UPRS Sodba I U 1935/2025-15
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-25

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja - ekonomski razlogi prosilca za azil - neizkazano preganjanje - spor zasebne narave

Iz vidika odločanja o mednarodni zaščiti ni bistveno, kakšna je tožnikova sposobnost ekonomskega preživetja v njegovi izvorni državi. Slaba ekonomska situacija bi morala biti povezana s katerim od razlogov preganjanja, torej z osebnimi okoliščinami, kot so vera, narodnost, politično prepričanje, rasa in podobno, da bi se lahko štela kot razlog za priznanje mednarodne zaščite.

Družinske težave ne morejo biti razlog za priznanje mednarodne zaščite, saj gre v tem primeru za spor zasebne narave, teh njegovih navedb pa ne gre povezati s preganjanjem ali resno škodo. Inštitut mednarodne zaščite ni namenjen njihovemu reševanju, tožnik pa ni izkazal, da mu izvorna država ni hotela ali mu ne bi bila sposobna nuditi pomoči zaradi družinskih težav, saj je sam zatrdil, da se po pomoč ni obrnil na policijo ali sodišče.

1. Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila prošnjo tožnika za priznanje mednarodne zaščite kot očitno neutemeljeno in mu določila desetdnevni rok za prostovoljni odhod ter odredila, da če v tem roku ne zapusti območja Republike Slovenije, območja držav članic Evropske unije in območja držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma, se ga odstrani v izvorno državo Ljudsko demokratično republiko Alžirijo. Določila mu je tudi prepoved vstopa na ta območja za obdobje enega leta, ki pa se ne izvrši, če zapusti ta območja v postavljenem roku.

2. V obrazložitvi odločbe je navedeno, da je tožnik 8. 8. 2025 pri toženi stranki vložil drugo prošnjo za mednarodno zaščito. Ko je prvič vložil prošnjo, je samovoljno zapustil prostore azilnega doma in se vanj v treh dneh ni vrnil, zato je bil postopek ustavljen. Ob podaji druge prošnje je povedal, da je iz izvorne države odšel zaradi ekonomskih razlogov.

3. V nadaljevanju obrazložitve odločbe tožena stranka povzema, kaj je tožnik povedal na osebnem razgovoru.

4. Tožena stranka ugotavlja, da tožnik svojo drugo prošnjo za mednarodno zaščito utemeljuje z osebnimi oziroma družinskimi težavami in z ekonomskimi težavami. Njegovo prošnjo je potrebno šteti za očitno neutemeljeno, saj očitno ne izpolnjuje zakonsko določenih pogojev za podelitev ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Po preučitvi vseh izjav kakor tudi drugih okoliščin konkretnega primera tožena stranka ocenjuje, da slednjih ne gre povezati s preganjanjem na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja in niti ne z razlogi resne škode. Svojo prošnjo utemeljuje z ekonomskimi težavami in sicer, da je postal po smrti očeta odgovoren za preživljanje družine, kar pa je bilo s finančne plati težko. Prav tako svojo prošnjo utemeljuje z osebnimi in družinskimi težavami in sicer s sporom zaradi dediščine, ki ga je imel s strici oziroma bratranci z očetove strani. Družinskemu sporu je po njegovih navedbah botrovala nepravična prilastitev zemlje stricev z očetove strani po očetovi smrti, ki naj bi podkupili uradnika, da je uredil papirje v njihovo korist, obenem pa naj bi bili povezani s policijo in bi ga lahko poškodovali. Prišlo je do zamere, ker je moral z materjo in sestro zapustiti družinsko hišo, zato se je večkrat sprl z bratranci, prišlo je tudi do fizičnih obračunov. Sam je zatrdil, da se po pomoč ni obrnil na policijo ali sodišče, ker naj bi imeli strici dobre veze v policiji. Tožena stranka teh navedb ne sprejema za verodostojne, saj so pavšalne in s tem neizkazane. Ni pojasnil, kakšne naj bi bile te veze in v čem naj bi bile tako vplivne, da bi povzročile njegov strah pred neukrepanjem policije in sodstva. Tožnik se je zaradi tega, ker je menil, da je bila delitev premoženja opravljena nepravično, sam kregal in pretepal z bratranci ter z njimi fizično obračunaval. Če bi bili njegovi strici tako vplivni pri policiji, je neverjetno, da ga v vseh teh letih (od leta 2018 do odhoda iz države 2020) ni nihče ovadil za te napade in fizično nasilje. Omenjene težave ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite.

5. Tožena stranka ne more spregledati, da je tožnik dve leti po težavah, ko je prekinil z delom, odšel iz Alžirije. Ni jasno, kje je v vmesnem času živel in kako se je preživljal glede na to, da je povedal, da z materjo ni mogel k stricem, prav tako pa v vmesnem času ni delal, a je vseeno lahko odštel delno vsoto za pot v Evropo. Tožena stranka ugotavlja, da so ekonomske in družinske težave sicer lahko razlog, da je odšel iz izvorne države, vendar njegovih navedb ne gre povezati s preganjanjem ali resno škodo in niso takšne narave, da bi predstavljale trajno in sistematično kršenje človekovih pravic. Težave, ki jih tožnik uveljavlja, ne gre povezati z elementi preganjanja, ravno tako pa tudi inštitut mednarodne zaščite ni namenjen njihovemu reševanju. Prav tako ni izkazal, da bi mu v izvorni državi grozila resna škoda, opredeljena v 28. členu Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1), saj ni izkazal, da mu izvorna država ni hotela ali mu ne bi bila sposobna nuditi zaščite, če bi bil ogrožen s strani stricev in bratrancev. Glede na navedeno tožena stranka njegove navedbe ocenjuje kot nepomembne za presojo o upravičenosti do mednarodne zaščite in je njegovo prošnjo zavrnila kot očitno neutemeljeno na podlagi prve alineje 52. člena ZMZ-1.

6. Poleg tega tožena stranka ugotavlja, da tožnik prihaja iz Alžirije, torej države, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav določila kot varno izvorno državo. Tožnik je sam zatrdil, da drugih težav, z izjemo finančnih in družinskih, ni imel. V njegovih navedbah ni najti nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da Alžirija ob upoštevanju vseh tožnikovih osebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito zanj ni varna izvorna država. Tožena stranka po preučitvi njegovih izjav nikakor ni mogla zaključiti, da je imel tožnik v Alžiriji težave zaradi svoje rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini. Takih težav v postopku tudi ni navajal, kakor tudi ni izkazal dejanj resne škode in da mu država ni nudila zaščite pred temi dejanji. Nemogoče je skleniti, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo soočen z resno škodo ali da bi bilo njegovo življenje kakorkoli ogroženo. Sam je zatrdil, da se je moral osredotočiti na svojo prihodnost, ki je v izvorni državi ni videl. Tako so izpolnjeni pogoji, da se njegova prošnja za mednarodno zaščito zavrne kot očitno neutemeljena tudi na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1, saj prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1.

7. Tožnik v tožbi navaja, da tožena stranka ni pravilno upoštevala njegovih navedb v upravnem postopku, iz katerih izhaja, da so bile razmere v njegovi izvorni državi takšne, da je bilo njegovo življenje in preživetje ogroženo. Odšel je zato, da bi preživel, zato tako prošnjo ni mogoče šteti kot očitno neutemeljeno. Nadalje v tožbi navaja, da je v izvorni državi živel z materjo, sestro in očetom, ko pa je oče umrl, je postal odgovoren za preživljanje družine, kar je bilo v Alžiriji težko zaradi ekonomske situacije. Situacija se je zapletla po očetovi smrti. Takrat so se začele težave z dedovanjem njegovega premoženja. Strici so tožniku, njegovi materi in sestri vzeli hišo in zemljo in so si pri tem pomagali s podkupovanjem in ponarejanjem dokumentov na zemljiški knjigi. Ker pa imajo dobre veze s policijo, se tožnik ni mogel obrniti na slednjo za pomoč. Situacijo je še poslabšalo to, da se je občasno zapletel v fizične obračune z bratranci. Ker so bili slednji povezani s policijo, bi lahko prišlo tudi do tega, da bi ga poškodovali in bi postal invalid. Zato je kot edino rešitev videl odhod iz države.

8. Poleg tega se tožnik tudi ne strinja s tem, da bi bila Alžirija zanj varna izvorna država. S tem, ko je pojasnil svoje osebne okoliščine, zaradi katerih se ne more vrniti v svojo državo, je pojasnil, zakaj Alžirija zanj osebno ni varna država. Tožnik predlaga, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek.

9. Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je zelo natančno presodila izjave, ki jih je podal tožnik pri prošnji in na osebnem razgovoru in ugotovila, da so njegove izjave, zakaj je zapustil izvorno državo, osebne oziroma družinske narave in ekonomske narave. Mednarodna zaščita pa ni namenjena reševanju osebnih in finančnih težav posameznikov. Tožnik ni nikoli navedel, da bi imel težave zaradi katerega od razlogov, ki so navedeni v Ženevski konvenciji in ZMZ-1. Tožnik ni navedel nobenih resnih in ponavljajočih razlogov, ki bi predstavljali hudo kršitev temeljnih človekovih pravic. Tožniku je bilo tudi predočeno, da je njegova izvorna država na seznamu varnih izvornih držav in je imel možnost, da izkaže vse svoje individualne okoliščine, zaradi katerih ta država zanj ni varna. Tožnik pa je sam navedel, da drugih težav z izjemo navedenih (finančnih, družinskih) ni imel. Tožena stranka predlaga, naj sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

10. Tožnik je vložil še pripravljalno vlogo, v kateri dodatno utemeljuje svoje razloge, zaradi katerih bi mu v primer vrnitve grozila resna škoda.

11. Sodišče je v navedeni zadevi dne 25. 11. 2025 opravilo glavno obravnavo, na kateri je vpogledalo listine upravnega in sodnega spisa. Dokaza z zaslišanjem tožnika ni izvedlo, ker se tožnik glavne obravnave ni udeležil.

13. ZMZ-1 v peti alineji prvega odstavka 49. člena določa, da pristojni organ z odločbo prošnjo zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena tega zakona. Nadalje 52. člen ZMZ-1 v prvi alineji določa kot enega izmed razlogov, da se šteje prošnja kot očitno neutemeljena, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu. V drugi alineji citiranega člena pa je določeno, da se prošnja šteje za očitno neutemeljeno, če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena tega zakona.

14. Tožena stranka je po presoji sodišča pravilno ugotovila, da obstajata oba razloga za zavrnitev prošnje kot očitno neutemeljene iz prve in druge alineje 52. člena ZMZ-1. Glede obstoja teh razlogov sodišče sledi utemeljitvi izpodbijane odločbe, zato skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev.

15. Tožnik v tožbi podobno, kot je navajal že na osebnem razgovoru, opisuje razloge, zaradi katerih prosi za mednarodno zaščito, ki pa so izključno ekonomske in zasebne narave. V tožbi se sklicuje na to, da je iz izvorne države odšel iz razloga, da bi preživel ter da je bil v sporu s sorodniki zaradi dedovanja očetovega premoženja. Ostali so brez hiše in zemlje, sestra se je odselila, mati pa je šla živeti k s svojim bratom, tožnik pa rešitve zase ni našel.

16. S sklicevanjem na slabo ekonomsko situacijo po presoji sodišča tožnik smiselno uveljavlja nevarnost resne škode iz druge alineje 28. člena ZMZ-1, ker so razmere v njegovi izvorni državi po njegovih navedbah takšne, da bi bilo njegovo življenje in preživetje ogroženo. Sodišče v zvezi s temi navedbami pojasnjuje, da iz vidika odločanja o mednarodni zaščiti ni bistveno, kakšna je tožnikova sposobnost ekonomskega preživetja v njegovi izvorni državi. Vrhovno sodišče RS je že večkrat poudarilo, da bi morala biti slaba ekonomska situacija povezana s katerim od razlogov preganjanja, torej z osebnimi okoliščinami, kot so vera, narodnost, politično prepričanje, rasa in podobno, da bi se lahko štela kot razlog za priznanje mednarodne zaščite. Prav tako je Vrhovno sodišče RS zavzelo stališče, da za priznanje mednarodne zaščite ne zadostuje tveganje, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, ampak mora to tveganje izvirati od dejavnikov, ki jih je mogoče neposredno ali posredno pripisati javnim organom te države, bodisi da grožnjo za prosilca predstavljajo dejanja, ki jih organi te države izvajajo ali dopuščajo, bodisi država svojim državljanom pred neodvisnimi skupinami ali nedržavnimi subjekti ne more zagotoviti učinkovite zaščite. Tako stališče je med drugim Vrhovno sodišče RS zavzelo tudi v sodbi I Up 102/2023 dne 10. 5. 2023 (točka 9 in 10 obrazložitve). Tožnik pa ni zatrjeval, da bi bila njegova slaba ekonomska situacija povezana z njegovimi osebnimi okoliščinami. Navajanje slabega ekonomskega stanja v izvorni državi, kateremu je podvrženo celotno prebivalstvo ali pa večina prebivalstva, po presoji sodišča ne zadostuje za priznanje mednarodne zaščite.

17. Tudi družinske težave ne morejo biti razlog za priznanje mednarodne zaščite, saj gre v tem primeru za spor zasebne narave, teh njegovih navedb pa ne gre povezati s preganjanjem ali resno škodo. Inštitut mednarodne zaščite ni namenjen njihovemu reševanju, tožnik pa ni izkazal, da mu izvorna država ni hotela ali mu ne bi bila sposobna nuditi pomoči zaradi družinskih težav, saj je sam zatrdil, da se po pomoč ni obrnil na policijo ali sodišče.

18. Sodišče tudi ne pritrjuje tožbenim navedbam, da naj Alžirija za tožnika ne bi bila varna izvorna država, saj je na osebnem razgovoru sam povedal, da poleg ekonomskih in osebnih razlogov (spora s sorodniki) drugih težav v Alžiriji ni imel (stran 5 zapisnika o osebnem razgovoru).

19. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.