UPRS Sodba I U 692/2025-16
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-22

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja - varna izvorna država - preganjanje - nedržavni subjekt preganjanja - grožnja

Eden izmed pogojev za priznanje statusa begunca ali subsidiarne zaščite tudi, da zatrjevano preganjanje ali resno škodo izvajajo oziroma povzročijo subjekti preganjanja ali resne škode. To so (1) država, (2) politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, ali (3) nedržavni subjekti (24. člen ZMZ-1). Pojem nedržavnih subjektov sicer lahko zajema družinske člane, vendar pa slednji ne morejo biti subjekti preganjanja ali resne škode, če ni mogoče dokazati, da država oziroma navedene politične stranke ali organizacije, vključno z mednarodnimi organizacijami, prosilcu niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite pred njimi (tretja alineja 24. člena ZMZ-1). Iz tožnikovih navedb ne izhaja, da in zakaj ga izvorna država pred dekletovo družino (torej tudi pred njihovim maščevanjem) ne bi bila pripravljena in zmožna učinkovito zaščititi. Zgolj pavšalna trditev, da bi dekletova družina lahko podkupila policijo, zato da bi ju našla v kakšnem drugem kraju v Maroku, pa temu ne more zadostiti.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka) in odločila, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane bivanje tožnika nezakonito (2. točka izreka). Določila mu je 10-dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter območje držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 in se vrniti v izvorno državo Kraljevino Maroko (3. točka izreka). Če tožnik v roku iz 3. točke izreka tega ne bo storil, bo s teh območij odstranjen v izvorno državo (4. točka izreka). Hkrati mu je določila tudi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, in sicer za obdobje enega leta, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 3. točke izreka (5. točka izreka). O stroških postopka bo odločila v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnik prošnjo za mednarodno zaščito (v nadaljevanju prošnja) vložil 9. 1. 2025. Svoje istovetnosti ni izkazal, saj ni predložil nobenega osebnega dokumenta s fotografijo, ki bi bil namenjen izkazovanju istovetnosti. Iz povzetka prošnje izhaja, da tožnik, ki je po narodnosti Arabec in muslimanske veroizpovedi, vojaškega roka ni služil, ni član kakšne politične stranke ali organizacije, nikoli ni prestajal zaporne kazni. Izvorno državo je zapustil 13. 11. 2024 zapustil zaradi maščevanja.

3. V nadaljevanju obrazložitve je toženka povzela vsebino osebnega razgovora, ki ga je z njim opravila dne 3. 3. 2025. Tožnik je takrat izjavil, da je zapustil Maroko, ker se mu je maščevala družina dekleta, s katero se je pred tremi leti želel poročiti, njena družina pa s tem ni soglašala, ker je reven. Med njimi je prišlo do konflikta, ki se je stopnjeval do te mere, da so ga napadli. Prvič sta ga pred dvema letoma napadla dekletova brata in mu zadala opekline na nogi, ki jih je zdravil z zelišči. Napad je želel prijaviti policiji, vendar ga je dekle prosilo, naj tega ne stori. Zadnji napad pred odhodom iz Maroka se je pripetil septembra 2024, ko je odšel k dekletovi družini z namenom, da bi se pobotali in bi ga morda sprejeli medse. Na poti do tja je srečal dekletova brata, ki sta z njim fizično obračunala in mu zagrozila, da ga bosta ubila. Tožnik tudi tega napada ni prijavil policiji, ker da gre za osebi, ki sta nevarna trgovca z drogami in imata poznanstva vsepovsod. Pojasnil je, da je bil s tem dekletom v zvezi tri leta, in da z njeno družino ni imel težav, dokler se nista želela poročiti. Ta družina ima zaradi trgovanja z drogo veliko denarja, tožnik pa je reven. Približno dva meseca po začetku razmerja jim je povedal, da se ne strinja z njihovim početjem, s katerim škodujejo mladim, povedal jim je, da bi s tem morali prenehati. Po tistem so ga zasovražili. Izjavil je, da je imel z dekletom stik samo po telefonu, nista bila reden par. Videla sta se le, kadar je dekle ob kakšnem prazniku prispelo blizu njihove vasi. Enkrat ju je videl znanec in njeni družini povedal, da se videvata, dekletovi družini to že takrat ni bilo všeč. Par sta postala leta 2022, takrat sta se zaročila, avgusta 2024 pa sta se nameravala poročiti. Njena družina se z zaroko ni strinjala, zato sta odšla v Turčijo. Ko je tožnik od tam poklical dekletovo mati, sta njena brata slišala pogovor in tako izvedela, kje v Turčiji se z dekletom nahajata. Lokacijo naj bi bratoma izdala neka oseba v Maroku, brata sta prišla v Turčijo in ga napadla, ko se je tožnik vračal iz trgovine. Oba sta bila oborožena z noži iz kuhinje, hotela sta ga ubiti, a jima je pobegnil in nadaljeval pot v Evropo. Tožnik tudi tega poskusa napada ni prijavil na policijo, češ, da ga takrat niso napadli, saj je uspel pobegniti. Dejal je, da ga je v Turčijo klical tudi dekletov oče, ki je prav tako trgovec z drogami in mu povedal, da ga bo ubil, saj je povzročil sramoto njihovi družini s tem, ko je dekle odpeljal v Turčijo. Na razgovoru je tožnik izjavil, da z dekletom ne bi mogel živeti v kakšnem drugem kraju v Maroku, saj bi ju njena družina lahko izsledila. Zatrdil je, da z dekletom sedaj nima več stikov, njemu so telefon s shranjenimi telefonskimi številkami uničili na Hrvaškem, dekletu pa sta ga uničila njena brata. Čeprav stikov z njo nima več, bi ga v Maroku njena družina ubila. Dokazov za svoje trditve nima, saj so ga na poti napadli in mu odvzeli nahrbtnik z dokumenti. Povedal je, da potni list pustil pri nekomu v Turčiji, ki mu ga bo poslal v Italijo, ko bo tožnik prispel tja. Italija je njegova ciljna država, tam si želi delati. V Maroku sta ga, razen v času, ko je delal kot "knaufer", preživljala njegova starša.

4. Toženka je tožnikovo prošnjo zavrnila kot očitno neutemeljeno. Ugotovila je, da je izvorno državo zapustil zaradi osebnih težav (groženj s strani dekletovih bratov), s čemer po njeni oceni ni utemeljil priznanja ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Poudarila je, da se v tovrstnih postopkih ugotavlja in presoja ogroženost posameznika (prosilca) v izvorni državi zaradi preganjanja na podlagi enega izmed razlogov, ki so določeni v Ženevski konvenciji

in ZMZ-1 (na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, političnega prepričanja ali pripadnosti posebni družbeni skupini). Iz tožnikovih izjav ni mogla razbrati, da bi mu stisko povzročili tretji akterji (npr. država ali tamkajšnje gospodarske družbe). Tožnikovih pavšalih izjav, ki niso podkrepljene z nobenim dokazom, ni mogla povezati niti s preganjanjem niti z razlogi resne škode. Ugotovila je, da tožnik ni navajal, da bi bili v Maroku osebno proti njemu usmerjeni kakršnikoli (gospodarski) ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice. Kot reven fant v slabem ekonomskem položaju naj bi bil v izvorni državi, nato pa še v Turčiji, zaradi ljubezenske zveze deležen groženj in fizičnih napadov s strani dekletove družine. Ker pa tožnik ničesar od tega ni prijavil policiji, toženka ni mogla ugotoviti, da bi mu policija odrekla zaščito ali pomoč. Poleg tega ni navedel nobenega primera, ki bi omogočal sklepanje, da bi mu policija odrekla pomoč, če bi jo pri njej iskal.

5. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe tudi izhaja, da je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav Kraljevino Maroko določila kot varno izvorno državo in o tem na osebnem razgovoru seznanila tožnika. Pri tem ni zasledila nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da Maroko za tožnika ne bi bila varna izvorna država.

6. Tožnik zoper izpodbijano odločbo vlaga tožbo zaradi bistvene kršitve določb postopka, napačne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Predlaga, da jo sodišče odpravi in mu prizna mednarodno zaščito po določbah ZMZ-1, podredno, da zadevo po odpravi izpodbijane odločbe vrne toženki v ponoven postopek.

7. Ne strinja se z oceno toženke, da navedene okoliščine ne predstavljajo utemeljenega razloga za priznanje ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Napačno je ocenila, da tožnik svojo prošnjo utemeljuje z osebnimi težavami, ki izhajajo predvsem iz njegove slabe ekonomske situacije. Tožnik ponavlja svoje izjave z osebnega razgovora in navaja, da naj bi ga dekletova družina po tem, ko je izvedela, kje se nahaja, zabodla z nožem. Če bi se vrnil v Maroko, bi ga našli ali angažirali koga, da bi ga pokončal. Zaradi strahu pred dekletovo družino je imel celo zdravstvene težave in se je tudi zdravil. Meni, da gre pri opisanem dejanju za preganjanje zaradi pripadnosti določeni družbeni skupini v skladu z Ženevsko konvencijo. Toženka bi morala upoštevati dejstvo, da je bil že podvržen fizičnemu nasilju v skladu s prvo alinejo drugega odstavka 26. člena ZMZ-1, v izvorni državi bi bil lahko žrtev umora iz časti (honor killing) ali pa bi ga preganjali zaradi izvenzakonskih spolnih odnosov (zina), zato bi morala preveriti oziroma upoštevati splošne in specifične informacij glede tega v Maroku. Glede zatrjevanih napadov ji je dal konkretne podatke, izkazal je strah, ki ga zaradi tega občuti. Navaja, da je njegov prijatelj iz iste vasi videl dekletove brate občasno prihajati v vas, preverjali so, če se je že vrnil domov. Do teh trditev se toženka ni opredelila oziroma jih je neutemeljeno zavrnila kot pavšalne, kljub temu, da jih je tožnik opisal tako kot je najbolje znal. Če je ocenila, da njegov izjave niso bile dovolj natančne, bi mu morala na osebnem razgovoru v zvezi s tem postaviti ustrezna vprašanja. Dejansko stanje bi morala razčistiti v rednem postopku, morala bi ga zaslišati in po potrebi pridobiti morebitne druge dokaze. Tega ni storila, temveč je le pavšalno ugotovila, da je policija v varnih izvornih državah učinkovita, zato bi moral tožnik te grožnje prijaviti policiji.

8. Izpodbijana odločba je tudi protispisna. Toženka navaja, da njegova ravnanja kažejo na to, da je razlog za odhod iz Maroka v največji meri ekonomske narave (tam je bil reven, želel je v Italijo, kjer bi delal), hkrati pa ugotavlja, da naj bi se tožnik v Maroku preselil v Tangir, kjer ni prejemal neposrednih groženj oziroma se je tam celo poročil in normalno živel, brez da bi imel kakršnekoli težave z nastanitvijo.

9. Tožnik meni, da bi morala toženka skladno z odločbo Ustavnega sodišča Up-96/09 z dne 9. 7. 2009 o prošnji praviloma odločiti v rednem postopku, saj se o takšni vlogi lahko izjemoma odloči v pospešenem postopku ali v posebnih postopkih, vendar le, če so izpolnjeni zakonski pogoji, kar pa v konkretnem primeru niso bili. Toženki očita, da dejanskega stanja ni ugotovila do te mere, da bi lahko izdala zakonito odločbo. V skladu z odločbo Ustavnega sodišča U-I-292/2009, Up-1427/09 z dne 20. 10. 2011 bi morala v postopku odločanja o mednarodni zaščiti upoštevati tako subjektivni (21. člen ZMZ-1) kot objektivni element (22. člen ZMZ-1). Pri slednjem bi morala vključiti oceno stanja v državi, v katero bi se prosilec ob zavrnilni odločbi moral vrniti. Neupoštevanje navedenega predstavlja poseg v 18. člen Ustave ter kršitev mednarodnopravnih predpisov. Kot rečeno toženka ni preverila oziroma upoštevala splošnih in specifičnih informacij o izvorni državi, zato je preuranjeno zaključila, da navedena dejstva ne upravičujejo mednarodne zaščite. Napačno je uporabila materialno pravo, posledično pa nepopolno ugotovila dejansko stanje.

10. Toženka mu na osebnem razgovoru ni pojasnila niti uporabe koncepta varne izvorne države niti tega na podlagi katerih informacij je bil Maroko določen za varno izvorno državo. V zvezi s tem tožnik opozarja na mednarodno načelo nevračanja, ki državi prepoveduje odstranitev izgon ali izročitev prosilca državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju. Toženka ni pridobila aktualnih informacij o stanju v izvorni državi, ki bi ji omogočale presojo, ali je konkretno za tožnika Maroko varna država in ali bi ga državni organi sploh lahko zaščitili pred dekletovo družino. Zato tega dela izpodbijane odločbe ni mogoče preizkusiti, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka v skladu s 7. točko drugega odstavka 237. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) in napačno uporabo določbe druge alineje 52. člena ZMZ-1. Ker je od vložitve prošnje do izdaje odločbe preteklo več kot tri mesece, je kršila tudi določbo prvega odstavka 47. člena ZMZ-1, zaradi dolgotrajnosti postopka pa se je izgubil smisel oziroma namen pospešenega postopka.

11. Toženka se sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe. Dodatno navaja, da je na podlagi tretjega odstavka 61. člena ZMZ-1 zavezana redno spremljati razmere v državi na podlagi informacij drugih držav članic EU, drugih institucij EU in ustreznih mednarodnih organizacij. Če bi ugotovila bistveno poslabšanje položaja človekovih pravic v državi, ki je razglašena kot varna, ali če bi se pojavili dvomi o izpolnjevanju teh pogojev, bi ponovno preverila, ali se država lahko še opredeli kot varna izvorna država. Če bi ugotovila, da ti pogoji niso več izpolnjeni, bi predlagala razveljavitev razglasitve države kot varne izvorne države. Če bi torej konkretno ugotovila bistveno poslabšanje položaja človekovih pravic v Kraljevini Maroko, bi jo umaknila s seznama varnih izvornih držav. To ni bilo ugotovljeno, zato posebej za ta primer ni pridobivala splošnih in specifičnih informacij o tej državi. Toženka pojasnjuje, da se lahko o prošnji za mednarodno zaščito odloči v pospešenem postopku brez informacij o izvorni državi, če se lahko dejansko stanje v celoti ugotovi na podlagi dejstev in okoliščin, navedenih v prošnji za mednarodno zaščito. Tožnik ni navajal nobenih resnih in ponavljajočih se razlogov, ki bi predstavljali hudo kršitev temeljnih človekovih pravic v Maroku, zato v obrazložitev izpodbijane odločbe ni vključila oziroma splošnih in specifičnih informacij o tej državi.

12. Sodišče je v dokaznem postopku pregledalo in prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloga A2 do A7 ter A9, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine priloženega upravnega spisa ter zaslišalo tožnika.

13. Po presoji sodišča je izpodbijana odločba pravilna in zakonita. Pravilni in skladni z zakonom so tudi njeni razlogi, zato se sodišče po pooblastilu iz 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) nanje v celoti sklicuje. V zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja naslednje.

14. S prošnjo za mednarodno zaščito je izražen zahtevek prosilca, o katerem mora organ odločiti, pri tem pa izjava prosilca v prošnji opredeljuje okvir odločanja upravnega organa.

Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite, če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje (26. do 28. člen ZMZ-1). Za priznanje statusa begunca mora prosilec izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja iz 27. člena ZMZ-1 in da imajo zatrjevana dejanja preganjanja hkrati lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1. Katera dejanja zajema pojem resne škode, ki je pogoj za priznanje statusa subsidiarne zaščite, določa 28. člen ZMZ-1. Pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito pristojni organ upošteva in obravnava vse elemente oziroma dokazna sredstva, našteta v prvem odstavku 23. člena ZMZ-1.

15. V zvezi z obravnavanjem dejstev in okoliščin je tudi skladno s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti.

Hkrati so državni organi dolžni prevzeti pobudo pri pridobivanju objektivnih in zanesljivih informacij o razmerah v državah in utemeljenosti prošenj za mednarodno zaščito.

Načelo nevračanja posamezniku namreč zagotavlja pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem pristojni organ presodi, ali bi bilo z odstranitvijo, izgonom ali izročitvijo prosilca to načelo lahko kršeno.

Tudi z vidika pravil dokaznega bremena ESČP v zvezi z 3. členom Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP), ki po stališču Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) ustreza 15.b členu (Kvalifikacijske) Direktive 2004/83/ES

in zato ustreza tudi drugi alineji 28. člena ZMZ-1, velja, da je v načelu odgovornost prosilca, da predloži ustrezne dokaze, da obstaja resno tveganje za kršitev 3. člena EKČP, in šele če so takšni dokazi v postopku predloženi, se dokazno breme prevali na državo, da ovrže vsak dvom glede omenjenega tveganja.

16. Ob upoštevanju povzete materialnopravne podlage, izpodbijana odločba v prvi vrsti temelji na prvi alineji 52. člena ZMZ-1, na podlagi katere se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu.

17. Po presoji sodišča je toženka pravilno ocenila, da tožnik kljub temu, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani z njegovimi navedbami, ni navedel pravno pomembnih dejstev in okoliščin v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo. Toženka je pravilno ugotovila, da tožnikovi razlogi za mednarodno zaščito niso taki, ki bi lahko predstavljali utemeljen razlog za priznanje ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Sodišče pritrjuje ugotovitvi toženke, da tožnikovih navedb ni možno povezati z nobenim od zakonsko določenih razlogov preganjanja, saj njegovih težav ni povzročila država ali drugi v ZMZ-1 določeni tretji akterji, prav tako pa jih ni mogoče povezati z raso, narodnostjo, političnim prepričanjem ali s pripadnostjo določeni družbeni skupini. Zatrjevana škoda ne zadostuje za obstoj resne škode, kakršna je opredeljena v 28. členu ZMZ-1, saj ta ne sme biti posledica pomanjkanja oziroma ekonomske situacije v izvirni državi ali nasilja posameznikov (v konkretnem primeru članov dekletove družine), temveč jo mora povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu (storilcu) preganjanja ali resne škode. Glede na to tožnik z vztrajanjem pri istih navedbah ne more doseči drugačne odločitve glede statusa mednarodne zaščite.

18. Tožnik naj bi Maroko zapustil zaradi maščevanja, ki ga naj bi bil deležen s strani bratov dekleta, s katerim naj bi bil tri leta v ljubezenski zvezi. Iz ekonomskih razlogov oziroma zaradi tožnikove revščine ga njena družina ni sprejela in je nasprotovala njuni načrtovani poroki. Zaradi tega naj bi ga njena brata kar trikrat napadla (dvakrat v Maroku in enkrat v Turčiji). Kot je izjavil tožnik, naj bi mu dekletov oče in dekletova brata celo grozili s smrtjo. Kljub trem fizičnim napadom in grožnjam s smrtjo, tožnik nobenega od teh incidentov ni prijavil policiji. Tega ni storil niti v Maroku niti v Turčiji, kjer naj bi ga nazadnje napadli. Razlogi, zakaj domnevnih napadalcev ni prijavil policiji, so bili različni. Po napadu leta 2022 se je prijavi na policijo odpovedal, ker ga je njegovo dekle prosilo, naj tega ne stori. Ko sta ga dekletova brata septembra 2024 fizično napadla na cesti, ju ni prijavil, ker naj bi bila nevarna trgovca z drogami. Napada v Turčiji pa po svojih besedah policiji ni prijavil zato, ker do napada sploh ni prišlo, saj je pobegnil. Tožnik tudi groženj s smrtjo, ki naj bi jih bil domnevno deležen s strani dekletov družinskih članov, ni prijavil niti maroški niti turški policiji. Prav tako ni navajal, da bi o tem obvestil katerikoli drugi pristojni državni organ v izvorni državi. Vrhovno sodišče je v sodbi I Up 21/2023 s 15. 3. 2023 sprejelo stališče, da dolžnost prijave ravnanj pri pristojnih organih v izvorni državi ne pomeni nerazumne zahteve, ki bi jo moral izpolniti prosilec, preden zaprosi za priznanje mednarodne zaščite v drugi državi. Da tožnik sicer nima težav obrniti se na policijo, kaže njegova izpoved na naroku za glavno obravnavo, da je v Sloveniji policiji prijavil krajo telefona v azilnem domu. Po presoji sodišča je tožnik poiskal pomoč policije v bistveno manj ogrožajoči situaciji kot so fizični napadi in grožnje s smrtjo.

19. Vrhovno sodišče je v sodbi I Up 196/2024 z 12. 8. 2024 v 6. in 7. točki obrazložitve opozorilo, da je eden izmed pogojev za priznanje statusa begunca

tudi, da zatrjevano preganjanje ali resno škodo izvajajo oziroma povzročijo subjekti preganjanja ali resne škode. To so (1) država, (2) politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, ali (3) nedržavni subjekti (24. člen ZMZ-1). Pojem nedržavnih subjektov sicer lahko zajema družinske člane, vendar pa slednji ne morejo biti subjekti preganjanja ali resne škode, če ni mogoče dokazati, da država oziroma navedene politične stranke ali organizacije, vključno z mednarodnimi organizacijami, prosilcu niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite pred njimi (tretja alineja 24. člena ZMZ-1). Iz tožnikovih navedb ne izhaja, da in zakaj ga izvorna država pred dekletovo družino (torej tudi pred njihovim maščevanjem) ne bi bila pripravljena in zmožna učinkovito zaščititi. Zgolj pavšalna trditev, da bi dekletova družina lahko podkupila policijo, zato da bi ju našla v kakšnem drugem kraju v Maroku, pa temu ne more zadostiti.

20. Glede na tožnikov zapis v prošnji in upoštevaje njegove izjave na osebnem razgovoru, je toženka pravilno obrazložila, da je tožnik izvorno državo zapustil zaradi razlogov osebne narave, ki izvirajo iz njegove revščine oziroma slabe ekonomske situacije. Na osebnem razgovoru je izjavil, da ga dekletova družina ni sprejela, ker je bil reven, oni pa so imeli boljši finančni položaj. Po njegovih besedah je bila njegova revščina razlog, zaradi katerega je bila njena družina proti njuni načrtovani poroki. Ker sta z dekletom kljub temu ohranila zvezo, naj bi mu njena brata grozila in ga celo fizično napadla. Vendar kot že ugotovljeno, nobenega od teh incidentov, tožnik ni prijavil policiji. Sodišče pritrjuje oceni toženke, da tožnikovo ravnanje in njegove okoliščine v Maroku ne morejo utemeljiti upravičenosti do mednarodne zaščite.

21. Pravilna je ocena toženke na 4. strani obrazložitve izpodbijane odločbe, da je tožnik le pavšalno opisal dogodke, ko naj bi mu dekletova družina grozila oziroma ga fizično napadla. V prvem napadu leta 2022 naj bi ga napadla njena brata in mu zažgala levo nogo, kar naj bi tožnik pozdravil z zelišči. Niti na osebnem razgovoru niti na sodišču tožnik ni povedal ničesar o konkretnih okoliščinah tega napada. Enako velja ugotoviti za drugi napad septembra 2024, ko naj bi ga dekletova brata napadla na cesti (na poti k dekletovi družini). Tudi glede tega incidenta tožnik ni povedal ničesar o tem, kakšne poškodbe je takrat zadobil, ali je poiskal zdravniško pomoč, ali je bil takrat sam, kako se je napad začel, končal... Nenazadnje je tožnik podal zelo posplošeno izjavo o tem, da naj bi ga dekletova brata, oborožena s kuhinjskimi noži, pričakala v Turčiji. Okoliščin tega incidenta ni pojasnil niti toženki niti sodišču, čeprav je bil tako v upravnem

postopku izrecno pozvan, da lahko k svoji izjavi doda vsa relevantna dejstva. Zato se kot neutemeljen izkaže tožbeni ugovor, da bi mu morala toženka, ob oceni, da tožnik kritičnih dogodkov ni natančno opisal, v zvezi s tem postaviti ustrezna vprašanja. Iz zapisnika o osebnem razgovoru je namreč jasno razvidno, da mu je toženka postavila številna vprašanja in podvprašanja ter mu z vso potrebno skrbnostjo omogočila, da bi tožnik pravočasno nanizal vsa dejstva, ki so pravno pomembna za odločitev o njegovi prošnji. Tožnik tega trditvenega bremena ni izpolnil. Posledično zato ne more biti utemeljen tožbeni ugovor o kršitvi prvega odstavka 138. člena, prvega in tretjega odstavka 9. člena, sedme točke drugega odstavka 237. člena ZUP.

22. Prav tako ni mogoče pritrditi tožbenemu očitku s sklicevanjem na odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-I-292/2009, Up-1427/09 z dne 20. 10. 2011 in tožbenemu pričakovanju, da bi morala toženka preverjati splošne in specifične informacije o izvorni državi v zvezi z njegovimi trditvami ter glede umorov iz časti in kazni zaradi zine v Maroku. Sodišče se strinja s presojo toženke, da razlogi, ki jih je tožnik navedel za odhod iz Maroka, niso razlogi, ki bi utemeljevali prošnjo za mednarodno zaščito. Nikoli pa ni omenil, da bi z dekletom imela spolne odnose

23. Tudi ko je bil tožnik zaslišan na sodišču, ni podal nobenih konkretnih izjav glede dogodkov, zaradi katerih je toženko zaprosil za mednarodno zaščito. Razen svojega zaslišanja ni ponudil nobenega dokaza za svoje trditve. Njegovo pojasnilo na osebnem razgovoru češ, da je nahrbtnik z osebnimi dokumenti in papirji odvrgel, ko so ga hoteli napasti Kurdi, po oceni sodišča ni prepričljivo. Ko je sodišče slišalo izpoved tožnika, je podvomilo v verodostojnost in konsistentnost njegovih izjav, saj si le-te nasprotujejo. Tožnik je na osebnem razgovoru govoril o tem, da so ga zaradi prepovedanega ljubezenskega razmerja večkrat fizično napadli in mu grozili s smrtjo. Izjavil je tudi, da s tem dekletom, s katerim naj bi bil v ljubezenskem razmerju tri leta, sedaj nima več stikov niti po telefonu. Njemu naj bi telefon z vsemi telefonskimi številkami uničili na Hrvaškem, njej pa so telefon uničili njeni bratje. Na naroku za glavno obravnavo pa je o tem izpovedal drugače. Dejal je, da naj bi ga dekle klicalo po telefonu v Slovenijo, da vidi, kako je in kako mu gre. Poklicalo ga je potem, ko se je že poročilo z drugim. Ta pogovor naj bi slišal njen mož, ki je to sporočil njeni družini. Zatem naj bi tožniku grozila njen mož in njen brat, saj je v njihovi kulturi ženski strogo prepovedano govoriti z moškim, s katerim ni poročena. Tožnik je sodišču pojasnil, da je bila ta zadeva v Maroku že skoraj pozabljena, sedaj pa se je znova razplamtela. Na vprašanje sodišča, kako je lahko to dekle poznalo tožnikovo telefonsko številko glede na to, da so predhodno obema uničili telefone s shranjenimi številkami, je tožnik kolebajoče izpovedal, da je poklical svojega brata, ki mu je uredil in (v nefizični obliki) poslal novo SIM kartico z istimi podatki. Sodišče je zaznalo, da tožnik ni pojasnil, kako se je lahko dekle, po tistem, ko naj bi ji bratje uničili telefon, ponovno seznanilo z njegovo številko. Poleg tega okoliščina, da si je to dekle upalo poklicati tožnika iz Maroka v Slovenijo in govoriti z njim, čeprav je bil nekje v bližini njen mož, kaže na to, da niti tožnik niti ona v izvorni državi nista tako ogrožena, kot to želi v tožbi prikazati tožnik. Zatrjevana ogroženost tožnika tudi sicer iz podatkov v upravnem spisu ni razvidna, zato ni mogoče pritrditi tožbeni navedbi, da bi se morala toženka opredeliti do nevarnosti, ki bi mu grozila v primeru vrnitve v izvorno državo in v zvezi s tem pridobiti ustrezne informacije o izvorni državi.

24. Tožnik neutemeljeno očita toženki, da bi morala upoštevati njegove zdravstvene težave, ki jih je omenil ob vložitvi prošnje. V prošnji za mednarodno zaščito je pod rubriko številka 4. "Ali imate kakšne posebne potrebe ali zdravstvene težave'" zapisano: "bolezen na srci." Tožnik teh zdravstvenih težav na osebnem razgovoru ni niti omenil, čeprav je imel možnost to storiti. Na vprašanje uradne osebe: "Kako bi živel, če bi še ostal v Maroku?" je odgovoril, da bi živel v strahu, da je po tem dogodku doživel depresijo in se je "zdravil preko zdravnika". V tožbi o zdravstvenih težavah ni navajal nič konkretnega (npr. kakšne zdravstvene težave ima, kako se kažejo, in v čem je zaradi tega njegovo zdravstveno stanje poslabšano). Prav tako teh težav ni z ničemer izkazal (npr. z zdravniškim izvidom), čeprav le-tega verjetno ima, saj je sam navedel, da se je v Maroku zdravil zaradi depresije.

25. Sodišče enako kot predhodno toženka ugotavlja, da iz tožnikovih izjav ne izhaja, da bi imel utemeljen strah pred preganjanjem zaradi pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Ker pogoj nesposobnosti oziroma nepripravljenosti izvorne države nuditi zaščito v konkretnem primeru glede na vse navedeno ni izpolnjen, tudi izpodbijanje drugih ugotovitev toženke, ki se nanašajo na obstoj razlogov preganjanja in resne škode, ne more privesti do za tožnika ugodne rešitve (prim. 8. točko sodbe Vrhovnega sodišča I Up 196/2024).

26. V zadevi je sporno, ali so bili izpolnjeni pogoji za zavrnitev tožnikove prošnje v pospešenem postopku. Na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 lahko pristojni organ z odločbo prošnjo zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena tega zakona. Prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, se skladno z 52. členom ZMZ-1 šteje za očitno neutemeljeno, če: je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu (prva alineja), prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena tega zakona (druga alineja), je prosilec zavajal organe tako, da je dajal napačne informacije ali dokumente ali zamolčal pomembne informacije ali dokumente o svoji identiteti ali državljanstvu, kar bi lahko vplivalo na odločitev (tretja alineja), je verjetno, da je prosilec zlonamerno uničil ali odsvojil osebni dokument ali potno listino, ki bi pomagala pri ugotavljanju njegove identitete ali državljanstva, še zlasti, če iz okoliščin konkretnega primera izhaja, da bi prosilec v izvorni državi lahko pridobil identifikacijske dokumente (četrta alineja), so prosilčeve navedbe očitno nedosledne, protislovne, lažne, malo verjetne in v nasprotju z dovolj preverjenimi informacijami o izvorni državi iz osme in devete alineje prvega odstavka 23. člena tega zakona, zaradi česar je njegova prošnja očitno neprepričljiva glede trditve, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (peta alineja), je prosilec podal prošnjo samo zato, da bi odložil ali onemogočil izvršitev odločbe ali sodbe, na podlagi katere bi bil odstranjen (šesta alineja), je prosilec nezakonito vstopil na ozemlje Republike Slovenije ali protipravno podaljšal svoje bivanje in se brez pravega razloga ni javil oblastem ali ni podal prošnje za mednarodno zaščito v najkrajšem možnem času glede na okoliščine njegovega vstopa (sedma alineja), prosilec noče izpolniti obveznosti v zvezi z oddajo prstnih odtisov v skladu z Uredbo 603/2013/EU (osma alineja), obstajajo utemeljeni razlogi za sum, da lahko prosilec pomeni nevarnost za javni red, javno varnost ali državno varnost, ali če je izgnan zaradi tehtnih razlogov javne varnosti ali javnega reda po nacionalnem pravu (deveta alineja).

27. Tožnik je imel na osebnem razgovoru pravico do izjave, uradna oseba ga je pozvala, naj čim bolj natančno in podrobno opiše razloge, zaradi katerih je moral zapustiti izvorno državo. Kljub temu ni podal dejstev, ki bi bila pomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite. Toženka je zato pravilno ocenila, da tožnik očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito iz prve alineje 52. člena ZMZ-1 in je na podlagi jasne in nedvoumne določbe pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 njegovo prošnjo pravilno zavrnila kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku. Glede na to ni utemeljen tožbeni očitek, da bi morala toženka, upoštevaje odločbo Ustavnega sodišča Up-96/09 z 9. 7. 2009, izvesti redni ugotovitveni postopek s presojo in opredelitvijo do (ne)izpolnjevanja vseh pogojev, ki se zahtevajo za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite. Tudi sicer pa omenjena odločba Ustavnega sodišča ne more priti v poštev. V zadevi Up-96/09 so prosilci prošnje za priznanje mednarodne zaščite utemeljevali s preganjanjem zaradi svoje narodnosti, ker so bili Aškali. Šlo je fizični napad zamaskiranih ljudi s kovinskimi cevmi, v katerem je žrtev utrpela fizične posledice z zatrjevano trajno poškodbo, kar je prosilec dokazoval tudi z listinskimi dokazi pridobljenimi pri zdravniku v povezavi z navedbami o grožnjah in pretepih njegovih otrok ter zatrjevano diskriminacijo pri iskanju dela v okoliščinah, ko gre za Aškale na Kosovu.

28. Sodišče pritrjuje tožniku, da so nekatere navedbe v izpodbijani odločbi protispisne. Tožnik v upravnem postopku ni navajal, da se je v Maroku preselil v Tangir, kjer ni prejemal neposrednih groženj oziroma se je tam celo poročil in normalno živel oziroma ni navajal, da bi imel z nastanitvijo težave. Vendar po presoji sodišča ta zapis ne more omajati pravilnosti in zakonitosti izpodbijane odločbe. Toženka ga je umestila v zadnji odstavek na 5. strani odločbe, kjer utemeljuje, zakaj tožniku verjame, da je državljan Kraljevine Maroko. Ta okoliščina pa med strankama nikoli ni bila sporna.

29. Izpodbijani akt toženke temelji tudi na dodatni nosilni ugotovitvi, da tožnik prihaja iz Maroka, ki ga je Vlada Republike Slovenije z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav

uvrstila med varne izvorne države. Na podlagi 49. člena ZMZ-1 namreč lahko pristojni organ prošnjo za mednarodno zaščito zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena ZMZ-1. V 52. členu ZMZ-1 so določeni primeri, v katerih se prošnja prosilca šteje za očitno neutemeljeno, med drugim tudi, kadar prosilec prihaja iz varne izvorne države (druga alineja 52. člena ZMZ-1).

30. Koncept varne izvorne države skladno s Procesno direktivo II državi članici omogoča, da določeno državo označi za varno in domneva, da je varna tudi za posameznega prosilca. Republika Slovenija je ta koncept ustrezno uredila v 61. členu ZMZ-1.

Upravni organ je na Odlok vezan, vendar je dolžan v vsakem posameznem primeru presoditi, ali so podani pogoji za uporabo koncepta varne izvorne države.

Ni sporno, da je toženka tožnika obvestila, da je Kraljevina Maroko z Odlokom določena za varno izvorno državo, s čimer je toženka po presoji sodišča svojo procesno dolžnost izpolnila.

31. Tretja država se lahko za prosilca šteje za varno izvorno državo, če ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče (prvi pogoj) ter prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1, zanj ni varna izvorna država (prvi odstavek 62. člena ZMZ-1). Sodišče ugotavlja, da je na vse navedbe tudi v tem delu pravilno in popolno odgovorila toženka z izpodbijano odločbo. Utemeljena je ugotovitev, da tožnik ni navedel nobene take osebne okoliščine, na podlagi katere bi toženka lahko zaključila, da njegova izvorna država zanj ni varna. Zato je neutemeljeno tožbeno pričakovanje, da bi morala toženka preverjati splošne informacije in pridobiti dodatna poročila o tožnikovi izvorni državi. Ker tožnik ni navedel nobenih okoliščin, ki bi izkazovale, da Maroko zanj osebno ni varna država, se dokazno breme v zvezi s tem ni prevalilo na toženko. Neprerekana je ugotovitev toženke, da ni ugotovila bistvenega poslabšanja položaja človekovih pravic v Maroku, ki je bila razglašena kot varna.

32. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker je od vložitve prošnje za mednarodno zaščito do izdaje odločbe, preteklo več kot tri mesece. ZMZ-1 določa, da pristojni organ v postopku odloči v najkrajšem možnem času, razen če bi to vplivalo na ustreznost in celovitost obravnavanja, pri čemer v rednem postopku odloči najkasneje v šestih mesecih od vložitve prošnje, v pospešenem postopku pa najkasneje v dveh mesecih od vložitve prošnje (prvi odstavek 47. člena ZMZ-1). Gre za instrukcijski rok, zaradi zamude katerega izpodbijana odločba ni nezakonita.

33. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izdana izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Ženevska konvencija o statusu beguncev z dne 28. julija 1951, spremenjena z Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967 (v nadaljevanju Ženevska konvencija)

Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča je razvidno, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani s prosilčevimi navedbami (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve). Organ o prošnji za mednarodno zaščito namreč odloča v okviru izjave prosilca (prvi odstavek 125. člena v zvezi z drugim odstavkom 207. člena Zakona o splošnem upravnem postopku; v nadaljevanju ZUP), ki mora navesti vsa dejstva in okoliščine v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (26. - 28. člen ZMZ-1 in prvi odstavek 140. člena ZUP) in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (drugi odstavek 21. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče je sprejelo stališče, da se predpostavlja prosilčevo aktivno ravnanje, torej njegova obveznost, da sodeluje z organom (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 173/2018 z dne 5. 2. 2019, 25. točka obrazložitve).

Zagorc, Stare, Razlaga instituta subsidiarne zaščite v evropskem azilnem sistemu, Pravnik št. 11-12/2019, stran 797 v zvezi z opombo 26.

Glej 25. uvodno izjavo Procesne direktive. Prim. tudi odločbo Ustavnega sodišča U-I-189/14-13, Up-663/14 (26. točka).

Sodba SEU v zadevi C-465/07 z dne 17. 2. 2009, Elgafaji, 28. točka obrazložitve.

Sodba ESČP v zadevi N.A. proti Združenemu kraljestvu, 111. točka obrazložitve.

Status begunca se prizna državljanu tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja zunaj države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člena ZMZ-1.

Status subsidiarne zaščite se prizna državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za status begunca, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot jo določa 28. člen ZMZ-1, in če ne obstajajo izključitveni razlogi iz drugega odstavka 31. člena tega zakona.

Iz zapisnika o osebnem razgovoru z dne 3. 3. 2025 je razvidno da je bil tožnik na koncu razgovora pozvan, če želi še kaj pomembnega dodati oziroma povedati. Tožnik je na to odgovoril, da se želi samo zahvaliti in da k povedanemu nima kaj dodati.

z zapisnika o naroku za glavno obravnavo z dne 22. 8. 2025 je razvidno da je bil tožnik na koncu zaslišanja pozvan, če želi k svoji izpovedbi še kaj dodati, na kar je tožnik odgovoril nikalno.

Tožnik je v tožbi pojasnil, da je "zina" islamski pravni izraz, ki se nanaša na nezakonite spolne odnose.

Tretja država se šteje za varno izvorno državo, če je na podlagi pravnega položaja, uporabe prava v okviru demokratičnega sistema in splošnih političnih okoliščin mogoče sklepati, da v njej na splošno in redno ni nikakršnega preganjanja, kakor je opredeljeno v 26. členu tega zakona, mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja in ogroženosti zaradi vsesplošnega nasilja v razmerah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada (prvi odstavek 61. člena ZMZ-1). Pri oceni, ali je tretja država varna izvorna država, se med drugim upošteva tudi obseg zagotavljanja varnosti pred preganjanjem ali zlorabami s: predpisi države in načinom, na katerega se ti uporabljajo; spoštovanjem pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, v Mednarodnem paktu o državljanskih in političnih pravicah in v Konvenciji Združenih narodov proti mučenju, zlasti pa pravic, od katerih v skladu z drugim odstavkom 15. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni mogoče odstopati; upoštevanjem načela nevračanja v skladu z Ženevsko konvencijo; obstojem sistema učinkovitih pravnih sredstev zoper kršitve pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (drugi odstavek 61. člena ZMZ-1).

Tako tudi Vrhovno sodišče v sodbi X Ips 9/2020 (11. točka obrazložitve).

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 49, 49/5, 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.