UPRS Sklep I U 868/2020-21
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-20

tujci - dovoljenje za začasno prebivanje tujca - drugi razlogi - smrt tožnika - smrt tožnika med trajanjem postopka - sposobnost biti stranka - zavrženje tožbe

Pravdna stranka je lahko le fizična ali pravna oseba. Tožnik, ki je med sodnim postopkom umrl, ne more biti pravdna stranka oziroma ne more biti (več) tožnik v upravnem sporu. Na okoliščino, ali je tisti, ki (je) nastopa(l) kot stranka, lahko pravdna stranka, mora sodišče paziti po uradni dolžnosti.

1. Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo prošnjo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje iz drugih utemeljenih razlogov (I. točka izreka) in odločila, da posebni stroški postopka niso nastali (II. točka izreka).

2. V izpodbijani odločbi je tožena stranka najprej povzela tožnikove navedbe o tem, da podaja vlogo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje na podlagi 51. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTtuj-2) in 8. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP), da je star 71 let, bolan in na invalidskem vozičku, da je leta 1999 kot nezakonito izbrisan dobil dovoljenje za stalno prebivanje po Zakonu o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (ZUSDDD), ki mu je dne 25. 9. 2014 z odločbo (nezakonito) prenehalo veljati, da leta 2001 ni prijavil novega stalnega prebivališča, kjer je vse od tedaj živel s partnerico, da je leta 2017 pridobil slovensko pokojnino in da je edina možnost za legalizacijo njegovega statusa ta vloga. Tožnik se je skliceval na mnenje Varuha človekovih pravic in sodno prakso ESČP. Vložil je vlogo na podlagi prvega dostavka 51. člena ZTuj-1, vendar je zahteval, naj se mu priznajo vse pravice v skladu z drugim odstavkom 51. člena ZTuj-2, zlasti pravica do iskanja zaposlitve in pravica do denarne socialne pomoči.

3. Tožena stranka se v izpodbijani odločbi sklicuje na tretji odstavek 33. člena ZTuj-2, po kateri mora imeti tujec, ki želi prebivati v Republiki Sloveniji, med drugim, veljavno potno listino, katere veljavnost je najmanj tri mesece daljša od nameravanega prebivanja v Republiki Sloveniji. Tožnik takšne listine ni predložil kljub temu, da je bil obveščen, da lahko zaprosi za izdajo potnega lista za tujce na podlagi drugega odstavka 98. člena ZTuj-2. Zato tožnik po mnenju tožene stranke ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja na podlagi 51. člena ZTuj-2, pa tudi sicer tožena stranka ne more kombinirati posameznih zakonskih določb 51. člena ZTuj-2, kot to predlaga tožnik. Sklicevanje na sodno prakso ESČP v zvezi z deportacijami ni utemeljeno, ker se z izpodbijano odločbo ni določila obveznost zapustiti državo, poleg tega pa iz sodne prakse ESČP tudi ne izhaja, da bi tujec bil upravičen do dovoljenja za prebivanje zgolj zato, ker je seznanil oblasti s svoji prebivanjem, pač pa mora izpolnjevati tudi druge zakonske pogoje, ki jih lahko izpolni. Zahteva, da si tožnik pridobi potno listino, ni prekomerni formalizem, nanjo je treba vezati veljavnost izdanega dokumenta, glede na tožnikove dohodke pa izdaja tudi ne bi predstavljala prekomernega finančnega bremena. Tožnik je torej zmožen izpolniti ta pogoj, vendar ga ne želi, sklicujoč se na to, da je zahteva nesmiselna in nezakonita. Določba 8. člena EKČP ne daje pravice do točno določenega dovoljenja za prebivanje, tožnikove pravice iz konvencije pa so z veljavno odločbo o dovolitvi zadrževanja že zavarovane, saj ne bo deportiran. Tožena stranka se je sklicevala še na odločitev ESČP o črtanju zadeve Khan proti Nemčiji z dne 21. 9. 2016, ker je država zagotovila, da pritožnice ne bo izgnala in da bo tolerirala njeno prebivanje, pri čemer naj bi podobno kot nemška zakonodaja tudi ZTuj-2 urejal pogoje za dovoljeno zadrževanje na ozemlju države. Država je tudi zagotovila, da bo imela pritožnica zoper morebitno novo določitev o izgonu možnost vložitve pravnih sredstev. Enako bo tudi tožnik imel v skladu z drugim odstavkom 74. člena ZTuj-2 možnost vložitve tožbe zoper odločitev, da mu zadrževanje "ne bi bilo več omogočeno". Tudi sicer tožnik s prošnjo za izdajo "policijskega" dovoljenja za zadrževanje že stremi k izpolnjevanju pogojev za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje na podlagi drugega odstavka 51. člena ZTuj-2, ki je mogoča tudi brez potne listine.

4. V tožbi tožnik vztraja, da je zahteva po predložitvi potne listine za tožnika v specifični situaciji očitno brez pomena, da po sodni praksi ESČP in nacionalnih sodišč pravica tujca do legalizacije svojega bivanja prevlada nad zahtevami imigrantske zakonodaje in da je posedovanje potnega lista smiselno le v običajnih primerih, ko tujec prosi za dovoljenje pred vstopom v državo, in kjer je treba zagotoviti, da se bo po preteku dovoljenja tak tujec lahko vrnil v svojo državo. Tožnik potnega lista Črne gore nima in ne more dobiti, potnega lista za tujce pa ne potrebuje, ker želi v Sloveniji trajno živeti, in tudi sicer zanj ne izpolnjuje pogojev, ker nima dovoljenja za prebivanje v Sloveniji. Država od njega tudi ne sme zahtevati, da si samo zaradi izpolnjevanja nekega formalnega in spregledljivega pogoja na svoje stroške uredi potno listino, če je ne potrebuje (tudi za identifikacijo v drugih postopkih ne). Napačna je tudi zavrnitev tožene stranke, da bi tožniku priznala pravice po drugem odstavku 51. člena ZTuj-2, češ da ne more kombinirati različnih določb 51. člena ZTuj-2, saj je tožnik vložil dva različna zahtevka, tožena stranka pa mora o obeh odločiti, poleg tega pa je "golo" dovoljenje po prvem odstavku 51. člena ZTuj-2 brez socialnih pravic v nasprotju s temeljno človekovo pravico do nadaljevanja v državi ustvarjenega zasebnega življenja, normalno človeka vredno življenje namreč v državi brez nujnih socialnih pravic ni možno. Vse navedene argumente je tožnik navedel že v upravnem postopku, pa se upravni organ v izpodbijani odločbo do njih ni opredelil. Tožnik ne trdi, da mu ni treba izpolnjevati nobenih pogojev za izdajo dovoljenja, pač pa, da pravica iz 8. člena EKČP prevlada nad zahtevami imigracijske zakonodaje in zahteva spregled nekaterih zakonskih pogojev, "kadar to izhaja iz tehtanja kolidirajočih pravnih dobrin po načelu sorazmernosti". Tožena stranka je napačno navedla stališče ESČP v zadevi Hoogkamer proti Nizozemski, saj je izpustila bistveni točki 43 in 44. Po stališču ESČP je slovenska zahteva po predložitvi potne listine "prekomerni formalizem". Napačno je stališče tožene stranke, da ker tožnik ima veljavno odločbo o dovolitvi zadrževanja, so njegove konvencijske pravice varovane, saj je v šestem odstavku 73. člena ZTuj-2 določeno, da obveznost tujca, da zapusti državo, z dovolitvijo zadrževanja ne preneha. Tujec je še vedno v postopku odstranitve in to ni nekakšen drug tip dovoljenja za prebivanje. Ne gre za to, da bi tožnik zahteval podelitev dovoljenja zgolj na podlagi dalj časa trajajočega nezakonitega prebivanja v državi, pač pa na podlagi posebnih okoliščin specifičnega primera, kar ne more biti odstop od politike preprečevanja nezakonitih migracij in ne more dopuščati vseh vrst zlorab. Še posebej, ker tožnik v Slovenijo ni nezakonito vstopil, pač pa je le zanemaril svojo dolžnost prijaviti novo stalno prebivališče po tem, ko se je po razvezi zakonske zveze preselil k svoji sedanji zunajzakonski partnerici. Tožnik toženi stranki očita tudi bistveno kršitev pravil postopka, saj se do njegovih ugovorov ni opredelila.

5. V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in pojasnjuje, da tudi 7. člen ZTuj-2 določa obveznost tujca, da za vstop, bivanje in izstop iz države poseduje veljavno potno listino. Prošnja je bila zavrnjena na podlagi 1. alineje prvega dostavka 55. člena ZTuj-2, ker je v skladu s četrtim odstavkom 33. člena ZTuj-2 bilo ugotovljeno, da ni izpolnjen osnovni pogoj za izdajo dovoljenja, tj. posedovanje veljavne potne listine. Ta določba je relevantna tudi v primeru podane prošnje po prvem odstavku 51. člena ZTuj-2. Prošnja ni bila zavrnjena zato, ker tožena stranka ne bi priznala zatrjevanega "dolgotrajnega nezakonitega prebivanja" kot drugega utemeljenega razloga iz prvega odstavka 51. člena ZTuj-2. Tožniku bi lahko bil izdan potni list za tujce. Tožnik očitno meni, da mu za pridobitev dovoljenja za prebivanje po 51. členu ZTuj-2 ni treba izpolnjevati nobenih drugih osnovnih zakonskih pogojev, kot tistih, ki so navedeni v tem členu. V sodbi Hoogkamer proti Nizozemski se ESČP ne opredeli do izpolnjevanja splošnih pogojev za izdajo dovoljenja za prebivanje. Treba je razlikovati med tem, ali stranka nek zakonski pogoj dejansko lahko izpolni (v tem primeru ne gre za pretiran formalizem) ali pa zakonskega pogoja ne more izpolniti (in bi lahko šlo za pretirani formalizem). Tožnik je imel tekom postopka primeren rok za ureditev potne listine, pa tega ni storil. Iz sodbe Khan proti Nemčiji jasno izhaja, da odločba o dovolitvi zadrževanja zadostuje za varstvo pravic iz 8. člena EKČP. Novela ZTuj-2 je predvidela izdajanje odločb o zadrževanju prav za namen posledične legalizacije prebivanja. Po stališču ESČP zadošča, da država zagotovi, da tujca ne bo izgnala. V kolikor tožnik ne želi sodelovati z upravnim organom s predložitvijo zahtevanih dokazil, bo še vedno lahko pridobil dovoljenje za prebivanje na podlagi bodočega zahtevka za izdajo dovoljenja po drugem odstavku 51. člena ZTuj-2, kjer je izdaja dovoljenja mogoča pod milejšimi pogoji, v vmesnem času pa mu bodo prebivanje in varovanje človekovih pravic omogočale odločbe o zadrževanju. Tožniku je bilo v preteklosti že pravnomočno razveljavljeno dovoljenje za prebivanje, zato ne drži, da je le zanemaril svojo dolžnost prijaviti novo stalno prebivališče. Za svoj položaj je tožnik izvedel najkasneje leta 2017 in že takrat bi lahko začel z urejanjem svojega položaja. Predlaga zavrnitev tožbe.

Pripravljalna vloga tožnika z dne 5. 8. 2022

6. Tožnik je v njej za zastopanje pooblastil odvetnico A. A. in urgiral za čimprejšnjo obravnavo, saj se je njegovo zdravstveno stanje vmes še poslabšalo. Navedel je, da je nujna njegova namestitev v socialno varstveno institucijo, saj iz bolnišnice v domačo oskrbo ne more biti odpuščen. Tudi njegova zunajzakonska partnerica B. B., je tako oslabela, da zanj ne more več skrbeti.

Pripravljalna vloga tožnika z dne 16. 9. 2022

7. Tožnik je predlagal, da sodišče najprej odloči v drugem upravnem sporu, tj. I U 443/2021, ki se vodi glede dovolitve zadrževanja in v katerem je predlagal odločanje v sporu polne jurisdikcije in podelitev dovolitve zadrževanja do rešitve spora I U 868/2020. Tožnik je navedel, da bi na ta način izpolnil zakonske pogoje za izdajo dovoljenja za prebivanje po drugem odstavku 51. člena ZTuj-2.

Pripravljalna vloga tožnika z dne 15. 12. 2022

8. Pooblaščenec tožnika iz upravnega postopka mag. C. C. je dne 15. 12. 2022, to je en dan pred glavno obravnavo v zadevi pokojnega tožnika zoper toženo stranko, ki se vodi pod opr. št. I U 443/2021, po e-pošti sodišče obvestil, da je tožnik pred nekaj dnevi preminil. Hkrati je navedel, da bo tožnikova zunajzakonska partnerka B. B. predložila izjavo o svojem pravnem interesu za nadaljevanje in dokončanje "obeh upravnih sporov, ki sta odprta na Upravnem sodišču".

Sodna presoja (ne)utemeljenosti tožbe zaradi smrti tožnika ni več možna.

9. Tožnikova zunajzakonska partnerica je s pripravljalno vlogo skupaj z utemeljitvijo pravnega interesa za nadaljevanje sodnega postopka po pokojnem tožniku vložila le v upravnem sporu opr. št. I U 443/2021, v katerem je pokojni tožnik uveljavljal, naj sodišče odloči v sporu polne jurisdikcije, ni pa vloge in utemeljitve pravnega interesa za nadaljevanje postopka po pokojnem tožniku vložila tudi v obravnavani zadevi, v kateri pokojni tožnik tudi ni uveljavljal, naj sodišče odloči v sporu polne jurisdikcije.

10. Kot je tožnik predlagal sodišču v pripravljalni vlogi z dne 16. 9. 2022, ko je bil še stranka tega postopka, je sodišče najprej odločilo v zadevi opr. št. I U 443/2021, kjer je sodišče izdalo sodbo dne 10. 10. 2025 in razsodilo, da se tožbi tožnice ugodi in se ugotovi, da sta odločbi Ministrstva za notranje zadeve št. 2253-41/2020/4 z dne 4. 2. 2021 in Policijske uprave Ljubljana št. 021-12/2019/32 (3E23-02) z dne 30. 11. 2020 nedopustno posegli v pravici tožnice do zasebnega in družinskega življenja in da je tožena stranka dolžna v roku 15 dni od pravnomočnosti te sodbe tožnici izplačati znesek v višini 3.556,75 EUR kot pravično denarno zadoščenje za nepremoženjsko škodo zaradi kršitve pravic do zasebnega in družinskega življenja tožnice.

11. V obravnavni zadevi je bil tožnik v času smrti, enako kot v zadevi I U 443/2021, zastopan po pooblaščenki odvetnici A. A. Zato v tej zadevi sodišče ni prekinilo postopka na podlagi prve točke prvega odstavka 205. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Po določbi prvega odstavka 76. člena ZPP v zvezi z prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 je pravdna stranka lahko le fizična ali pravna oseba. Tožnik, ki je med sodnim postopkom umrl, ne more biti pravdna stranka oziroma ne more biti (več) tožnik v upravnem sporu. Na okoliščino, ali je tisti, ki (je) nastopa(l) kot stranka, lahko pravdna stranka, mora sodišče paziti po uradni dolžnosti (8o. člen ZPP).

12. Ker je tožnik umrl med sodnim postopkom, njegova pooblaščenka pa kljub sicer prvotni napovedi posebne vloge glede morebitnega nadaljevanja upravnega spora, le-te ni vložila, sodišče ugotavlja, da mora tožbo tožnika zavreči (prvi odstavek 81. člena ZPP

v navezavi na določbo 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1).

13. Ker v zakonodaji ni posebne določbe, ki bi v takem primeru predpisovala, da se postopek ustavi, je sodišče uporabilo določbo 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1. Po tej določbi sodišče tožbo zavrže s sklepom, če ugotovi, da tožnik "

" ni omejena samo na Poglavje 1 v drugem delu ZUS-1, ki vsebuje določbe o strankah, ampak zajema vse določbe ZUS-1, kar zajema tudi v tej sodbi citirane določbe ZPP. Zato je sodišče tožbo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 zavrglo.

Ta določa: Če sodišče ugotovi, da je stranka umrla ali prenehala obstajati pred vložitvijo tožbe, ali da tisti, ki nastopa kot stranka, ne more biti pravdna stranka, pa se da ta pomanjkljivost odpraviti, zahteva od tožeče stranke, naj popravi v tožbi, kar je treba, ali ukrene kaj drugega, da se postopek lahko nadaljuje z osebo, ki je lahko pravdna stranka.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 76, 76/1, 80, 81, 81/1, 205

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 36, 36/1, 36/1-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.