UPRS Sodba in sklep I U 1356/2025-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-18

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti - predaja prosilca republiki bolgariji - začasna odredba

Naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Uredbi Dublin III, je treba oceniti na podlagi podatkov o tistih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji. Z vidika presoje ovir za predajo Republiki Bolgariji na podlagi Uredbe Dublin III bi bile bistvene le tožnikove navedbe o morebitnem ravnanju uslužbencev v bolgarskem azilnem domu in pomanjkljivostih pri namestitvi prosilcev. V zvezi s presojo, ali je bila vzpostavljena obveznost tožene stranke, da preveri aktualne podatke o stanju bolgarskega azilnega sistema, je torej treba najprej ugotoviti, ali takšna ravnanja, zaobjeta s tožnikovo izjavo, dosegajo minimalno stopnjo resnosti. Iz tožnikovih izjav v upravnem postopku ni razvidno upoštevno problematiziranje razmer v zvezi z namestitvijo prosilcev v bolgarskem azilnem domu, saj ni določno opredelil svoje izjave o slabem bivanju.

Pri presoji pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.), kar je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III, ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje.

Tožnik je imel zagotovljeno nastanitev, hrano in zdravstveno oskrbo, čeprav morda na nekoliko nižji ravni kot v kaki drugi državi članici EU. Vendar to še ne narekuje zaključka, da bi bilo mogoče za Republiko Bolgarijo ugotoviti obstoj take stopnje pomanjkljivosti azilnega sistema, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da oseb ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje, kar velja tudi zato, ker tožnik ni predložil drugih informacij s tem povezanih, kot so sodbe ESČP, dokumenti organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Izvršitev predaje po Uredbi Dublin III sama po sebi ni nepopravljiva posledica. Ob upoštevanju razlogov te sodbe v zvezi s presojo, da v Republiki Bolgariji ni sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema, težko popravljive škode tako ne izkazujejo posplošene tožnikove navedbe, da bi bile z izvršitvijo izpodbijanega sklepa v Republiki Bolgariji ogrožene njegove pravice. Zato je bilo treba zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrniti.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka na podlagi osmega in devetega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka), ker bo predan Republiki Bolgariji, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III

za to odgovorna država članica (2. točka izreka). Predaja tožnika se izvrši najkasneje v 6 mesecih od 15. 7. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe, če je bila predaja odložena z začasno odredbo, oziroma v 18 mesecih, če tožnik samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka).

2. Iz uvodnih pojasnil tožene stranke je razvidno, da so bili tožniku, katerega istovetnost ni bila nesporno ugotovljena, ob vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji (7. 7. 2025) odvzeti prstni odtisi in poslani v centralno evidenco Eurodac, iz katere izhaja, da je vanjo tožnika kot prosilca 28. 5. 2015 vnesla Republika Bolgarija. Zato ji je tožena stranka 11. 7. 2025 v skladu s točko (b) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III posredovala zahtevek za ponovni sprejem tožnika in od nje 15. 7. 2025 prejela odgovor, da je na podlagi točke (d) navedene določbe odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove prošnje.

3. V nadaljevanju je tožena stranka tožnika ob prisotnosti tolmača za arabski jezik seznanila s potekom dublinskega postopka, nato pa povzela njegove izjave na osebnem razgovoru (28. 7. 2025). Iz njih je razvidno, da se v Republiko Bolgarijo ne želi vrniti zaradi rasizma in ker s prosilci za mednarodno zaščito ravnajo nečloveško; tak odnos je tožnik doživljal v nekaterih trgovinah. V zaprtem kampu so ga bolgarski policisti brez razloga pretepli. Zaprosil je za mednarodno zaščito, nato so ga odpeljali v Sofijo, kjer je bival deset dni in potem zapustil državo. V azilnem domu je prejel dokument, iz katerega je izhajalo, da mora po štirih dneh oditi. Tožnik je na poziv uradne osebe, naj podrobneje pojasni zaporedje dogodkov, izjavil, da je bil osem dni v zaprtem centru, nato pa premeščen v kamp v mestu Harmanly, ki ga je moral po štirih dneh zapustiti. Odšel je v Sofijo, kjer je bival še štiri dni. Bivanje v azilnem domu v mestu Harmanly je zelo slabo. Če ne zapustiš države, ko ti je odrejeno, da moraš to storiti, te lahko zaprejo za leto in pol. Za to obdobje bo moral po vrnitvi v Republiko Bolgarijo v zapor. Njegov prijatelj je po odsluženi kazni dobil dovoljenje za prebivanje za šest let. V azilnem domu v Harmanlyu je v sobi bivalo deset ali dvajset oseb. Tožnik je prejel dva obroka na dan. Zdravnika je potreboval zaradi poškodbe noge, vendar ga ni obiskal, saj so mu drugi prosilci rekli, da tam ne poskrbijo za zdravje. Kljub poškodbi je lahko nadaljeval pot, saj je potoval z vlakom. V Republiki Sloveniji mu je zdravnik dal zdravila in ga napotil na slikanje, vendar tožnik ni šel, saj ni vedel kam.

4. Tožena stranka izpostavlja, da mora po Uredbi Dublin III prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati tista država članica Evropske unije (EU), ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III, in da si prosilec ne more sam izbirati, katera država članica naj bo pristojna.

5. Tožnikove izjave glede rasizma so posplošene, saj je iz njih razvidno le, "da je bil do njega odnos tak v nekaterih trgovinah" in "da so se Bolgari do njih obnašali drugače in ne tako, kot so se drug do drugega". V zvezi s tem tožena stranka ob sklicevanju na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 111/2023 z dne 7. 6. 2023 pojasnjuje, da je lahko predajo ovira ugotovitev, da v Republiki Bolgariji obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.) in ne obravnava tožnika v tamkajšnjih trgovinah.

6. Tožnik ni konkretiziral niti slabega bivanja v azilnem domu. Njegova izjava, da si je sobo delilo deset do dvajset oseb, sama po sebi ne predstavlja sistemskih pomanjkljivosti na področju sprejema. Pri tako velikem številu nastanjenih oseb je nerazumno pričakovati, da bi lahko vsak prosilec imel samsko sobo. Tudi v Republiki Sloveniji si sobo v azilnem domu deli več oseb. V zvezi s tožnikovo izjavo, da je v azilnem domu sicer potreboval zdravniško oskrbo, vendar ni obiskal zdravnika, ker so mu drugi rekli, da tam ne poskrbijo za zdravje, tožena stranka izpostavlja, da tožnik sploh ni poskušal dobiti zdravniške pomoč, ampak je le verjel ostalim prosilcem, kar ne pomeni, da tam res ni bilo tovrstne oskrbe. Poleg tega dejstvo, da je tožnik kljub poškodbi noge, zaradi katere je potreboval zdravnika, samostojno nadaljeval pot, kaže na to, da ni šlo za urgentno stanje, ki bi terjalo nujno zdravniško pomoč.

7. Upoštevnih sistemskih pomanjkljivosti prav tako ne izkazujejo tožnikove izjave, da so ga v zaprtem kampu pretepli policisti, saj je bistveno le ravnanje oblasti z osebami, ki imajo status prosilca za mednarodno zaščito. Navedeno velja tudi za tožnikove izjave, da ga bodo po vrnitvi v Republiko Bolgarijo za leto in pol zaprli, saj so prosilci, predani tej državi, v skladu z enotno evropsko migracijsko zakonodajo obravnavani glede na fazo njihovega postopka in ugotovitev, ali je bila že izdana meritorna odločitev - v tem primeru imajo možnost vložitve naknadne prošnje.

8. V obravnavani zadevi niso pomembne tožnikove izjave, da je bil iz zaprtega kampa premeščen v azilni dom v mestu Harmanly, ki ga je moral po štirih dneh zapustiti, ko je odšel v Sofijo, saj je šlo le za premestitev iz ene nastanitvene enote v drugo, kar je pogost primer tudi v Republiki Sloveniji.

9. Tožnik je imel na osebnem razgovoru možnost navesti vsa dejstva in okoliščine, zaradi katerih njegova vrnitev v Republiko Bolgarijo ne bi bila primerna, vendar tega ni storil. Glede na navedeno je tožena stranka presodila, da v tej državi ni upoštevnih sistemskih pomanjkljivosti in da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik ob vrnitvi vanjo podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju.

10. Zoper izpodbijani sklep je tožnik vložil tožbo zaradi nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Predlagal je odpravo izpodbijanega sklepa, podrejeno tudi vrnitev zadeve v ponoven postopek.

11. Tožnik poudarja, da ravnanje policistov kaže na sistemsko pomanjkljivost. To velja tudi za nastanitev v sobi skupaj s toliko osebami, kar prav tako predstavlja zdravstveno tveganje in je mučenje tožnika, ki psihično ne prenese takega sobivanja.

12. Iz nadaljnjih tožbenih navedb je razvidno, da Bolgarija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo štela, da obstajajo razlogi za fikcijo njenega umika. Tožnik v Bolgariji sicer ni vložil prošnje za mednarodno zaščito.

13. Sistemska pomanjkljivost je tudi v tem, da tožniku ni znano, da je samovoljno zapustil državo pred prejemom odločitve, saj je bil prepričan, da to mora storiti, pri čemer ni bil poučen o posledicah zapustitve azilnega doma. Tožeča (pravilno tožena) stranka ni preverila, "v katerem jeziku je tožnik dokument prejel, kako ve, kaj je pisalo in zakaj se je ravnal po zapisanem".

14. Tožniku ne more biti znano, ali je njegovo zdravstveno stanje nujno. Navedeno izhaja iz oskrbe tožnika v Sloveniji, saj je dobil zdravila in napotnico na slikanje. Tožnik z razlogom ni zaupal oblasti in je verjel osebam, ki so bile v primerljivem položaju.

15. Tožnik funkcionalno ne dosega standarda povprečne osebe v smislu slovenskega prava, zato bi morala tožena stranka "vsebinsko preveriti dejansko razumevanje osebe in ne le njeno verbalno pritrditev".

16. Tožnikove navedbe, da je bil pretepen, so vzpostavile obveznost tožene stranke, da preveri aktualne podatke o stanju bolgarskega azilnega sistema. Splošno znano je, da v Bolgariji primanjkuje zdravnikov splošne prakse in da država ni sposobna plačati zdravstvene (in splošne) oskrbe prosilcev, ki jo običajno krije UNHCR, kar izhaja tudi iz poročila AIDA Country Report on Bulgaria - Update on 2024. Na splošno je zaradi pomanjkanja sredstev nastanitev in oskrba prosilcev podpovprečna, saj se je stanje slabšalo več kot desetletje. Razmere v azilnih domovih so nečloveške in nevarne tudi zaradi tihotapcev, trgovine z drogami in prostitucije.

17. V zahtevi za izdajo začasne odredbe po drugem odstavku 32. člena Zakona o upravnem sporu (nadaljevanju ZUS-1) je tožnik navedel, da v Bolgariji v zvezi z nastanitvijo vladajo nečloveške razmere in ponižujoče ravnanje. Splošno znana dejstva so bivanje v sobi s toliko osebami, le dvema obrokoma na dan in brez dostopa do zdravstvene oskrbe, kar izhaja tudi iz poročil mednarodnih organizacij in tožnikove izpovedbe. Tožnika je brez razloga pretepla policija. Na stanje v Bolgariji opozarja tudi navedeno poročilo AIDA.

18. Tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka glede varstva pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja v zvezi s tveganji ob sprejemu v azilni postopek v Bolgariji, glede katerega niti ni jasno, ali se je sploh začel. Javni interes z izdajo začasne odredbe ne bo prizadet, saj je treba upoštevati zahtevo po nediskriminatorni obravnavi prosilcev glede na državo izvora in roke za odločanje v tovrstnih zadevah

19. V odgovoru na tožbo se tožena stranka sklicuje na ugotovitve v izpodbijanem sklepu. Meni, da tožnik ni izkazal svoje izjave, da je bil prepričan, da mora zapustiti državo, saj ni predložil dokumenta, iz katerega naj bi to izhajalo. Poleg tega je trdil, da je moral po štirih dneh zapustiti azilni dom v mestu Harmanly in oditi v Sofijo, kar pomeni, da je bil le premeščen v drugo nastanitveno enoto.

20. V zvezi s tožbenim ugovorom glede zdravstvene oskrbe tožena stranka izpostavlja, da tožnik ni niti poskušal dobiti zdravniške pomoči in da je kljub poškodbi noge samostojno nadaljeval pot, zato ni šlo za nujno zdravstveno stanje.

21. Niso izkazane tožbene navedbe, da tožnik vsebinsko in funkcionalno ni oseba, ki bi dosegala standard povprečne osebe v smislu slovenskega prava in da bi tožena stranka zato morala vsebinsko preveriti njegovo dejansko razumevanje. V obravnavani zadevi namreč ni bilo treba pritegniti ustreznega izvedenca, saj ni bilo znakov, da tožnik ne razume postopka oziroma ne more samostojno sodelovati. Na razgovoru je potrdil, da je razumel vprašanja in ni imel pripomb v zvezi s postopkom, uradno osebo ali tolmačenjem.

22. S tožnikovo izjavo zaobjeta ravnanja ne dosegajo minimalne stopnje resnosti, zaradi katerih bi bila tožena stranka dolžna opraviti dodatno presojo stanja v Republiki Bolgariji. Z zvezi s tem ni odločilna tožnikova trditev, da naj bi ga pretepla policija, saj je imel status tujca.

23. Glede poročila AIDA tožena stranka navaja, da so zunanje oblike financiranja v določenih primerih povsem običajne. Ni sporno, da je za kritje zdravstvenih stroškov prispeval UNHCR, bistveno je, da imajo prosilci dostop do zdravstvene oskrbe. Poleg tega tožnik ni omenjal navedenih težav. Sklicevanje na poročilo, ki opisuje razmere v nastanitvenih prostorih, ne predstavlja nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja, ampak je odraz razlik v ekonomski realnosti posameznih držav članic EU. S krepitvijo migracijskih tokov je občasna prezasedenost reden pojav v nastanitvenih kapacitetah večine držav članic, tudi Republike Slovenije. Iz poročila AIDA za Bolgarijo je razvidno, da že od leta 2022 aktivno izvaja mesečne dezinfekcije in deratizacije, ki so se nadaljevale v letu 2023 na podlagi pogodbenih storitev v vseh sprejemnih centrih, zato se je opazno izboljšalo stanje glede stenic. Ne glede na to si tožnik med nekajdnevnim bivanjem ni mogel ustvariti celostne slike o pogojih nastanitve in sistemu mednarodne zaščite v Republiki Bolgariji.

24. Iz izpiska Eurodac jasno izhaja, da je tožnik v Republiki Bolgariji zaprosil za priznanje mednarodne zaščite, kar je navedel tudi na osebnem razgovoru. Če se azilni postopek zanj ne bi začel, zagotovo ne bi bil nastanjen v azilni dom, ampak obravnavan kot tujec, ki je nezakonito na ozemlju Republike Bolgarije.

25. Iz tožnikovih navedb je razvidno, da v Bolgariji in na splošno ni pričakoval samske sobe. Kakovost nastanitve lahko primerja glede na izkušnje v Sloveniji. Splošno znano je, da pomeni večje število ljudi na majhnem prostoru tudi zdravstveno tveganje. Zdravniška oskrba v Bolgariji je slaba, pomanjkanje zdravnikov in sredstev za zdravstveno oskrbo migrantov je splošno znano dejstvo.

26. Zaradi pomanjkanja sredstev so azilni postopki v Bolgariji obremenjeni s časovnimi in dejanskimi ovirami ter ne dosegajo osnovnih standardov. Tožnik je v osebnem razgovoru pojasnil le tisto, kar je bilo zanj posebej problematično, torej preveliko število ljudi na premajhnem prostoru in nezadostno prehransko oskrbo. V azilnem postopku tožniku niso bile zagotovljene osnovne storitve (hrana, čista voda, ustrezne sanitarije, prostori brez ščurkov in mrčesa, zdravstvena oskrba).

27. Tožnik je iskal zdravniško pomoč, saj je zbiral informacije in dodatne nasvete, ker pa ni bil takoj uspešen, je ugotovil, da dostop do zdravnika ni preprost in mogoč takrat, ko ga človek potrebuje. Tretje osebe so potrdile tožnikovo ugotovitev, da v Bolgariji ni dostopa do zdravnika.

28. Dokument, na podlagi katerega je pred odločitvijo zapustil Bolgarijo, je tožnik izgubil, pri čemer je možno, da v postopkovnem smislu ni pravilno razumel teksta, saj ni prava uka stranka, je brez izobrazbe in ne izvira iz tega okolja. Tožnik se je v najboljši veri zanašal na informacije, ki jih je lahko dobil, večinoma na podatke drugih migrantov.

29. Iz tožbenih navedb ne izhaja, da tožnik ni bil zmožen spremljati postopka. Le vsebinsko ne razume postopka in svojih dolžnosti, saj gre za drug sistem. Tožnik je deloval v dobri veri, saj je dobil dokument, iz katerega je razbral, da mora oditi iz Bolgarije, sicer bodo nastopile posledice; to je storil kljub težavam z nogo.

30. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo listine spisa, ki se nanašajo na zadevo, in prilogo A3 sodnega spisa, jih v soglasju s strankama štelo za prebrane in s tem povezanih listin ni posebej naštevalo. Tožnika ni zaslišalo, saj ni opravičil svojega izostanka z naroka za glavno obravnavo.

32. Po presoji sodišča je izpodbijani sklep pravilen in zakonit. Sodišče se zato sklicuje na njegove razloge (drugi odstavek 71. člena ZUS-1), v zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja:

33. V obravnavani zadevi je bilo na podlagi Uredbe Dublin III odločeno, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, saj bo predan Republiki Bolgariji, ki je za to odgovorna država članica. V prvem odstavku 3. člena te uredbe je določeno, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.

34. Tožena stranka je izpodbijani sklep izdala na podlagi ocene tožnikovih izjav v osebnem razgovoru (5. člen Uredbe Dublin III) in ugotovitve, da ni podana utemeljena domneva, da v Republiki Bolgariji obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

. Republika Bolgarija je odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje za priznanje mednarodne zaščite sprejela na podlagi točke (d) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Da je ta presoja napačna, tožnik ne trdi konkretizirano.

35. V zvezi s tem sodišče še pojasnjuje, da se v postopku določanja odgovorne države članice, ki poteka v državi članici, v kateri je bila prošnja vložena (člen 20(5)), kot neposredni dokaz šteje pozitivni rezultat, ki ga posreduje sistem Eurodac po primerjavi prstnih odtisov prosilca s prstnimi odtisi, odvzetimi v skladu s členom 9 uredbe "Eurodac" (prva alineja 1. točke II. točke Priloge II Uredbe Komisije (ES) št. 1560/2003 z dne 2. septembra 2003

). To pomeni, da se kot formalni dokaz, ki določa odgovornost v skladu z Uredbo Dublin III, šteje tudi pozitivni rezultat iz sistema Eurodac, kolikor ni ovrženo z dokazom o nasprotnem (točka (i) točke (a) tretjega odstavka 22. člena Uredbe Dublin III).

36. V obravnavani zadevi je iz podatkov sistema Eurodac razvidno, da je tožnik pri omembi Republike Bolgarije opredeljen s sklicno številko (case ID) "1". To pomeni, da so mu bili prstni odtisi v tej državi že ob prvem prihodu vzeti kot prosilcu za mednarodno zaščito, ki je star vsaj 14 let [...] (četrti odstavek 24. člena v zvezi s prvim odstavkom 9. člena Uredbe (EU) št. 603/2013

), kar je razvidno tudi iz tožnikovih izjav na osebnem razgovoru 28. 7. 2025. Poleg tega je iz okoliščin obravnavane zadeve razvidno, da je bil tožnik v Republiki Bolgariji nameščen v azilni dom, zato ima tam položaj prosilca za mednarodno zaščito. Ker je ta država svojo odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje že potrdila, je nastal položaj iz točke (d) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III

, v katerem je Bolgarija kot odgovorna država članica dolžna sprejeti tožnika — prosilca (saj je vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Sloveniji), po sprejemu pa je na podlagi drugega pododstavka drugega odstavka istega člena dolžna zagotoviti, da tožnik ima ali je imel možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 46 Direktive 2013/32/EU.

Poleg tega bo morala upoštevati tožnikovo možnosti, da na podlagi 40. člena navedene direktive vloži naknadno prošnjo in jo pod tam določenimi pogoji tudi obravnavati. Glede na navedeno sodišče ne dvomi, da bodo v tej državi spoštovane tožnikove procesne garancije v zvezi z dostopom do azilnega postopka, skladnost postopanja bolgarskih organov s pravom EU pa ni v pristojnosti Upravnega sodišča Republike Slovenije.

37. Tožnik, ki bo v primeru vrnitve Republiki Bolgariji v okviru dublinskega postopka obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito, smiselno izpodbija tudi pravilnost stališča, da za predajo tej državi ni ovir v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.

38. Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) je že sprejelo stališče, da je treba v okviru skupnega evropskega azilnega sistema in zlasti Uredbe Dublin III, ki temelji na načelu medsebojnega zaupanja in ki želi z racionalizacijo prošenj za mednarodno zaščito pospešiti njihovo obravnavanje v interesu prosilcev in udeleženih držav, domnevati, da je obravnavanje prosilcev za tako zaščito v vsaki državi članici v skladu z zahtevami Listine, Konvencije o statusu beguncev in Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP) (C-163/17 z dne 19. 3. 2019, Jawo, 82. točka obrazložitve). To domnevo je mogoče izpodbiti v primerih iz navedenega drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III in ko obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo prosilec med predajo ali po njej izpostavljen dejanski nevarnosti takšnega nečloveškega ali ponižujočega ravnanja (C-163/17, 87. točka obrazložitve).

39. SEU je v zadevi C-392/22, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, sprejelo tudi stališče, da mora država članica, odgovorna za obravnavanje prošnje državljana za mednarodno zaščito, za ugotovitev morebitnega obstoja resnih in utemeljenih razlogov za domnevo, da bo prosilec v primeru predaje v odgovorno državo članico izpostavljen takšni nevarnosti, upoštevati vse informacije, ki jih ta predloži, zlasti glede morebitnega obstoja nevarnosti obravnavanja v nasprotju s 4. členom Listine, in sodelovati pri ugotavljanju dejstev s presojo, ali je ta nevarnost dejanska na osnovi objektivnih, zanesljivih, točnih in ustrezno posodobljenih dokazov ter ob upoštevanju standarda varstva temeljih pravic, ki so zagotovljene s pravom Unije, po potrebi, da na lastno pobudo upošteva informacije, za katere mora vedeti, v zvezi z morebitnimi sistemskimi pomanjkljivostmi v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito v odgovorni državi članici.

40. V zvezi z vzpostavitvijo dolžnosti države članice, da po potrebi na lastno pobudo upošteva navedene informacije, je Vrhovno sodišče v sklepu I Up 42/2024 z dne 13. 3. 2024 (13. točka obrazložitve) poudarilo, da je o (takem) dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji informacij, ki jih je v postopku posredoval tožnik, pri tem pa so pravno upoštevne le tiste, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ta presoja mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja in ob upoštevanju stopnje resnosti zatrjevanega nečloveškega ravnanja, pri čemer je kot razlagalno oporo treba uporabiti kriterije, ki jih je razvila sodna praksa v zvezi z okoliščinami, ki ovirajo predajo prosilca odgovorni državi članici. Le v takem primeru bi bilo, kot izhaja iz prej povzete sodne prakse SEU, pritožnici (toženi stranki) mogoče očitati, da ni pridobila posodobljenih informacij o stanju (hrvaškega) azilnega sistema.

41. Glede na stališče Vrhovnega sodišča, da je treba naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Uredbi Dublin III, oceniti na podlagi podatkov o tistih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji, so po presoji sodišča pomembne tiste sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku, ki se nanašajo na obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito, ne pa pomanjkljivosti, ki se nanašajo na druga ravnanja organov države članice.

42. Ob upoštevanju navedenih stališč bi tako bile z vidika presoje ovir za predajo Republiki Bolgariji na podlagi Uredbe Dublin III v obravnavani zadevi bistvene le tožnikove navedbe o morebitnem ravnanju uslužbencev v bolgarskem azilnem domu in pomanjkljivostih pri namestitvi prosilcev. V zvezi s presojo, ali je bila vzpostavljena obveznost tožene stranke, da preveri aktualne podatke o stanju hrvaškega azilnega sistema, je torej treba najprej ugotoviti, ali takšna ravnanja, zaobjeta s tožnikovo izjavo, dosegajo minimalno stopnjo resnosti.

43. Iz tožnikovih izjav v upravnem postopku ni razvidno upoštevno problematiziranje razmer v zvezi z namestitvijo prosilcev v bolgarskem azilnem domu, saj ni določno opredelil svoje izjave o slabem bivanju; tožnik je na poziv uradne osebe, naj opiše bivanje v azilnem domu Harmanly, namreč izjavil le, da je bilo slabo (povzetek ugotovitev tožene stranke je razviden iz 6. točke obrazložitve te sodbe).

Zato se tožnikova izkušnja njegovega bivanja v bolgarskem azilnem domu ne približa standardu Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi M. S. S. proti Belgiji.

V azilnem domu v Harmanlyu so bili tožniku namreč zagotovljeni osnovni bivalni pogoji, ki jih kljub izjavi, da je bival v sobi z več ljudmi, ni izpostavil kot kritične. Kot take jih ne ocenjuje niti sodišče, saj je treba upoštevati, da gre za ustanovo z masovno nastanitvijo, veliko frekvenco ljudi in temu primerno organizacijo (namestitev več oseb v eno sobo). Iz nadaljnjih tožnikovih izjav v postopku pred toženo stranko je razvidno, da je imel na voljo tudi dva obroka dnevno, pri čemer ni problematiziral kakovosti in količine hrane. V zvezi s tem sodišče še pripominja, da je tožnik v azilnem domu v Harmanlyu bival le krajši čas, nato pa je s soglasjem tamkajšnjih zaposlenih odšel v Sofijo, kar skladno z neprerekanimi ugotovitvami tožene stranke očitno pomeni, da je bila v tožnikovem primeru opravljena le premestitev iz ene nastanitvene enote v drugo.

44. Iz tožnikovih izjav v upravnem postopku sicer izhaja, da mu ni bila zagotovljena zdravniška pomoč. Vendar pa se sodišče strinja s pravilnim in logičnim stališčem tožene stranke, da le tožnikova trditev, da take pomoči ni poskušal pridobiti, ker so mu to odsvetovali ostali prosilci, ne pomeni, da v bolgarskem azilnem domu res ni zdravniške oskrbe. Zato po presoji sodišča ni izpodbita domneva, da Republika Bolgarija prosilcem za mednarodno zaščito zagotavlja potrebno zdravstveno varstvo in zdravniško pomoč.

45. Ob takih okoliščinah po presoji sodišča v obravnavani zadevi ni bila vzpostavljena obveznost tožene stranke, da preveri aktualne podatke o stanju bolgarskega azilnega sistema.

46. V zvezi z vsebino tožnikovih izjav lahko sodišče ob odsotnosti konkretiziranega tožnikovega ugovora glede kršitve njegove pravice na osebnem razgovoru do obveščenosti (prvi odstavek 4. člena Uredbe Dublin III), le na splošno ugotovi, da je bil tožnik v postopku ustrezno informiran. Poleg tega je iz podatkov spisa, ki se nanaša na zadevo, razvidno, da ni imel pripomb na zapisnik o osebnem razgovoru po 5. členu Uredbe Dublin III. To pomeni, da je bila tožniku v okviru tega procesnega dejanja omogočena seznanitev s pravno podlago predaje Republiki Hrvaški po Uredbi Dublin III in s tem povezanimi procesnimi jamstvi. Tožnik je torej imel možnost, da v postopku aktivno sodeluje in da se izjavi o za odločitev pomembnih dejstvih ter zanje predlaga dokaze, pri čemer je zapisnika razvidno, da mu je tožena stranka postavila več vprašanj zaradi razjasnitve pomembnih dejstev. Glede na navedeno je tožena stranka tožniku zagotovila možnost predstavitve vseh elementov, s čimer je izpolnila svojo sodelovalno dolžnost. Vloga pristojnega organa pri podajanju prošnje in pri osebnem razgovoru je namreč v tem, da prosilcu omogoči predstavitev vsebine prošnje z elementi, ki jo utemeljujejo, in ne da išče morebitne razloge za mednarodno zaščito,

kar smiselno velja tudi za osebni razgovor po 5. členu Uredbe Dublin III.

47. V nadaljevanju je sodišče presojalo tožbene navedbe, s katerimi tožnik zatrjuje obstoj sistemskih pomanjkljivosti bolgarskega azilnega sistema, pri čemer je upoštevalo tožnikovo dokazno gradivo v upravnem sporu, ki je sicer obstajalo že v času odločanja v postopku izdaje izpodbijanega sklepa. Kot prosilec za mednarodno zaščito brez znanja slovenskega jezika, ki ga v upravnem postopku ni zastopal kvalificirani pooblaščenec, je tožnik namreč izkazal, da navedb upravičeno ni mogel podati v postopku izdaje upravnega akta (52. člen ZUS-1). S tem povezane navedbe je tožena stranka prav tako podala šele v odgovoru na tožbo. Ker teh novih okoliščin toženi stranki ni bilo treba vključiti v podlago za odločitev v postopku izdaje izpodbijanega sklepa, saj ni bila vzpostavljena njena obveznost, da preveri aktualne podatke o stanju hrvaškega azilnega sistema, kar pomeni, da obrazložitev izpodbijanega upravnega akta v tem pogledu ni bila pomanjkljiva

, je sodišče upoštevalo tudi njene navedbe o upoštevnih razmerah v Republiki Bolgariji.

48. Glede na navedeno procesno stanje sodišče najprej pojasnjuje, da pri presoji pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.), kar je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III, ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv,

ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Pri tem je z vidika presoje ovir za predajo Republiki Bolgariji na podlagi Uredbe Dublin III kot rečeno bistvenega pomena to, kako ravnajo bolgarski organi z osebami, ki imajo status prosilcev za mednarodno zaščito.

49. Glede tega je Vrhovno sodišče že sprejelo stališče, da je odgovor na vprašanje, katero ravnanje policistov in drugih oseb je pomembno za presojo navedenih sistemskih pomanjkljivosti, odvisen od okoliščin konkretnega primera.

V obravnavani zadevi se tožnikove navedbe o domnevno slabem ravnanju bolgarskih policistov očitno nanašajo na policijsko obravnavo tožnika kot osebe, ki je nezakonito na ozemlju Republike Bolgarije, torej ko tožnik še ni imel statusa prosilca za mednarodno zaščito, čemur tožba ne nasprotuje določno.

50. Tožnik trditve o obstoju upoštevnih sistemskih pomanjkljivosti dokazuje tudi s poročilom AIDA za Republiko Bolgarijo za leto 2024 (priloga A3 spisa). V njem je sicer navedeno, da so se pogoji v več sprejemnih centrih slabšali, ker niso zagotavljali bistvenih storitev (hrana, čista voda, ustrezne sanitarije, zaščita pred napadi škodljivcev in posledične zdravstvene težave), varnosti (resno je bila ogrožena zaradi prisotnosti tihotapcev, preprodajalcev drog in spolnih delavk) in dostopa do zdravstvenega varstva. Vendar te okoliščine, ki jih ne potrjuje vsebina tožnikovih izjav v upravnem postopku, same po sebi ne utemeljujejo sklepa o sistemskih pomanjkljivostih ter nevarnosti, da bo tožnik ob predaji izpostavljen nehumanim in ponižujočim razmeram v smislu 4. člena Listine. Poleg tega je treba upoštevati, (1) da si tožnik med nekajdnevnim bivanjem ni mogel ustvariti celostne slike o pogojih nastanitve v Republiki Bolgariji in (2) da je tožena stranka v odgovoru na tožbo življenjsko prepričljivo pojasnila, da je s krepitvijo migracijskih tokov občasna prezasedenost v nastanitvenih kapacitetah večine držav članic reden pojav, razmere v katerih se znajdejo prosilci pa so odraz razlik v ekonomski realnosti posameznih držav članic EU. Kot rečeno je imel tožnik zagotovljeno nastanitev, hrano in zdravstveno oskrbo, čeprav morda na nekoliko nižji ravni kot v kaki drugi državi članici EU. Vendar to še ne narekuje zaključka, da bi bilo mogoče za Republiko Bolgarijo ugotoviti obstoj take stopnje pomanjkljivosti azilnega sistema, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da oseb ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje, kar velja tudi zato, ker tožnik ni predložil drugih informacij s tem povezanih, kot so sodbe ESČP, dokumenti organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

51. Na presojo ne vplivajo tožbene navedbe, da so bolgarske oblasti tožniku izročile dokument, da mora zapustiti Bolgarijo (povzetek tožnikovih navedb je razviden iz 13. in 28. točke obrazložitve te sodbe), saj gre za posplošene in dokazno nepodprte trditve.

52. Glede na navedeno in ker iz tožnikovih navedb v upravnem postopku ne izhaja, da bi bile v bolgarskem azilnem domu kontinuirane, dalj časa trajajoče razmere zadostne intenzivnosti, ko sta standard bivanja in oskrba prosilcev oslabljena do te mere, da to objektivno pomeni življenje v nečloveških razmerah, ter tožnik ni izkazal drugih svojih osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno presojo dopustnosti njegove predaje Bolgariji z vidika varstva pravic iz 4. člena Listine

, je tožena stranka lahko izključila obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v tej državi in ji ni bilo treba pridobiti posebnih zagotovil, da ne bo prišlo do kršitve navedenih pravic. Ob takih okoliščinah toženi stranki torej ni mogoče očitati, da ni storila vsega, kar bi lahko, da tožnika ne bi izpostavila tveganju nečloveškega ali ponižujočega ravnanja. Tožniku je bila torej zagotovljena podrobna in natančna presoja, vključno z oceno, da predaja Republiki Bolgariji ne bo povzročila ogroženosti njegovega življenja ali svobode oziroma izpostavljenosti mučenju ali nečloveškemu in poniževalnemu ravnanju.

53. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.

54. ZMZ-1, na katerem temelji izpodbijani sklep, glede začasnih odredb nima posebnih določb, določa le, da se lahko zoper vse sklepe, izdane na podlagi tega zakona, vloži tožba v treh dneh od vročitve (drugi odstavek 84. člena ZMZ-1), o kateri mora sodišče odločiti v sedmih dneh (tretji odstavek 71. člena ZMZ-1). Splošnih učinkov tožbe v upravnem sporu ne spreminja niti tretji odstavek Uredbe Dublin III, saj ne zapoveduje zadržanja predaje prosilca zaradi sprožitve upravnega spora zoper odločitev pristojnega organa (tožene stranke). Iz stališč SEU v zadevi C-63/15 z dne 7. 6. 2016, Ghezelbash, namreč glede nevarnosti zamude pri izvršitvi odločitev o predaji izhaja, da je iz člena 27(3)(c) Uredbe Dublin III razvidno, da je zakonodajalec Unije s tem, ko je določil, da države članice zagotovijo, da ima zadevna oseba možnost sodišču predlagati, da v razumnem roku odloži izvršitev odločitve o predaji, dokler se obravnava pritožba, priznal, da države članice lahko odločijo, da vložitev pritožbe (oziroma v ureditvi Republiki Slovenije tožbe v upravnem sporu) zoper odločitev o predaji sama po sebi ne zadošča za odložitev predaje, ki se lahko tako opravi brez čakanja na proučitev te pritožbe, če za odložitev ni bilo zaprošeno ali je bil predlog za odložitev zavrnjen (59. točka obrazložitve).

55. Glede na navedeno za izdajo začasne odredbe veljajo splošna pravila ZUS-1, po katerih sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda (drugi odstavek 32. člena ZUS-1). Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva.

56. V zvezi s standardom težko popravljive škode je Vrhovno sodišče že sprejelo stališče, da izvršitev predaje po Uredbi Dublin III sama po sebi ni nepopravljiva posledica, saj način odprave posledic izvršenega sklepa o predaji v primeru uspeha v upravnem sporu ureja že sama Uredba Dublin III, ki določa, da če je bila oseba predana pomotoma ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena, potem ko je predaja izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme (tretji odstavek 29. člena).

Ob upoštevanju razlogov te sodbe v zvezi s presojo, da v Republiki Bolgariji ni sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema, težko popravljive škode tako ne izkazujejo posplošene tožnikove navedbe, da bi bile z izvršitvijo izpodbijanega sklepa v Republiki Bolgariji ogrožene njegove pravice. Zato je bilo treba zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrniti.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

Uredba (EU) št. 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev).

Ta določa, da je odgovorna država članica po tej uredbi zavezana, da pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 sprejme prosilca, katerega prošnjo je zavrnila in ki je vložil prošnjo v drugi državi članici.

Tako tudi Vrhovno sodišče v zadevi I Up 76/2023, ko se je v 10. točki obrazložitve v 5. opombi sklicevalo na sodbo Sodišča Evropske unije C-213/17 z dne 5. 7. 2018, X, ki je v zvezi z določbo drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III med drugim razložilo, da čeprav določa različne obveznosti v zvezi z obravnavo prošenj za mednarodno zaščito (glede na fazo zadevnega postopka za mednarodno zaščito), je namen vseh teh obveznosti zagotoviti nadaljevanje postopka za mednarodno zaščito, te obveznosti pa se nanašajo na natančnejšo opredelitev postopka, ki ga je treba zagotoviti osebi po njeni predaji drugi državi članici.

Tako SEU kot Vrhovno sodišče sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

SEU je v sodbi C-163/17 z dne 19. 3. 2019 v zadevi Jawo odločilo, da bi bil ta posebej visoki prag resnosti dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom (92. točka obrazložitve).

Da bi razmere v bolgarskem azilnem domu dosegale tako intenzivnost, da bi bila standard bivanja in oskrba prosilcev oslabljena do te mere, da to objektivno pomeni življenje v nečloveških razmerah.

ESČP je v zadevi M. S. S. proti Belgiji poudarilo, da je že večkrat sprejelo stališče, da mora nečloveško ravnanje dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. V zadevi M. S. S. proti Belgiji je kot take spoznalo okoliščine, v katerih je prosilec več mesecev živel v negotovem in brezizhodnem položaju, na cesti, brez hrane, brez dostopa do sanitarij, ponoči v stalnem strahu, da ga bodo napadli in oropali.

SEU je že sprejelo stališče, da morajo države članice, ki jih zavezuje Direktiva 2013/33EU prosilcem za azil - tudi v okviru postopka na podlagi Uredbe Dublin III - v skladu s členi od 17 do 19 te uredbe zagotoviti potrebno zdravstveno varstvo in zdravniško pomoč, ki vključujeta vsaj nujno oskrbo ter osnovno zdravljenje bolezni. V teh okoliščinah in v skladu z vzajemnim zaupanjem med državami članicami obstaja močna domneva, da bo zdravljenje, ki bo na voljo prosilcem za azil v državah članicah, ustrezno (sodba C-578/16 z dne 16. 2. 2017 v zadevi C. K. in drugi, 70. točka obrazložitve).

Táko stališče je razvidno tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča I Up 66/2023 (9. točka obrazložitve).

V zvezi z navajanjem novih okoliščin je treba namreč upoštevati presojo v zadevi I Up 253/2014 z dne 21. 8. 2014 (10. točka obrazložitve), v kateri se je Vrhovno sodišče sklicevalo na ustaljeno stališče, da tožena stranka z navedbami v odgovoru na tožbo ne more nadomestiti pomanjkljivosti obrazložitve izpodbijanega upravnega akta.

V tem smislu Sodišče Evropske unije v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023 (19. točka obrazložitve).

V smislu sodbe SEU z dne 16. 2. 2017, C-578/16, C.K., H.F., A.S. proti Republiki Sloveniji.

Ustavno sodišče je že presodilo, da je načelo nevračanja oseb v države, v katerih jim preti določena nevarnost, preganjanje ali je na drug način ogroženo njihovo življenje, osebna integriteta ali svoboda, splošno priznano mednarodno načelo (odločba Up-763/09-19 z dne 17. 9. 2009, 8. točka obrazložitve).

Sodba I Up 255/2016 z dne 23. 11. 2016 (15. točka obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.