UPRS Sodba I U 1066/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-06-26

mednarodna zaščita - predaja odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti

Odreditev prepovedi vstopa za obdobje petih let samo po sebi še ne pomeni sistemskih pomanjkljivosti v azilnem sistemu.

1. Tožena stranka je z izpodbijanim sklepom zavrgla tretjo prošnjo tožnika za priznanje mednarodne zaščite. Odločila je, da Republika Slovenija ne bo obravnavala njegove prošnje, saj bo imenovani predan Zvezni republiki Nemčiji, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbi (EU) številka 604/2013 Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 (v nadaljevanju Dublinska uredba) odgovorna država članica za obravnavanje njegove prošnje za mednarodno zaščito. Odločila je tudi, da se predaja izvrši kakor hitro je to izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih od 21. 2. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo, oziroma v osemnajstih mesecih, če tožnik samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi sklepa je navedeno, da je tožnik vložil tretjo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji. Na podlagi prstnih odtisov iz Centralne evidence EURODAC je tožena stranka pridobila podatek, da je bil tožnik v evidenco že vnesen kot prosilec za mednarodno zaščito v Zvezni republiki Nemčiji in prav tako je razvidno, da je bil vnesen tudi kot prosilec za mednarodno zaščito s strani Republike Slovenije. Tožniku je bila prošnja za mednarodno zaščito zavržena, saj je bil na podlagi meril, določenih v Dublinski uredbi, že predan v Nemčijo. Glede na navedene podatke je tožena stranka za tožnika pristojnemu organu Nemčije v skladu z b točko prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe ponovno posredovala prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilca in 21. 2. 2025 prejela odgovor, da Nemčija v skladu z d točko prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe ponovno sprejema odgovornost za obravnavo tožnika.

3. Pri svoji odločitvi se tožena stranka sklicuje na določilo d točke prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe, ki določa, da mora odgovorna država članica pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali kje je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje.

4. V nadaljevanju obrazložitve sklepa tožena stranka povzema, kaj je tožnik povedal na osebnem razgovoru.

5. Tožena stranka ugotavlja, da je Nemčija sprejela odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje na podlagi d točke prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe, iz česar izhaja, da je tožnik v Nemčiji prejel zavrnilno odločitev. Kot navaja sam, je Nemčijo potem zapustil. Tožnika so 31. 1. 2025 ob predaji v Nemčijo na letališču v Frankfurtu prevzeli nemški policisti, ki so ga odpeljali na policijsko postajo. Tam je imel možnost ponovno zaprositi za mednarodno zaščito, a si tega očitno ni želel in tudi ni izrazil želje po tem, zato je od nemških policijskih organov prejel potrdilo o prestopu državne meje, katere namen je omogočiti tujcu zapustiti ozemlje Nemčije oziroma schengenskih držav, rok za izpolnitev te obveznosti pa je bil 18. 2. 2025. Zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici ne more vplivati na drugačno odločitev tožene stranke. V pristojni državi članici ima prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi če je bil že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je tožniku zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati. Tudi če prosilec izgubi svoj status prosilca, je treba pri tujcu v postopku odstranitve iz države upoštevati načelo nevračanja, ki zagotavlja, da ne bo nihče vrnjen v državo, v kateri obstaja realno tveganje, da bo tam izpostavljen mučenju ali nečloveškemu in ponižujočemu ravnanju. V konkretnem primeru se v Nemčiji postopek za tožnika sploh še ni začel, saj tam ni ponovno zaprosil za mednarodno zaščito, zaradi česar so ga obravnavali kot tujca, ki se je na ozemlju države nahajal brez veljavnega dokumenta za prebivanje. Tožnik ni navajal nobenih razlogov, ki bi nakazovali na nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja s strani organov Nemčije, saj po njegovih navedbah nikoli ni imel težav z uradnimi osebami, policisti ali komerkoli drugim. Njegove izjave ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih ne bi mogel biti vrnjen v Nemčijo. Njegove izjave, da se v Nemčijo ne želi vrniti, ker naj bi tam ob negativni odločitvi prejel tudi petletni izgon iz države, ne zadoščajo za utemeljen zaključek, da bodo v primeru predaje Nemčiji tam z njim nečloveško ali poniževalno ravnali. Nemčija ima v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, prosilci imajo podobne pravice kot v Republiki Sloveniji, zato vrnitev v to državo Evropske unije ne more in ne sme biti sporna. Tožnik ni navedel nobenih konkretnih dogodkov in razlogov, zaradi katerih se ga ne bi smelo vrniti v Nemčijo.

6. Tožnik v tožbi izpodbija stališče tožene stranke, da za predajo v Nemčijo ni ovir v smislu drugega podstavka drugega odstavka 3. člena Dublinske uredbe. V določeni meri se strinja, da bi moralo biti vzpostavljeno načelo zaupanja med državami podpisnicami Dublinske uredbe, vendar pa meddržavno zaupanje ne sme biti absolutno, zato je domneva o varnosti vseh držav EU izpodbojna. V postopkih, povezanih z varovanjem načela nevračanja, je dokazno breme deljeno. Pristojni organ je dolžan preveriti vse razloge za izpodbojnost domneve o varnosti države, v katero se prosilca vrača v okviru trditev o subjektivni ogroženosti. Organ mora ne glede na procesno aktivnost prosilca preveriti te razloge tudi po uradni dolžnosti. Tega tožena stranka ni upoštevala. Tožnik trdi, da niso bile zgolj neprijetnosti ali nezadovoljstva v zvezi z azilnim postopkom in postopkom po zakonodaji o statusu tujcev v Nemčiji, ampak so potekala dlje trajajoče obdobje in zanj niso bile nikakor običajne ali subjektivne, ampak zelo ponižujoče. V času razglašene epidemije se je nahajal v Nemčiji in po prvi deportaciji iz Republike Slovenije je bil obravnavan kot tujec, izdana mu je bila odločba v nemškem jeziku, da mora zapustiti nemško območje in mu je bila odrejena prepoved vstopa v območje Schengena za obdobje petih let. Nato je vložil prošnjo za mednarodno zaščito, ki je bila zavrnjena. Tožnik se še vedno nahaja v prejšnjem informacijskem sistemu, ki mu je prepovedoval vstop nazaj v Nemčijo, zato mu je bil pri drugi deportaciji iz Republike Slovenije nemudoma izdan individualni upravni akt s strani nemških varnostnih organov, da mora spet zapustiti nemško območje po nekajdnevni zaporni kazni. Tožnik ne zaupa nemškemu azilnemu pravu, ker je bil neprimerno obravnavan večkrat s strani tako nemških varnostnih kot migracijskih organov. V Nemčiji je bil vedno deležen obravnave kot neželena oseba, ki se mora iz države odstraniti. Nihče mu ne more zagotoviti, da bo sploh obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito, vrnjen v Nemčijo. Osnovni pogoji za sprejem mu ne bodo zagotovljeni in tudi dostop do azila kot takega. V njegovem primeru je izkazan dokazni standard, ki bi pri povprečnem človeku vzbudil utemeljeno domnevo o spoštovanju človekovih pravic prosilcev v Nemčiji tudi v primeru dublinskega transferja. Poraja se utemeljena domneva, ali bo tožniku sploh omogočena učinkovita podaja prošnje za mednarodno zaščito in bo deležen poštenega postopka ter da mu ne preti nevarnost odstranitve iz te države v njegovo izvorno državo. Ob predaji bi bil obravnavan dejansko spet kot tujec in bi moral po dublinskem transferju v Nemčijo vložiti ponovni zahtevek za uvedbo postopka za mednarodno zaščito, za katerega so vezani strožji dokazni standardi in je težje dokazno breme na prosilcu, če bi sploh imel to možnost. Ko se bo enkrat nahajal na ozemlju Nemčije, tožena stranka ne poda jasnega zagotovila, kako bo obravnavan s strani tako nemških migracijskih kot varnostnih organov. Nadalje se tožnik sklicuje še na sodbo ESČP v primeru M. S. S., kjer je bilo izpostavljeno, da se v primeru obstoja javnih informacij o pomanjkljivostih sistema mednarodne zaščite dokazno breme prenese na toženo stranko, ki ima dolžnost, da presodi, ali so razmere v državi, kamor bo prosilec vrnjen, primerne. ESČP je izpostavilo, da mora država vračanja aktivno preveriti stanje v državi sprejema in ne zgolj predpostaviti, da bo država sprejema spoštovala človekove pravice. Tožnik predlaga, naj sodišče izpodbijani sklep odpravi.

7. Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da tožnik v postopku ni rekel, da bi bilo njegovo življenje v Zvezni republiki Nemčiji kakorkoli ogroženo niti ni omenjal resnih sistemskih pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema. Pred zaporno kaznijo je živel na zasebnem naslovu, sam pa ni navajal nikakršnih težav v času svojega bivanja v Zvezni republiki Nemčiji z uradnimi osebami, dostopom do zdravstvene oskrbe ali dostopa do postopka mednarodne zaščite. Izjavil je, da ob vrnitvi v Zvezno republiko Nemčijo namenoma ni zaprosil za mednarodno zaščito, saj je imel namen vrniti se v Republiko Slovenijo. Glede tožbenega očitka, ki se navezuje na dokazno breme, pa tožena stranka izpostavlja, da tožnik sam ni navajal težav v zvezi z nastanitvijo ali s sprejemom. Tožnikove izjave niso dosegale minimalne stopnje resnosti, da bi se vzpostavila obveznost preverjanja aktualnih podatkov o stanju azilnega sistema v Zvezni republiki Nemčiji. Tožena stranka predlaga, naj sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

8. Sodišče je v obravnavani zadevi dne 26. 6. 2025 opravilo glavno obravnavo, na kateri je vpogledalo v listine upravnega in sodnega spisa ter zaslišalo tožnika. Tožnik je na zaslišanju povedal, da vztraja pri svojih izjavah, ki jih je podal že na razgovoru pri toženi stranki in se nanašajo na njegove pomisleke v zvezi z vrnitvijo v Zvezno Republiko Nemčijo. V Nemčijo se ne želi vrniti zaradi izrečenega izgona in meni, da če bi se vrnil, bi ga zaprli. Ne ve pa vzroka, zakaj mu je bil izrečen izgon.

10. Pravna podlaga, na kateri je odgovorna država članica za reševanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito Zvezna republika Nemčija, je določilo d točke prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe, ki določa, da je odgovorna država članica po tej uredbi zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Zvezna republika Nemčija je odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito sprejela. Torej je tožena stranka pravilno ugotovila, da so podane okoliščine, zaradi katerih je za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Zvezna republika Nemčija. Glede navedenega sodišče sledi utemeljitvi izpodbijanega sklepa, zato skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na utemeljitev v izpodbijanem sklepu.

11. Tožnik v tožbi izpodbija stališče, da za predajo Zvezni republiki Nemčiji ni ovir v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Dublinske uredbe. Ta določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila prvotno določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.

12. Sodišče se sicer strinja s tožbeno navedbo, da vzpostavljeno načelo zaupanja med državami podpisnicami Dublinske uredbe ne sme biti absolutno in da je pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici, vendar pa tožnik glede njegovih izkušenj z azilnim postopkom v Zvezni republiki Nemčiji ni povedal ničesar takega, kar bi po presoji sodišča kazalo na to, da v tej državi obstaja dejanska nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja.

13. Glede tožbenih navedb, da bi morala tožena stranka tudi sama zbrati podatke o azilnem sistemu v Zvezni republiki Nemčiji, pa sodišče pojasnjuje, da je o tovrstnem dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji elementov, ki jih je v postopek predložil tožnik, pri tem pa so pravno upoštevni le tisti elementi, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine, kot izhaja iz sklepa Vrhovnega sodišča RS I Up 37/2024 dne 13. 3. 2024 (tč. 12. obrazložitve). Tožnik pa ni navajal ničesar takega, kar bi kazalo na sistemske pomanjkljivosti v azilnem sistemu v Zvezni republiki Nemčiji. Na osebnem razgovoru je povedal, da je v Nemčiji imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito ob njegovi vrnitvi, povedal je, da je imel v Nemčiji na voljo tolmača in da ni imel nobenih težav z uradnimi osebami, policisti ali kom drugim (str. 4 in 5 zapisnika o osebnem razgovoru). Iz njegovih izjav ni mogoče sklepati, da bi v Zvezni republiki Nemčiji obstajale sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim sistemom ali pri pogojih za sprejem prosilcev. V kolikor je bila odrejena prepoved vstopa za obdobje petih let, to samo po sebi še ne pomeni sistemskih pomanjkljivosti v azilnem sistemu. Bojazen, da bi bil tožnik v Nemčiji po predaji zaprt zaradi same predaje po Dublinski uredbi, ni utemeljena, saj prvi odstavek 28. člena Dublinske uredbe določa, da države članice ne smejo pridržati osebe zgolj zato, ker v zvezi z njo poteka postopek, določen v tej uredbi. Četudi bo ob predaji tožnik obravnavan kot tujec, pa ima možnost vložiti zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za mednarodno zaščito.

14. Tožnik se v tožbi sklicuje tudi na sodbo ESČP v zadevi M. S. S. In s tem v zvezi navaja, da se v primeru obstoja javnih informacij o pomanjkljivostih sistema mednarodne zaščite dokazno breme prenese na toženo stranko, ki ima dolžnost, da presodi, ali so razmere v državi, kamor bo prosilec vrnjen, primerne. Vendar pa v konkretnem primeru ni informacij, ki bi kazale na kaj takega. V zadevi, na katero se tožeča stranka sklicuje, je bila predmet obravnave situacija pritožnika, ki je mesece živel v skrajni revščini, brez možnosti poskrbeti za svoje najbolj osnovne potrebe, kot so hrana, higiena in bivališče, skratka v razmerah hudega pomanjkanja najbolj eksistencialnih dobrin in brez možnosti, da se njegovo stanje izboljša v razumnem času.

15. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 51, 51/1, 51/1-4

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 3/2, 18, 18/1, 18/1-d

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.