila.

23. Tretja država se lahko za prosilca šteje za varno izvorno državo, če ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče (prvi pogoj) ter prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1, zanj ni varna izvorna država (prvi odstavek 62. člena ZMZ-1). Sodišče ugotavlja, da je na vse navedbe tudi v tem delu pravilno in popolno odgovorila toženka z izpodbijano odločbo, ki je tožnik v tem delu niti ne izpodbija. Utemeljena je ugotovitev, da tožnik ni navedel nobene take osebne okoliščine, na podlagi katere bi toženka lahko zaključila, da njegova izvorna država zanj ni varna. Tožnik v tožbi izrazi sicer nestrinjanje z ugotovitvijo, da je Maroko zanj varna država z zatrjevanjem slabega ekonomskega položaja, kar pa ne zadošča.

24. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izdana izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljen, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Da je berberske narodnosti, muslimanske veroizpovedi, njegov materin jezik arabski, da je Navedel je, da zunaj Martoka nima družinskih članov, daje v Maroku delel na tržnici ter nazadnje kot pomočnik kuharja v restavraciji, da je v Maroku delal na črno, od 9h do 24h, vsak dan, ter prejel 7 eur. Da živi v veliki revščini, dela zanj ni, čuti se ekonomsko ogroženega.

Vrhovno sodišče RS, sodba I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve.

Vrhovno sodišče RS, sodba I Up 173/2018 z dne 5. 2. 2019, 25. točka obrazložitve.

Zagorc, Stare, Razlaga instituta subsidiarne zaščite v evropskem azilnem sistemu, Pravnik št. 11-12/2019, stran 797 v zvezi z opombo 26.

Glej 25. uvodno izjavo Procesne direktive II. Primerjaj tudi z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-189/14-13, Up-663/14 (26. točka).

Sodba SEU v zadevi C-465/07 z dne 17. 2. 2009, Elgafaji, 28. točka obrazložitve.

Sodba ESČP v zadevi N.A. proti Združenemu kraljestvu, 111. točka obrazložitve .

Na primer, sodba Vrhovnega sodišča RS Sodba I Up 222/2023 z dne 20. 9. 2023.

Tretja država se šteje za varno izvorno državo, če je na podlagi pravnega položaja, uporabe prava v okviru demokratičnega sistema in splošnih političnih okoliščin mogoče sklepati, da v njej na splošno in redno ni nikakršnega preganjanja, kakor je opredeljeno v 26. členu tega zakona, mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja in ogroženosti zaradi vsesplošnega nasilja v razmerah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada (prvi odstavek 61. člena ZMZ-1). Pri oceni, ali je tretja država varna izvorna država, se med drugim upošteva tudi obseg zagotavljanja varnosti pred preganjanjem ali zlorabami s: predpisi države in načinom, na katerega se ti uporabljajo; spoštovanjem pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, v Mednarodnem paktu o državljanskih in političnih pravicah in v Konvenciji Združenih narodov proti mučenju, zlasti pa pravic, od katerih v skladu z drugim odstavkom 15. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni mogoče odstopati; upoštevanjem načela nevračanja v skladu z Ženevsko konvencijo; obstojem sistema učinkovitih pravnih sredstev zoper kršitve pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (drugi odstavek 61. člena ZMZ-1).

Tako tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi X Ips 9/2020 (11. točka obrazložitve).

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 52, 52/1, 52/1-1, 52/1-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.