UPRS Sklep II U 379/2021-27
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-06-06

UPRAVNI POSTOPEK - UPRAVNI SPOR - ŠOLSTVO

tožba zaradi varstva človekovih pravic - sprememba tožbe - COVID-19 - napačen pravni pouk - zavrženje tožbe - ugotovitvena tožba

Ker je sodno varstvo ustavnih pravic v upravnem sporu subsidiarno, je za dovoljenost tožbe treba tudi presoditi, ali ima glede na okoliščine in značilnosti v tožbi zatrjevane kršitve ustavnih pravic tožnik na voljo drugo učinkovito sodno varstvo. Ker je bil vsakemu posameznemu tožniku izdan upravni akt, ki je lahko predmet sodnega varstva po 2. členu ZUS-1, v okviru katerega lahko stranka uveljavlja vse kršitve, tudi kršitve ustavnih pravic, procesne predpostavke za tožbo po 4. členu ZUS-1 niso izpolnjene, zato je sodišče tožbo v tem delu zavrglo.

Čeprav toženka za izdajo sklepov o začasni prepovedi zbiranja v vzgojno-izobraževalnem zavodu in napotitvi na izobraževanje na daljavo, v izreku katerih je posameznemu učencu od 17. 11. 2021 pa do dneva, ko bo starš oziroma zakoniti zastopnik podal soglasje k samotestiranju ali predložil dokazilo o izpolnjevanju izjeme o samotestiranju, začasno prepovedano zbiranje v vzgojno-izobraževalnem zavodu, učenec pa je za čas začasne prepovedi zbiranja v vzgojno-izobraževalnem zavodu napoten na izobraževanje na daljavo, ni imela izrecnega pooblastila v veljavnih pravnih normah, je z njimi s položaja moči, oblastveno, tožnikom onemogočila vstop v šolo in obiskovanje pouka v prostorih šole. Osnovnošolsko izobraževanje je ustavna pravica in dolžnost otrok, obiskovanje pouka in izobraževanje v šoli pa je tudi uzakonjena kot pravica in dolžnost učencev v osnovni šoli. Sodišče zato sodi, da bi toženka morala smiselno uporabiti določbe IV.A poglavja ZOsn, ki urejajo postopek odločanja o pravicah in dolžnostih učencev. Toženka je prezrla določbo, da o pritožbah v zvezi z uresničevanjem pravic in dolžnosti otroka oziroma učenca odloča pritožbena komisija, katere sestava je določena v 60.c členu ZOsn.

Napačen pravni pouk, ki ga je toženka dala v obravnavanih sklepih, za tožnike ne more imeti nobenih škodljivih posledic, zato je sodišče v skladu s šestim odstavkom 215. člena ZUP tožnikom omogočilo vložitev pritožbe zoper sklepe.

I. Sprememba tožbe z dne 31. 3. 2025 se dovoli.

II. a) Tožba se zavrže v delu, v katerem tožeča stranka zahteva:

- da sodišče ugotovi, da je bila zahteva tožene stranke, izvršena preko odgovorne osebe Z. Z., po trikrat tedenskem testiranju tožeče stranke na SARS-CoV-2 in pogojevanju oziroma omejevanju pravice do obveznega osnovnošolskega izobraževanja z negativnim testom na SARS-CoV-2 v času od 17. 11. 2021 do 21. 2. 2022, nezakonita in neustavna ter da je nedopustno kršila človekove pravice in temeljne svoboščine ter ustavna jamstva tožeče stranke iz 2., 14., 34., 35., 42., 56. in 57. člena Ustave Republike Slovenije ter 2. člena Dodatnega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

- da sodišče toženi stranki prepove pogojevanje vstopa v šolo, obiskovanje pouka in izvajanje izobraževalnega programa ter ocenjevanje znanja z izpolnjevanjem pogoja PCT, kakor tudi, da sodišče toženi stranki naloži, da tožeči stranki dopusti obiskovanje šole in izvaja ter tožeči stranki zagotavlja izobraževanje in ocenjevanje po Zakonu o osnovni šoli in potrjenem šolskem programu, brez izpolnjevanja in preverjanja pogoja PCT.

b) Tožeča stranka A. A. lahko v 15 dneh od vročitve tega sklepa pri ravnateljici tožene stranke vloži pritožbo zoper sklep tožene stranke št. 60301-41/2021/8 z dne 17. 11. 2021. O pritožbi bo odločala pritožbena komisija pri toženi stranki.

c) Tožeča stranka B. B. lahko v 15 dneh od vročitve tega sklepa pri ravnateljici tožene stranke vloži pritožbo zoper sklep tožene stranke št. 60301-41/2021/19 z dne 17. 11. 2021. O pritožbi bo odločala pritožbena komisija pri toženi stranki.

č) Tožeča stranka C. C. lahko v 15 dneh od vročitve tega sklepa pri ravnateljici tožene stranke vloži pritožbo zoper sklep tožene stranke št. 60301-41/2021/20 z dne 17. 11. 2021. O pritožbi bo odločala pritožbena komisija pri toženi stranki.

d) Tožeča stranka D. D. lahko v 15 dneh od vročitve tega sklepa pri ravnateljici tožene stranke vloži pritožbo zoper sklep tožene stranke št. 60301-41/2021/15 z dne 17. 11. 2021. O pritožbi bo odločala pritožbena komisija pri toženi stranki.

e) Tožeča stranka E. E. lahko v 15 dneh od vročitve tega sklepa pri ravnateljici tožene stranke vloži pritožbo zoper sklep tožene stranke št. 60301-41/2021/14 z dne 17. 11. 2021. O pritožbi bo odločala pritožbena komisija pri toženi stranki.

III. Tožba se zavrže v delu, v katerem tožeča stranka zahteva, da sodišče ugotovi, da je bilo pogojevanje oziroma omejevanje pravice do obveznega osnovnošolskega izobraževanja z nošenjem maske v času od 17. 11. 2021 do 21. 2. 2022 nezakonito in neustavno ter da je nedopustno kršilo človekove pravice in temeljne svoboščine ter ustavna jamstva tožeče stranke iz 2., 14., 34., 35., 42., 56. in 57. člena Ustave Republike Slovenije ter 2. člena Dodatnega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

IV. Tožeča stranka in tožena stranka nosita vsaka svoje stroške postopka.

1. V uvodu tega sklepa navedene mladoletne tožeče stranke (v nadaljevanju tožniki) so ob sklicevanju na določila 4. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) 17. 12. 2021 vložile tožbo proti toženi stranki (v nadaljevanju toženka) zaradi varstva ustavnih pravic. Navajajo, da je na podlagi Odloka o začasnih ukrepih za preprečevanje in obvladovanje okužb z nalezljivo boleznijo COVID-19 (v nadaljevanju Odlok 174/21)

za učence osnovne šole za potrebe izvajanja vzgojno-izobraževalnega programa predpisano testiranje s testi HAG za samotestiranje, pri čemer se samotestiranje opravi v zavodu pod nadzorom osebe, ki jo določi ravnatelj. Samotestirajo se izključno zdravi otroci brez znakov akutne okužbe dihal ali prebavil. Za potrebe izvajanja vzgojno-izobraževanega programa so se dolžni testirati trikrat tedensko. Odklonitev soglasja za izvedbo testa ima za posledico popolno prepoved izobraževanja, saj šola učencem staršev, ki ne podajo soglasja, pisno prepove izobraževanje v vzgojno-izobraževalnem zavodu in jim tudi prepove sam vstop v šolo. Tožniki se sklicujejo na Okrožnico Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport (v nadaljevanju Okrožnica MIZŠ) in navajajo, da se v času "šolanja od doma" proces izobraževanja ne izvaja, učenci niso deležni šolanja preko interneta, kakor tudi ne preverjanja znanja in ocenjevanja. Šola nima nobene pravne podlage za izdajo individualnih sklepov o izobraževanju na daljavo posameznim učencem, pa tako izobraževanje kljub temu odreja.

2. Tožniki pri tem izpostavljajo odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije (v nadaljevanju USRS) U-I-8/21-34 z dne 16. 9. 2021, s katero je bila ugotovljena neskladnost 104. člena Zakona o začasnih ukrepih za omilitev in odpravo posledic COVID-19 (v nadaljevanju ZZUOOP) z Ustavo Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava). Ker Državni zbor neskladja z Ustavo v roku iz navedene odločbe ni odpravil, tudi Sklep o izvajanju vzgojno-izobraževalnega dela na daljavo (v nadaljevanju Sklep MIZŠ)

nima ustrezne pravne podlage za napotitev učencev na izobraževanje na daljavo. Poleg tega se Sklep MIZŠ nanaša le na odreditev izobraževanja na daljavo za celoten oddelek zavoda ali celoten zavod, ne pa posameznemu učencu.

3. V nadaljevanju tožniki pojasnjujejo, da po vrsti obiskujejo 3., 1., 5., 2. in 2. razred Osnovne šole Pohorskega odreda Slovenska Bistrica in so vsi mlajši od 12 let. Navajajo še, da so se podlagi določb Odloka 174/21, Sklepa MIZŠ in Navodil MIZŠ ter neposrednih dejanj in zapovedi osnovne šole, ki tožnikom brez rednega testiranja ne dovoli obiskovati pouk, prisiljeni podrediti neustavnemu in nezakonitemu testiranju ali pa se ne smejo zadrževati v prostorih šole oziroma so izolirani, kar kot neposredno dejanje prisile posega v njihove ustavne pravice, pravne interese in pravni položaj ter jim neustavno in nezakonito onemogoča obiskovanje pouka brez testiranja. Vse navedeno je po njihovem mnenju v nasprotju z določili 2. člena (pravna država), 14. člena (enakost pred zakonom), 18. člena (prepoved mučenja), 22. člena (enako varstvo pravic), 34. člena (osebno dostojanstvo), 35. člena (nedotakljivost telesne in duševne integritete), 56. člena (pravice otrok) in 57. člena (izobrazba in šolanje) Ustave.

4. Tožniki navajajo, da gre pri Odloku 174/21, Sklepu MIZŠ in Navodilih MIZŠ za posamične akte, ki na tožnike učinkujejo neposredno, saj jim konkretno in neposredno prepovedujejo obiskovanje pouka brez rednega testiranja trikrat na teden. Ti akti predstavljajo neposredno upravno oblastveno dejanje. Šola na podlagi navedenih aktov tožnikom prepoveduje obiskovanje pouka brez testiranja in jim je vstop v šolo prepovedan. Tožniki zoper navedene akte in prepoved šole nimajo nobenega pravnega varstva. Tožnikom je brez testiranja onemogočen vstop v šolo in obiskovanje pouka, ki je sicer obvezen (drugi odstavek 57. člena Ustave in 54. člen Zakona o osnovni šoli, v nadaljevanju ZOsn).

5. Nadalje navajajo, da po določilih Zakona o nalezljivih boleznih (v nadaljevanju ZNB) inšpekcijski nadzor nad preprečevanjem in obvladovanjem nalezljivih bolezni izvaja zdravstvena inšpekcija, ki potrebne ukrepe odredi z odločbo. Ukrepi se lahko izvajajo le nad bolnimi osebami oziroma osebami, za katere obstoji sum na nalezljivo bolezen (47. in 48. člen ZNB, razen ukrepov iz 39. člena ZNB). Tožniki očitajo toženki, da je z izpodbijanimi akti konkretno in dejansko prepovedala obiskovanje pouka vsem zdravim učencem, ki se ne testirajo, ne glede na to, da pri njih ne obstaja niti najmanjši sum za kakršnokoli nalezljivo bolezen. Trdijo, da sporni ukrepi niso izdani v skladu z določili ZNB. Menijo, da je Vlada Republike Slovenije z opisanim ravnanjem pristojnost za odrejanje ukrepov iz ZNB prenesla neposredno na Odlok 174/21, Sklep MIZŠ oziroma kar v Navodila MIZŠ. Po stališču tožnikov se z navedenimi akti urejajo posamična razmerja, češ da gre za konkretno odrejene prepovedi, ki veljajo za učence, ki niso dali soglasja za testiranje. Z opisanim ravnanjem je po njihovem mnenju izpuščen del postopka, v katerem naj bi inšpekcija zgolj ugotavljala pogoje za izrek ukrepov po ZNB (obolelost oziroma sum na obolelost), vendar pa pristojni organ ne izda ustrezne odločbe, zoper katero bi bilo pravno varstvo sploh mogoče. Izpostavljajo še, da šola ne sme izdati nobenega individualnega sklepa o izobraževanju na daljavo posameznim učencem oziroma oddelkom, pa vendar izobraževanje na daljavo odreja.

6. Tožniki v nadaljevanju opisujejo pogoje in postopek samotestiranja ter posledice odvzema brisa na zdravje. Trdijo, da zapoved testiranja iz prvega odstavka 8. člena Odloka 174/21 posega v pravice tožnikov iz 57. člena Ustave, ker pomeni popolno prepoved obiskovanja pouka brez izkazane javne koristi, nadalje pa je navedena zapoved v nasprotju z določbami 34. in 35. člena Ustave, češ da predstavlja redno testiranje zdravih oseb zgolj zaradi povsem teoretičnih možnosti prenosa okužb prekomeren poseg v človeško telo in človekovo dostojanstvo in da ima ta ukrep namesto varovanja javnega zdravja nasproten učinek. Po njihovem mnenju naj bi posledice testiranja oziroma prepoved šolanja zaradi testiranja ogrožala javno zdravje bistveno bolj kot virus, predvsem najobčutljivejši del populacije. Navajajo še, da zapoved rednega testiranja predstavlja grob, prekomeren in nedopusten poseg v človekovo telo ter kršitev 18., 22., 34., 35., 56. in 57. člena Ustave.

7. V tožbenem zahtevku tožniki predlagajo, naj sodišče ugotovi, da je zahteva toženke po trikrat tedenskem testiranju kot pogoju za izvajanje njene dolžnosti vzgoje in izobraževanja nezakonita ter krši in nedopustno posega v pravice tožnikov iz 2., 14., 18., 22., 34., 35., 56. in 57. člena Ustave. Tožniki zahtevajo, da sodišče toženki prepove pogojevanje vstopa v šolo, obiskovanje pouka in izvajanja izobraževanja z izpolnjevanjem pogoja PCT in ji naloži, da tožnikom dopusti obiskovanje šole in izvaja ter tožnikom zagotavlja izobraževanje po ZOsn in potrjenem šolskem programu, brez izpolnjevanja in preverjanja pogoja PCT. Zahtevajo tudi povrnitev stroškov postopka, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

8. V pripravljalni vlogi z dne 19. 1. 2022 tožniki izrecno navajajo, da zahtevajo sodno varstvo po 4. členu ZUS-1 zaradi samovoljnega in še vedno trajajočega ravnanja toženke, ki pomeni neposredno posamično dejanje prisile, s katerim je poseženo v ustavne pravice, pravni interes in pravni položaj tožnikov. Sklicujejo se na odločbo U-I-8/21-34 z dne 16. 9. 2021, s katero je USRS ugotovilo neskladje 104. člena ZZUOOP z Ustavo. Določba 104. člena ZZUOOP je bila sicer spremenjena, vendar še vedno temelji na nezadostni podlagi, saj je dodana le možnost odreditve izobraževanja na daljavo s strani inšpektorja in možnost napotitve na izobraževanje zgolj posameznih dijakov, ponovno brez pogojev po ZNB, to pa sta okužba ali sum na okužbo. Sklep MIZŠ ureja izobraževanje na daljavo za celoten oddelek ali zavod in ni podlaga za šolanje na daljavo za posameznega učenca. Po ZNB se ukrep brez ustreznega posamičnega akta ne more nanašati na točno določenega učenca, če pa gre za ukrep po ZZUOOP, pa lahko traja le 10 dni. Prepoved toženke je tako v nasprotju z določbo 104. člena ZZUOOP. Trdijo, da testiranje zdravih oseb nima zakonske podlage v določbah ZNB in da toženka v ustavne pravice tožnikov posega na podlagi podzakonskega predpisa.

9. Tožniki vztrajajo pri trditvi, da je testiranje invaziven medicinski poseg. Trdijo, da prepoved izobraževanja s konstantnim testiranjem ne izpolni pogojev strogega testa sorazmernosti. Trdijo tudi, da toženka v okviru izobraževanja na daljavo oziroma od doma izobraževanja sploh ne izvaja. Sklicujejo se na Okrožnico MIZŠ in trdijo, da učenci niso deležni šolanja, kakor tudi ne preverjanja znanja in ocenjevanja znanja. Za otroke je predvideno le samostojno obiskovanje spletnih učilnic, kar pomeni, da otroci dobijo le naloge, ki jih opravljajo brez prisotnosti učitelja. Ta ne podaja snovi, ne pregleduje izdelkov in ne izvaja ocenjevanja znanja.

10. Toženka v postopku vlaga odgovor na predlog za izdajo začasne odredbe, pripravljalno vlogo z dne 28. 1. 2022 in odgovor na tožbo, v katerih podaja bistveno podobne navedbe. Sodišče zato v nadaljevanju povzema ključne navedbe, ki se nanašajo na utemeljenost tožbe. Toženka sodišču primarno predlaga, da naj tožbo zavrže, podredno pa, da jo zavrne. Navaja, da tožba ne vsebuje trditev in dokazov, da bi toženka proti tožnikom že uporabila kakršnekoli ukrepe. Tožniki opisujejo, kaj vse se lahko zgodi, s tem pa zatrjujejo grozečo nevarnost, ne pa njene uresničitve. Tožniki v tožbi niso določno navedli, kakšno dejanje je bilo storjeno, kje in kdaj je bilo storjeno, niso navedli organa niti uradne osebe niti niso predložili dokazov, temveč s0 podali le posplošene in pavšalne navedbe. Tožba po 4. členu ZUS-1 zagotavlja sodno varstvo v primeru že izvršenih dejanj, s katerimi so organi posegli ali posegajo v človekove pravice in temeljne svoboščine. Odlok 174/21, Sklep MIZŠ in Navodila MIZS niso posamični akti, temveč podzakonski predpisi, ki vsebujejo splošne in abstraktne pravne norme. Sodno varstvo zoper abstraktne splošne akte je v skladu s 160. členom Ustave pridržano USRS. Meni, da je tožbo potrebno zavreči, ker niso izpolnjeni pogoji iz 2., 4. oziroma 5. člena ZUS-1. Odlok 174/21 in Sklep MIZŠ nista posamična akta, ampak sta podzakonska predpisa (splošna pravna akta), ki vsebujeta splošne in abstraktne norme, ki urejajo pravice in obveznosti nedoločenega kroga subjektov.

11. Toženka trdi, da njena pasivna legitimacija ni podana. Odlok 174/21 in Sklep MIZŠ sta podzakonska predpisa, ki ju je toženka kot šola dolžna upoštevati in izvajati. Šola pri izvajanju predpisov nima diskrecijske pravice, prav tako ni v njeni pristojnosti, da sodi, ali je posamezni predpis ustaven ali ne.

12. Toženka navaja, da nikogar ne sili k samotestiranju in nikomur ne grozi. Odločitev, ali se bo otrok v šoli samotestiral ali ne, je odločitev staršev. S predpisi je določeno, da se učencem, ki se ne bodo samotestirali, začasno prepove zbiranje v šoli in omogoči izobraževanje na daljavo. Sklep MIZŠ je zadostna pravna podlaga za napotitev učencev na izobraževanje na daljavo. Sklicuje se tudi na določbe 104. člena ZZUOOP in 39. člen ZNB kot pravni podlagi za izobraževanje na daljavo. Teh določb USRS ni razveljavilo ali odpravilo in še veljajo. Izobraževanje na daljavo je začasen ukrep. Učencem, ki ne izpolnjujejo pogoja PCT in se ne želijo samotestirati, je izobraževanje ves čas omogočeno na daljavo. Spremenil se je način izvajanja izobraževanja, cilji in rezultati so ostali nespremenjeni. Dodaja, da je tožnikom izdala individualne sklepe.

13. V nadaljevanju odgovora na tožbo toženka za vsakega posameznega tožnika podaja navedbe in dokaze za trditve, da se šolanje tožnikov na daljavo dejansko izvaja.

14. V pripravljalni vlogi z dne 31. 3. 2025 tožniki navajajo, da so 17. 11. 2021 šli v šolo. Še istega dne je ravnateljica Z. Z. poklicala starše in jih pozvala k podpisu soglasja za samotestiranje. Starši soglasja za samotestiranje tožnikov niso podpisali, zato je ravnateljica še istega dne vsem otrokom prepovedala obisk pouka in jim brez pravne podlage izdala sklepe o napotitivi na izobraževanje na daljavo, o čemer je predhodno seznanila starše. Zoper te sklepe ni bilo predvideno nobeno pravno varstvo. Z ravnanjem ravnateljice Z. Z. je bil tožnikom v času od 17. 11. 2021 do 21. 2. 2022 onemogočen vstop v šolo in onemogočeno šolanje v prostorih šole, razen ..., ki se je bila prisiljena podrediti samotestiranju. Omejevanje oziroma prepoved dostopa do izobraževanja s testiranjem po navedbah tožnikov predstavlja kršitve ustavnih pravic tako v primeru, če se mu otrok podredi, kot v primeru, če v času prepovedi ostane otrok doma.

15. Tožniki z navedeno pripravljalno vlogo zahtevajo ugotovitev, da je bila zahteva toženke, izvršena preko odgovorne osebe Z. Z., po trikrat tedenskem testiranju tožnikov na SARS-CoV-2 in pogojevanju oziroma omejevanju pravice do obveznega osnovnošolskega izobraževanja z negativnim testom na SARS-CoV-2 ter nošenjem maske v času od 17. 11. 2021 do 21. 2. 2022, nezakonita in neustavna ter da je nedopustno kršila človekove pravice in temeljne svoboščine ter ustavna jamstva tožnikov iz 2., 14., 34., 35., 42., 56. in 57. člena Ustave ter 2. člena Dodatnega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zahtevajo še, da sodišče toženki prepove pogojevanje vstopa v šolo, obiskovanje pouka in izvajanje izobraževalnega programa ter ocenjevanje znanja z izpolnjevanjem pogoja PCT, kakor tudi, da sodišče toženki naloži, da tožnikom dopusti obiskovanje šole in izvaja ter tožnikom zagotavlja izobraževanje in ocenjevanje po ZOsn in potrjenem šolskem programu, brez izpolnjevanja in preverjanja pogoja PCT. Vztrajajo pri povrnitvi stroškov postopka s pripadajočimi obrestmi.

16. Toženka se v pripravljalni vlogi z dne 15. 5. 2025 zavzema za zavrženje tožbe zaradi pomanjkanja procesnih predpostavk. Trdi, da akt ki se izpodbija s tožbo, za tožnike nima nobenih pravnih posledic, nadalje navaja, da tožniki zaradi spremenjenih okoliščin (vrnitev otrok v šolo) nimajo pravnega interesa za tožbo, hkrati pa opozarja, da je toženka tožnikom izdala sklepe, zaradi česar so imeli možnost rednega upravnega spora in subsidiarni upravni spor ni dopusten. V nadaljevanju navajajo razloge za zavrnitev tožbe in se sklicujejo na sodno prakso drugih držav in Evropskega sodišča za človekove pravice.

17. Sodišče v upravnem sporu odloča po opravljeni glavni obravnavi (prvi odstavek 51. člena ZUS-1), pri čemer 59. člen ZUS-1 določa izjeme od tega pravila. Sodišče je v obravnavani zadevi v skladu z izjemo, določeno v peti alineji drugega odstavka 59. člena ZUS-1, odločilo brez glavne obravnave le na podlagi listin, ker sta se stranki odpovedali izvedbi glavne obravnave.

18. Sodišče ugotavlja, da so tožniki z vlogo z dne 31. 3. 2025 dopolnili posamezne navedbe v ugotovitvenem delu tožbenega predloga tako, da so navedli odgovorno osebo, preko katere je bilo izvršeno dejanje, ki so ga tožniki že v tožbi opredelili kot kršitev njihovih ustavnih pravic. Tožba ni spremenjena, če stranka spremeni, dopolni ali popravi posamezne navedbe, tako da zaradi tega tožbeni zahtevek ni spremenjen (tretji odstavek 184. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1). Po oceni sodišča pa so tožniki tožbo tudi spremenili, saj so obstoječi ugotovitveni zahtevek povečali (razširili). Prvotni ugotovitveni zahtevek je namreč vseboval ugotovitev o neustavnosti pogojevanja oziroma omejevanju pravice do obveznega osnovnošolskega izobraževanja z negativnim testom na SARS-CoV-2, z vlogo z dne 31. 3. 2025 pa so tožniki ugotovitev neustavnosti zahtevali tudi zaradi pogojevanja izobraževanja z nošenjem mask.

19. Povečanje obstoječega zahtevka se šteje za spremembo tožbe (drugi odstavek 184. člena ZPP). Za tako spremembo je potrebna privolitev toženca (prvi odstavek 185. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1). Sodišče šteje, da je toženka v spremembo tožbe privolila, saj se je z vlogo z dne 15. 5. 2025 spustila v obravnavanje spremenjene tožbe, ne da bi pred tem nasprotovala spremenjeni tožbi (drugi odstavek 185. člena ZPP). Poleg tega je po mnenju sodišča sprememba tožbe dopustna tudi zaradi dokončne ureditve razmerja med strankama (prvi odstavek 185. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1). Po navedenem je sodišče spremembo tožbe dovolilo in odločilo, kot izhaja iz I. točke izreka te odločbe.

20. Sodišče uvodoma pojasnjuje, da upravni spor predstavlja konkretizacijo 120. in 157. člena Ustave. Upravno sodišče v skladu s prvim odstavkom 157. člena Ustave v upravnem sporu odloča o zakonitosti dokončnih posamičnih aktov, s katerimi državni organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali obveznostih in pravnih koristih posameznikov in organizacij, če za določeno zadevo z zakonom ni predvideno drugo sodno varstvo. Nadalje pa 157. člen Ustave v drugem odstavku upravni spor kot obliko sodnega varstva določa tudi glede zakonitosti posamičnih aktov in dejanj, s katerimi se posega v ustavne pravice posameznikov, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo.

21. Citirani ustavni določbi prvega odstavka 157. člena Ustave sledi 1. člen ZUS-1, ki določa, da se v upravnem sporu zagotavlja sodno varstvo pravic in pravnih koristi posameznikov in organizacij proti odločitvam in dejanjem državnih organov, organov lokalnih skupnosti in nosilcev javnih pooblastil na način in po postopku, ki ga določa zakon, če za določeno zadevo ni z zakonom zagotovljeno drugo sodno varstvo. V upravnem sporu sodišče odloča o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnika. O zakonitosti drugih aktov odloča sodišče v upravnem sporu samo, če tako določa zakon (prvi odstavek 2. člena ZUS-1). Po določbi drugega odstavka 2. člena ZUS-1 so upravni akti po tem zakonu upravna odločba in drug javnopravni, enostranski, oblastni in posamični akt, izdan v okviru izvrševanja upravne funkcije, s katerim je organ odločil o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika, pravne osebe ali druge osebe, ki je lahko stranka v postopku izdaje akta. Značilnost upravnih aktov glede na navedeno določbo ZUS-1 je, da so izdani v okviru izvrševanja upravne funkcije in da vsebujejo vsebinsko odločitev o materialnopravno določeni pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika, pravne ali druge osebe, ki je lahko stranka v postopku izdaje takega akta.

22. Zakonsko realizacijo drugega odstavka 157. člena Ustave pa predstavlja 4. člen ZUS-1, ki ureja tako imenovano subsidiarno sodno varstvo. Po določbi prvega odstavka 4. člena ZUS-1 sodišče v upravnem sporu odloča tudi o zakonitosti posamičnih aktov in dejanj, s katerimi organi posegajo v človekove pravice in temeljne svoboščine posameznika, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo. To pomeni, da vsakega delovanja oblasti, ki ga zajema ta določba, že po jasnem jezikovnem pomenu zakonskega besedila ni mogoče šteti za dejanje, temveč je treba razlikovati med dejanji in akti. Pojem dejanja v smislu prvega odstavka 4. člena ZUS-1 je Vrhovno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju VSRS) že razložilo kot odločitev oblasti, ki je sprejeta brez procesne forme in neposredno učinkuje tako, da ustvarja pravne posledice zoper posameznika.

Za posamični akt v smislu prvega odstavka 4. člena ZUS-1 gre v primeru, če ima odločitev oblasti sicer obliko akta, ni pa to upravni akt iz 2. člena ZUS-1, niti posamično dejanje. Sodišče zato ob vložitvi tovrstne tožbe opravi presojo, ali je zoper upravni akt ali dejanje, katerih nezakonitost ali poseg v ustavne pravice uveljavlja tožnik, zagotovljeno drugo učinkovito sodno varstvo.

23. Tožniki vlagajo tožbo po 4. členu ZUS-1. V obravnavni tožbi tožniki sicer v okviru tožbenih navedb kot posamične akte, s katerih toženka posega v ustavne pravice tožnikov, navajajo Odlok 174/21, Sklep MIZŠ in Navodila MIZŠ, češ da na tožnike učinkujejo neposredno, saj tožnikom konkretno in neposredno prepovedujejo obiskovanje pouka brez rednega testiranja trikrat na teden. Vendar pa sodišče ugotavlja, da tožniki kljub tem navedbam v okviru tožbenega predloga (zahtevka) ne zahtevajo ugotovitve nezakonitosti oziroma neustavnosti navedenih aktov. Obseg sodnega preizkusa je omejen s formalnim tožbenim predlogom, v katerem tožnik pove, v katerem delu in na kakšen način naj sodišče poseže v upravni akt. Poleg tega tožbeni predlog opredeljujejo tudi tožbene navedbe o tem, kateri vsebinski del izpodbijanega akta je sporen, o čem naj sodišče presoja. To pomeni, da tožbenega predloga ne opredeljuje le njegov formalni vidik, temveč tudi vsebinski z navedbami, s katerimi tožnik nasprotuje dejanskim in pravnim stališčem izpodbijanega upravnega akta in ki naj jih sodišče presodi.

VSRS poudari, da tožbenega predloga ne gre enačiti s tožbenim zahtevkom, o katerem upravno sodišče odloča le v sporu polne jurisdikcije oziroma pri odločanju o adhezijskem zahtevku. Iz navedenega izhaja, da je sodišče dolžno odločati v mejah tožbenega predloga, ki obsega tudi tožbene navedbe, hkrati pa sodišče ne sme samovoljno zaključevati, kakšen je zahtevek (predlog) tožnika. Tožnik je tisti, ki s tožbo po svoji volji opredeli tožbeni predlog, torej na kakšen način naj sodišče poseže v izpodbijani upravni akt oziroma glede katerega akta ali dejanja zahteva sodno varstvo. Oblika pravnega varstva je prepuščena tožniku in sodišče je na vsebino sodnega varstva, ki jo zahteva tožnik, vezano. Tako 33. člen ZUS-1 jasno opredeljuje, kaj lahko tožnik s tožbo zahteva, in to v celoti prepušča njegovi odločitvi (30. člen ZUS-1). Po tretjem odstavku 33. člena tako lahko tožnik s tožbo zaradi kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin po ZUS-1 zahteva: (-) odpravo, izdajo ali spremembo posamičnega akta; (-) ugotovitev, da je bilo z dejanjem poseženo v človekovo pravico ali temeljno svoboščino tožnika; (-) prepoved nadaljevanja dejanja; (-) odpravo posledic dejanja.

24. Sodišče ugotavlja, da tožniki kljub zgoraj povzetim navedbam v tožbi, da gre za posamične akte, s katerimi se posega v človekove pravice in temeljne svoboščine tožnikov, ne zahtevajo sodnega varstva (odpravo ali spremembo) v zvezi z Odlokom 174/21, Sklepom MIZŠ in Navodili MIZŠ, zato se sodišče ni dolžno opredeljevati do tega stališča tožnikov. Ne glede na navedeno sodišče pojasnjuje, da Odlok 174/21 in Sklep MIZŠ nista konkretna in posamična akta, temveč sta podzakonska predpisa, v katerih so vsebovane splošne norme. Odlok 174/21 naslavlja vse učence in dijake, Sklep MIZŠ pa še študente in odrasle osebe, vključene v izobraževanje, torej gre za splošno opredeljen krog oseb, ki jim je skupna vključenost v izobraževalne procese v vzgojno-izobraževalnih zavodih. V taki opredelitvi ni nobene specifične lastnosti, ki bi navzven zagotavljala prepoznavnost tožnikov kot povsem konkretno določenih (individualiziranih) oseb, katerih pravni položaj predpisa urejata. Obravnavana predpisa ne učinkujeta le v enem konkretnem življenjskem primeru oziroma za konkreten krog oseb, temveč vzpostavljata pravila za bodoče primere in se nanašata na nedoločen krog oseb. Tudi če imata neposreden učinek, ko za njihovo učinkovanje ni potrebna konkretizacija s posamičnimi akti, to ne zadostuje za njuno opredelitev kot posamičnih (konkretnih) upravnih aktov. Takih predpisov ni mogoče izpodbijati v upravnem sporu, ampak le pred USRS (160. člen Ustave).

Sodišče k temu še dodaja, da če bi držal0, da gre pri Odloku 174/21 in Sklepu MIZŠ za posamična akta, izdana v obliki predpisa, bi bil zagotovljen upravni spor po četrtem odstavku 5. člena ZUS-1, v katerem so prav tako možni ugovori kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ker bi bilo v takem primeru učinkovito sodno varstvo zagotovljeno v okviru rednega upravnega spora po pravni podlagi iz 5. člena ZUS-1, bi bilo subsidiarno sodno varstvo po 4. členu ZUS-1 izključeno.

25. Sodišča še pripominja, da je VSRS v zadevi I Up 28/2022 z dne 25. 5. 2022 že zavzelo stališče, da Okrožnica MIZŠ, ki jo tožniki imenujejo tudi Navodila MIZŠ, ki vsebuje navodila za učence, ki se izobražujejo na daljavo (ker ne izpolnjujejo pogoja PCT in se ne bodo samotestirali), ni posamični akt, temveč dopis, naslovljen na izobraževalne ustanove, ki obsega pojasnila oziroma priporočila v zvezi z izvajanjem Odloka 174/21. VSRS je v navedenem sklepu jasno zapisalo, da Okrožnica MIZŠ ni posamični akt, s katerim bi bilo poseženo v pravice in ne ustvarja nobenih neposrednih dejanskih in pravnih učinkov, zato ni upravni akt iz 2. člena ZUS-1, prav tako pa ni niti akt dejanja iz 4. člena ZUS-1.

26. Tožniki s tožbenim predlogom, kot je bil postavljen v tožbi, zahtevajo ugotovitev, da je bilo z dejanjem toženke

poseženo v človekovo pravico ali temeljno svoboščino tožnika, hkrati zahtevajo prepoved nadaljevanja dejanja. Po določbi tretjega odstavka 30. člena ZUS-1 je treba v tožbi, s katero se zahteva ugotovitev, da je bilo nezakonito poseženo v človekove pravice in temeljne svoboščine tožnika, navesti dejanje, kje in kdaj je bilo storjeno, organ ali uradno osebo, ki je to storila, dokaze o tem in zahtevek, naj se poseg v človekove pravice in temeljne svoboščine ugotovi, odpravi oziroma prepove. Sodišče soglaša s tožniki, da ni potrebno, da so ti podatki del tožbenega predloga (zahtevka), a ker zahtevanih podatkov o tem, kdo, kdaj in kje je storil očitano dejanje, ni vsebovala niti obravnavana tožba (torej nisi bili niti del tožbenih navedb), je sodišče tožnike s pozivom z dne 13. 3. 2025 pozvalo na odpravo pomanjkljivosti. Tožniki v vlogi z dne 31. 3. 2025 navajajo, da je bil poseg v njihove ustavne pravice storjen po ravnateljici toženke T. T., ki je 17. 11. 2021 starše tožnikov pozvala, da podajo soglasje k samotestiranju tožnikov. Ker tega niso storili, je ravnateljica še istega dne vsem otrokom prepovedala obiskovanje pouka in jim izdala sklep o napotitvi na izobraževanje na daljavo. Tožniki navajajo, da ravnateljica za izdajo individualnih sklepov o izobraževanju na daljavo ni imela pristojnosti in pravne podlage, pa je kljub temu odredila šolanje na daljavo z individualnimi sklepi, zoper katere ni bilo predvideno nikakršno sodno varstvo. Tožniki trdijo, da jim je bil na podlagi ravnanja ravnateljice T. T. od 17. 11. 2021 dalje onemogočen vstop v šolo in onemogočeno izobraževanje brez podpisanega soglasja za testiranje oziroma izpolnjevanja pogoja PCT, s čemer so bili več mesecev izločeni od rednega pouka. Sodišče je po navedenem tožbo presojalo z vidika postavljenega zahtevka za ugotovitev posega v ustavne pravice tožnikov s konkretnimi dejanji toženke in zahtevka za prepoved nadaljevanja dejanj.

27. Pri tem sodišče ni sledilo toženki, da njena pasivna legitimacija ni podana. Toženka je osnovna šola, tožniki pa v obravnavani zadevi varujejo svojo pravico do osnovnošolskega izobraževanja, ki je varovana kot ustavna pravica (57. člen Ustave). Toženka osnovnošolsko izobraževanje zagotavlja kot uresničevanje ustavne obveznosti države na podlagi javnopravnih zakonskih pooblastil in predpisov. Sodišče sicer ugotavlja, da je VSRS v primerljivih zadevah sprva sprejelo stališče, da osnovne šole niso oblastveni organ, razen v primerih, ko jim ZOsn daje javno pooblastilo za oblastveno odločanje,

vendar je v nadaljnjih zadevah to stališče nadgradilo s stališčem, da taka zamejitev ne velja za situacije, v katerih osnovna šola enostransko (brez soglasja volj vpletenih) in s položaja oblasti odreče udeležbo učencu pri šolskih dejavnostih v prostorih šole.

Taka pa je tudi obravnavana zadeva. Iz navedb strank je razvidno, da med strankama ni bilo doseženo soglasje oziroma sporazum v zvezi z (ne)izvajanjem osnovnošolskega izobraževanja tožnikov v prostorih toženke, temveč je toženka v nasprotju z voljo tožnikov (oziroma njihovih zakonitih zastopnikov) tožnikom onemogočila udeležbo pri pouku v šolskih prostorih toženke.

28. Toženka ima prav, da je obveznost izvajanja testiranja in samotestiranja in s tem povezanih soglasij zakonitih zastopnikov mladoletnih učencev določil Odlok 174/21 in da je bilo s tem odlokom učencem, ki predpisanega testiranja ne izvajajo, začasno prepovedano zbiranje v vzgojno-izobraževalnih zavodih (8. člen Odloka 174/21). Vendar pa ni sporno, da je navedene omejitve iz Odloka 174/21 v razmerju do tožnikov uresničila prav toženka v okviru njihovega medsebojnega javnopravnega razmerja (in ne morebiti drug državni organ). S tem je prišlo do udejanjanja splošnega in abstraktnega predpisa s strani toženke v konkretnem primeru, kar je vplivalo na pravni položaj tožnikov v zvezi z uresničevanjem njihovih pravice do osnovnošolskega izobraževanja. Čeprav je udeležbo pri izobraževanju v prostorih šole tožnikom ob neizpolnjevanju pogoja PCT in zavračanju samotestiranja prepovedoval že sam Odlok 174/21, pa iz navedb strank izhaja, da je tožnikom obiskovanje pouka v prostorih šole dejansko onemogočila toženka s svojimi ukrepi.

29. Pri tem pa sodišče ni spregledalo, da je toženka, ki opravlja javno službo

in ima zakonsko pooblastilo za oblastno odločanje v določenih primerih,

v konkretni zadevi delovala kot upravni organ, saj je po skladnih in dokazno podprtih navedbah strank o svojih ukrepih zoper posameznega učenca (tožnika) odločila z upravnimi odločbami. Navedbe tožnikov, da jim je ravnateljica toženke 17. 11. 2021 izdala posamične sklepe o prepovedi obiskovanja pouka in napotitvi izobraževanja na daljavo, imajo oporo v predloženih sklepih toženke v prilogah A37- A40. Tako je toženka po ravnateljici Z. Z. izdala posamične akte - sklepe o začasni prepovedi zbiranja v vzgojno-izobraževalnem zavodu in napotitvi na izobraževanje na daljavo, v izreku katerih je posameznemu učencu od 17. 11. 2021 pa do dneva, ko bo starš oziroma zakoniti zastopnik podal soglasje k samotestiranju ali predložil dokazilo o izpolnjevanju izjeme o samotestiranju, začasno prepovedano zbiranje v vzgojno-izobraževalnem zavodu, učenec pa je za čas začasne prepovedi zbiranja v vzgojno-izobraževalnem zavodu napoten na izobraževanje na daljavo. Taka prepoved in napotitev na izobraževanje na daljavo je izrečena tožnici A. A. s sklepom št. 60301-41/2021/8 z dne 17. 11. 2021, tožniku B. B. s sklepom št. 60301-41/2021/19 z dne 17. 11. 2021, tožniku C. C. s sklepom št. 60301-41/2021/20 z dne 17. 11. 2021, tožnici D. D. s sklepom št. 60301-41/2021/15 z dne 17. 11. 2021 in tožnici E. E. s sklepom št. 60301-41/2021/14 z dne 17. 11. 2021. Dejstvo izdaje posamičnih upravnih aktov izhaja tudi iz navedb toženke v odgovoru na tožbo, da je vsakemu od tožnikov izdala sklep, pri čemer tudi toženka v dokazne namene predloži prej naštete sklepe (priloge B16-B20).

30. Iz navedenega izhaja, da je toženka na podlagi določb Odloka 177/21 in Sklepa MIZŠ v svoji javnopravni vlogi enostransko in s položaja oblasti tožnikom udeležbo pri pouku v prostorih šole prepovedala in tožnike napotila na izobraževanje na daljavo s posamičnimi (konkretnimi) upravnimi akti, ki jih je izdala glede vsakega tožnika posebej. Čeprav je torej toženka o pravicah tožnikov odločila s posamičnimi akti, pa tožniki v upravnem sporu ne izpodbijajo teh aktov, temveč vlagajo tožbo po 4. členu ZUS-1 zaradi dejanj toženke, storjenih po njeni ravnateljici. Sodišče pa meni, da v okoliščinah konkretne zadeve tožba po 4. členu ZUS-1 ni dopustna. VSRS je v zadevi I Up 149/2022 z dne 28. 9. 2022, v kateri je sprejelo stališče, da šola deluje s položaja oblasti, ko odreče učencu udeležbo pri šolskih dejavnostih v prostorih šole, pojasnilo, da šola deluje kot upravni organ, če o obravnavanih ukrepih zoper posamičnega učenca izda odločbo. Ključno za presojo predmetne tožbe pa je, da je v tem primeru sodno varstvo zagotovljeno v upravnem sporu o zakonitosti upravnega akta po 2. členu ZUS-1.

da morajo biti tudi za sodno varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin v upravnem sporu na podlagi 4. člena ZUS-1 izpolnjeni zakonsko predpisani pogoji. Sodno varstvo po prvem odstavku 4. člena ZUS-1 pa je dopustno le, če prizadeti osebi ni na razpolago drugo sodno varstvo, s katerim bi bilo mogoče učinkovito odpraviti zatrjevane nezakonitosti, ki hkrati pomenijo poseg v človekove pravice, ali kako drugače pred sodiščem doseči varstvo njenih pravic ali pravnih koristi. Ustaljeno stališče VSRS je, da je tudi sodno varstvo zoper upravni akt iz 2. člena ZUS-1 "drugo sodno varstvo" iz 4. člena tega zakona.

32. Postopek po 4. členu ZUS-1 se lahko začne le na podlagi tožbe, vložene skladno z zakonom, s katero oseba uveljavlja sodno varstvo svojih ustavnih pravic zaradi nezakonitega dejanja in v zvezi s tem postavi ustrezen tožbeni zahtevek. Da je tako tožbo mogoče obravnavati, pa morajo biti izpolnjene vse splošne zakonske procesne predpostavke (36. člen ZUS-1), kar pomeni, da mora biti tožba pravočasna, dovoljena, vložena po upravičeni osebi, itd. Poleg splošnih procesnih predpostavk pa je pri presoji dovoljenosti take tožbe treba upoštevati tudi posebne procesne predpostavke (36. člen v povezavi s 4. členom ZUS-1). Tožba je namreč dovoljena, če je v njej zatrjevano dejanje javne oblasti, ki naj bi poseglo v človekove pravice in temeljne svoboščine tožnika, izvedeno s strani organa države oziroma samoupravne lokalne skupnosti ali nosilca javnega pooblastila pri izvrševanju njegovih oblastvenih pooblastil. Ker pa je sodno varstvo ustavnih pravic v upravnem sporu subsidiarno, je za dovoljenost tožbe treba tudi presoditi, ali ima glede na okoliščine in značilnosti v tožbi zatrjevane kršitve ustavnih pravic tožnik na voljo drugo učinkovito sodno varstvo. Navedene procesne predpostavke pa v obravnavani zadevi niso izpolnjene, saj je bil vsakemu posameznemu tožniku izdan upravni akt, ki je lahko predmet sodnega varstva po 2. členu ZUS-1, v okviru katerega lahko stranka uveljavlja vse kršitve, tudi kršitve ustavnih pravic. Ker procesne predpostavke za tožbo po 4. členu ZUS-1 niso izpolnjene (zagotovljeno je drugo sodno varstvo), je sodišče ob smiselni uporabi prvega in drugega odstavka 36. člena ZUS-1 tožbo v tem delu

33. Sodišče pojasnjuje, da v skladu s prvim odstavkom 31. člena ZUS-1 zahteva predsednik senata, če je tožba nepopolna ali nerazumljiva, od tožnika, naj v določenem roku odpravi pomanjkljivosti. Upravno sodišče je torej po tej določbi ZUS-1 dolžno pozvati stranko, da odpravi formalne pomanjkljivosti tožbe (nepopolnost, nejasnost). Ni pa dolžno pozivati strank na dopolnitve, ki zadevajo področje ustreznosti oziroma utemeljenosti tožbe ali tožbenega predloga oziroma zahtevka. Sodišče tako tožnika ni dolžno pozvati, naj zaradi možnosti uspeha v upravnem sporu zahteva nekaj drugega od tistega, kar je v tožbi sam zahteval.

Sicer pa je tožnike na nedopustnost tožbe po 4. členu ZUS-1 zaradi izdanih upravnih aktov opozorila toženka v vlogi z dne 15. 5. 2025, ki jo je pooblaščenec tožnikov prejel 26. 5. 2025. Poleg tega zaradi v nadaljevanju opisane procesne situacije tožniki v tem upravnem sporu ne bi dosegli uspeha, četudi bi tožbo spremenili tako, da bi izpodbijali sklepe z dne 17. 11. 2021, saj bi se tožba štela za preuranjeno.

34. Sodišče namreč ni spregledalo navedb tožnikov, da toženka ni omogočila pravnega varstva zoper sklepe o začasni prepovedi zbiranja v vzgojno-izobraževalnem zavodu in napotitvi na izobraževanje na daljavo. Iz navedb tožnikov je razbrati, da tožniki zaradi navedenega vlagajo tožbo po 4. členu ZUS-1. Sodišča ugotavlja, da so te navedbe tožnikov utemeljene, saj toženka v pravnem pouku omenjenih sklepov navede, da je "s tem sklep utemeljen in dokončen, zato pritožba zoper sklep ni dopustna", vendar pa meni, da je tak pravni pouk napačen in tožnikom v nasprotju z zakonom odvzema pravno sredstvo, do katerega so upravičeni po določbah ZOsn. Čeprav toženka za izdajo navedenih sklepov ni imela izrecnega pooblastila v veljavnih pravnih normah, je z njimi s položaja moči, oblastveno, tožnikom onemogočila vstop v šolo in obiskovanje pouka v prostorih šole. Osnovnošolsko izobraževanje je ustavna pravica in dolžnost otrok (57. člen Ustave), obiskovanje pouka in izobraževanje v šoli pa je tudi v 50. členu ZOsn uzakonjena kot pravica in dolžnost učencev v osnovni šoli. Sodišče zato sodi, da bi toženka ne glede na to, da primeri, kot je konkretni, niso izrecno urejeni v 60.a členu ZOsn, ki ureja odločanje o pravicah in dolžnostih učenca, morala smiselno uporabiti prav določbe IV.A poglavja ZOsn, ki urejajo postopek odločanja o pravicah in dolžnostih učencev. Da je toženka to poglavje v določenem delu smiselno uporabila, izhaja iz dejstva, da je sklepe izdala ravnateljica, kar je v skladu s prvim odstavkom 60.b člena ZOsn. Toženka pa je prezrla določbo tretjega odstavka 60.b člena ZOsn, ki določa, da o pritožbah v zvezi z uresničevanjem pravic in dolžnosti otroka oziroma učenca odloča pritožbena komisija, katere sestava je določena v 60.c členu ZOsn.

35. Sodišče zaključuje, da navedeno ne vpliva na odločitev sodišča, da tožba po 4. členu ZUS-1 ni dopustna, vendar pa meni, da tožniki zaradi podanega pravnega pouka v sklepih z dne 17. 11. 2021 ne smejo trpeti negativnih posledic. Temeljno načelo, vezano na pravni pouk, je, da če je ta napačen in se je stranka ravnala po njem, to ne more iti v breme stranke (četrti odstavek 215. člena ZUP).

Iz vloge tožnikov z dne 31. 3. 2025 izhaja, da so tožbo po 4. členu ZUS-1 vložili, ker jim je bilo v skladu s pravnim poukom, vsebovanim v obravnavnih sklepih, onemogočeno pravno varstvo z vložitvijo ustreznega pravnega sredstva zoper posamezni sklep. Napačen pravni pouk, ki ga je toženka dala v obravnavanih sklepih, za tožnike ne more imeti nobenih škodljivih posledic (četrti odstavek 215. člena ZUP), zato je sodišče v skladu s šestim odstavkom 215. člena ZUP tožnikom omogočilo vložitev pritožbe zoper sklepe z dne 17. 11. 2021 in odločilo, da teče rok za pritožbo od dneva vročitve tega sodnega sklepa (II.b - II.e točka izreka tega sklepa). ZOsn določa organ, ki izda sklep in organ, ki odloča o pritožbi, ne določa pa roka za vložitev pritožbe in organa, pri katerem se pritožba vloži. O tem je sodišče na podlagi 60.a člena ZOsn, ki napotuje na uporabo ZUP, odločilo v skladu s prvim odstavkom 235. člena ZUP in prvim odstavkom 239. člena ZUP, ki določata, da se pritožba vloži v 15. dneh pri organu, ki je izdal odločbo na prvi stopnji.

36. Tožba v ugotovitvenem delu zahtevka, ki se nanaša zahtevo po nošenju maske, ni dopustna.

37. V vlogi z dne 31. 3. 2025 so tožniki poleg zahtevka, naj sodišče ugotovi nezakonitost zahteve toženke po trikrat tedenskem testiranju, postavili tudi nov ugotovitveni zahtevek, s katerim so zahtevali ugotovitev nezakonitosti zahteve toženke po nošenju maske v času od 17. 1. 2021 do 21. 2. 2022. Sodišče je, kot izhaja iz I. točke izreka tega sklepa, spremembo tožbe dopustilo.

38. Tožniki vse do vložitve vloge z dne 31. 3. 2025 niso zatrjevali, da je toženka od tožnikov zahtevala nošenje mask in tudi niso podali nobenih navedb, ki bi se nanašale na kršitev ustavnih pravic zaradi tega dejanja, prav tako v tožbi niso postavili zahtevka, ki bi se nanašal na nošenje mask. Navedeni del ugotovitvenega zahtevka zato presega vsebino oziroma predmet obravnave, ki je bil zahtevan v tožbi s prvotno postavljenim zahtevkom. Ker z navedenim delom ugotovitvenega zahtevka tožniki zahtevajo nekaj povsem drugega, kot so zahtevali v tožbi (in ne gre zgolj za dopolnitev tožbe glede na učinek, ki ga želijo doseči),

predstavlja ugotovitveni zahtevek v tem delu po vsebini novo tožbo z novim zahtevkom, za katero pa sodišče ugotavlja, da je bila vložena po poteku roka, v katerem bi navedeno kršitev tožniki še lahko uveljavljali v upravnem sporu. Rok za vložitev tožbe v subsidiarnem upravnem sporu po 4. členu ZUS-1, v katerem stranka uveljavlja nezakonitost posamičnega dejanja organa, začne namreč teči, ko je bilo dejanje, s katerim se posega v človekove pravice in temeljne svoboščine, storjeno (prvi odstavek 23. člena ZUS-1), izteče pa se v roku trideset dni od dneva dejanja (prvi odstavek 28. člena ZUS-1). Navedeno pomeni, da je tožba oziroma ugotovitveni del tožbenega zahtevka, podan v vlogi z dne 31. 3. 2025, s katerim tožniki zahtevajo ugotovitev, da je bila zahteva toženke po nošenju mask v obdobju od 17. 1. 2021 do 21. 2. 2022 nezakonita, vložena po poteku tridesetdnevnega roka za vložitev tožbe. Sodišče je zato tožbo v tem delu kot prepozno zavrglo na podlagi določbe 2. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1.

39. Tožniki in tudi toženka so zahtevali povrnitev stroškov upravnega spora, za katere je sodišče odločilo, da jih trpijo sami. Odločitev o stroških postopka temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne ali zavrže, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Uradni list Republike Slovenije št. 174/21, 177/21, 185/21, 190/21, 197/21, 200/21, 201/21, 4/22, 8/22, 13/22, 19/22, 22/22.

Uradni list Republike Slovenije št. 138/21, 3/22.

Prim. sklepe VSRS I Up 25/2015 z dne 6. 4. 2016, I Up 61/2021 z dne 9. 6. 2021 in I Up 58/2024 z dne 21. 6. 2024.

Glej npr. sodbo VSRS X Ips 33/2024 z dne 19. 3. 2025, sklep VSRS I Up 120/2023 z dne 5. 7. 2023, sklep VSRS I Up 33/2019 z dne 22. 5. 2019, sklep VSRS X Ips 298/2016 z dne 20. 9. 2017, sodbo VSRS X Ips 19/2015 z dne 18. 10. 2017.

Prim. sklepe VSRS I Up 225/2021 z dne 1. 6. 2022, I Up 21/2022 z dne 16. 3. 2022, I Up 189/2021 z dne 17. 11. 2021.

Da ne gre za posamični akt, je odločilo tudi USRS v zadevi Up-973/21 z dne 28. 12. 2021.

To dejanje je v tožbi opredeljeno kot zahteva po samotestiranju kot pogoju za izvajanje vzgoje in izobraževanja.

Npr. sklepa VSRS I Up 22/2022 z dne 16. 3. 2022 in VSRS I Up 81/2022 z dne 13. 7. 2022.

Npr. sklepi VSRS I Up 149/2022 z dne 28. 9. 2022, VSRS I Up 44/2022 z dne 28. 9. 2022, VSRS I Up 189/2022 z dne 11. 1. 2023.

Prvi odstavek 10. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja.

Tako stališče izhaja tudi iz sklepa VSRS I Up 206/2021 z dne 3. 11. 2021, v katerem sodišče sicer navede (pred spremembo stališča - glej 27. točko obrazložitve), da šola ni organ oblasti, niti nosilka javnih pooblastil, izvaja pa javno službo vzgoje in izobraževanja in mora dijakom zagotavljati pravico prisostvovanja pri pouku. Odločanje o varstvu pravic dijakov tako ne predstavlja upravne zadeve po 2. členu Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), ampak javnopravno stvar, za izdajo katere se na podlagi 4. člena ZUP upravni postopek uporablja smiselno. Zato tudi sklep, izdan na podlagi 83. člena Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, predstavlja akt, ki se lahko izpodbija v upravnem sporu na podlagi drugega odstavka 2. člena ZUS-1.

Sklep VSRS V Up 6/2024 z dne 15. 1. 2025, sklep VSRS I Up 51/2024 z dne 22. 4. 2024, sodba in sklep VSRS I Up 161/2016 z dne 19. 10. 2016, sklep VSRS I Up 231/2016 z dne 1. 2. 2017.

Sklepi VSRS I Up 34/2024 z dne 20. 3. 2024, I Up 228/2021 z dne 8. 12. 2021, I Up 11/2016 z dne 27. 1. 2016, I Up 165/2019 z dne 9. 10. 2019, I Up 152/2021 z dne 25. 8. 2021.

Glede zahteve za samotestiranje in pogojevanju oziroma omejevanju pravice do obveznega osnovnošolskega izobraževanja z negativnim testom na SARS-CoV-2 in z njo povezane prepovedi vstopa v šolo, obiskovanja pouka in izobraževanja v šoli.

Sklep VSRS I Up 139/2022 z dne 24. 5. 2023.

To načelo je ustaljeno tudi v sodni praksi - glej sklepe VSRS I Up 66/2022 z dne 25. 5. 2022, I Up 124/2019 z dne 17. 5. 2019, II Ips 297/2013 z dne 21. 5. 2015.

Sklep VSRS I Up 139/2022 z dne 24. 5. 2023.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 4

Zakon o osnovni šoli (1996) - ZOsn  - člen 50, 60a, 60b, 60b/1, 60c

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 215, 215/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.