UPRS Sodba I U 1599/2021-30
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-06-26

državljanstvo RS - državljanstvo z naturalizacijo - dejansko življenje v Republiki Sloveniji - prekinitev bivanja

Za zdravljenje v smislu tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe gre lahko le v primeru storitev, ki jih izvedejo zdravstvene ustanove. Neutemeljene so tako tožnikove navedbe, da je treba navodilo osebne zdravnice, da v času začasne zadržanosti od dela zaradi bolezni odpotuje v BiH, ker je tam zanj lahko skrbela njegova mama, v Sloveniji pa je takrat živel sam, šteti za napotitev v tujino s strani zdravstvene institucije v smislu tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

O odločbi Upravne enote Grosuplje št. 213-2/2021-31 z dne 15. 6. 2021

1. Upravna enota Grosuplje (v nadaljevanju tudi organ) je na podlagi drugega odstavka 27. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (v nadaljevanju ZDRS) z odločbo št. 213-2/2021-31 z dne 15. 6. 2021 (v nadaljevanju izpodbijana odločba) zavrnila tožnikovo prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije, ki jo je vložil 6. 1. 2021 (v nadaljevanju Prošnja) in ugotovila, da v postopku niso nastali posebni stroški.

2. Organ je ugotovil, da tožnik v obdobju od 1. 6. 2016 do 17. 10. 2020 ne izpolnjuje pogoja iz 3. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS, ki določa da lahko pristojni organ osebo, ki prosi za naturalizacijo, po prostem preudarku sprejme v državljanstvo Republike Slovenije, če je to v skladu z nacionalnim interesom in če (za ta upravni spor relevanten pogoj) ta oseba dejansko živi v Sloveniji 10 let, od tega neprekinjeno zadnjih 5 let pred vložitvijo prošnje in ima urejen status tujca. Organ je ugotovil, da je bil tožnik iz Slovenije odsoten več kot 60 dni, saj je bil po lastni izjavi v BiH leta 2016 skupaj 138 dni, leta 2017 skupaj 128 dni, leta 2018 skupaj 121 dni, leta 2019 skupaj 93 dni in v letu 2020 do 19. 10. 2020 skupaj 31 dni. Organ je ugotovil, da tožnik ni izkazal upravičene odsotnosti iz Slovenije zaradi zdravljenja v smislu tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Organ je ugotovil, da ga na zdravljenje v tujino ni napotila zdravstvena organizacija, ki ima sedež v Sloveniji, saj je osebni zdravnik tožniku dal (le) navodila o ravnanju v času začasne zadržanosti od dela, v okviru katerih so mu bili dovoljeni izhodi v naravo in potovanje v BiH v spremstvu in oskrbi svojcev in zato Prošnjo zavrnil.

O odločbi Ministrstva za notranje zadeve št. 213-1448/2021/2 z dne 23.9.2021

3. Toženka je zavrnila tožnikovo pritožbo zoper izpodbijano odločbo. Pojasnila je, da v postopkih pridobitve slovenskega državljanstva nedoločni pravni pojmi "dejansko živi" in "neprekinjeno živi" predstavljajo tiste dogodke in stanja, ki kažejo na pristno vez prosilca z Republiko Slovenijo. Pojmu "dejansko živi" dajeta vsebino dva elementa in sicer fizična prisotnost na ozemlju Republike Slovenije in opravljanje bistvenih življenjskih aktivnosti na območju Republike Slovenije, med katerima mora biti izkazana vzročna zveza. Glede na osmi odstavek 10. člena ZDRS in 2. člen Uredbe lahko dopustne odsotnosti iz Republike Slovenije, ki so v življenju običajne, trajajo največ šestdeset dni na leto, pri čemer razlog odsotnosti ni pomemben. Ob upoštevanju dejstva, da je tožnik vlogo za sprejem v državljanstvo vložil 6. 1. 2021, je toženka ugotavljala dejanskost in neprekinjenost tožnikovega bivanja v Sloveniji za obdobje od 6. 1. 2016 dalje. Toženka je ugotovila, da tožnik v obdobju med 6. 1. 2016 in 6. 1. 2017 ni bil zadržan od dela zaradi bolezni (to ne izhaja iz predloženih dokazil niti tožnik tega ne zatrjuje), temveč zaradi družinskih obiskov in pogreba sorodnika. Iz tožnikovih izjav izhaja, da je bil med 6. 1. 2016 in 6. 1. 2017 skupaj odsoten 94 dni. Po presoji toženke pomoč mami in sorodnikom ter slovo od umrlega starega očeta nista nepredvidljiva dogodka, pač pa okoliščini, ki sta narekovali subjektivno presojo in odločitev tožnika. Po mnenju toženke ne predstavljajo objektivnih okoliščin, na katere tožnik ni imel vpliva, zato je odločila, da tožnikova odsotnost v trajanju več kot 60 dni v obdobju med 6. 1. 2016 in 6. 1. 2017, ni bila upravičena in je kot taka predstavljala prekinitev bivanja v smislu 3. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS. Tožnik ni izpolnil pogoja iz 3. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS, to je, da dejansko živi v Sloveniji 10 let, od tega neprekinjeno zadnjih 5 let pred vložitvijo prošnje in ima urejen status tujca, zato je toženka pritožbo zavrnila.

4. Tožnik zaradi kršitve materialnega predpisa, nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb postopka predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo in zadevo vrne toženki v ponoven postopek oz. da izpodbijano odločbo ustrezno spremeni.

5. Tožnik navaja, da prvi odstavek 2. člena Uredbe ne predpisuje zgolj omejenega števila taksativno določenih primerov izjem za dokazovanje izpolnjevanja pogoja iz 3. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS. Navaja, da Uredba navedene izjeme določa le primeroma tako, da je v skladu z normativno vsebino osmega odstavka 10. člena ZDRS treba individualno ugotavljati v vsakem posameznem primeru, ali se šteje, da oseba dejansko živi v RS in sicer, če je fizično prisotna na njenem, ozemlju in je tu središče njenih interesov. To se presoja na podlagi njenih poklicnih, ekonomskih, socialnih in drugih vezi, ki kažejo na to, da med tožnikom in RS obstajajo tesne in trajne povezave. V nasprotnem primeru bi bila po mnenju tožnika Uredba nezakonita, saj bi nedopustno ožila z določili 1. do 10. točke prvega odstavka 10. člena v zvezi z osmim odstavkom 10. člena ZDRS zagotovljene pravice nekaterih kategorij prosilcev za državljanstvo v primeru objektivnih okoliščin, ki vplivajo na življenje prosilca oz. njegovih družinskih članov. Tožnik izpodbija odločitev toženke, da navodil osebnega zdravnika, s katerimi so bili tožniku dovoljeni izhodi v naravo in potovanje v BiH v spremstvu in oskrbi svojcev, ni obravnavala kot napotitev na zdravljenje s strani zdravstvene organizacije, ki ima sedež v RS. Meni, da ta odločitev toženke pomeni restriktivno razlago meril iz prvega odstavka 2. člena Uredbe, ki nedopustno oži določila ZDRS. Tožnik ne vidi razlogov za to, da navodila osebnega zdravnika, ki bdi nad zdravljenjem svojih pacientov in ki je v okviru zaposlitve del zdravstvene organizacije, ne bi šteli za napotitev na zdravljenje. Navaja, da je v času bolniškega staleža med 11. 9. 2017 in 18. 4. 2019 odšel tožnik v BiH vedno po izrecnih navodilih svoje osebne zdravnice A.A., ki mu je odhod v BiH svetovala, ker bo tam najbolje poskrbljeno za njegovo zdravljenje. Trdi, da ga je na zdravljenje, rehabilitacijo in okrevanje napotila njegova osebna zdravnica torej predstavnica zdravstvene organizacije v RS, zato tožnik s svojimi odsotnostmi po nasvetu svoje zdravnice ni ravnal v nasprotju z merili iz Uredbe. V Ljubljani je v tistem obdobju živel sam, v majhnem stanovanju v mestu, v BiH pa je lahko bival na deželi v hiši, kjer je zanj skrbela njegova mama, kar je ugodno vplivalo na potek njegovega zdravljenja. Interpretacija pojma "zdravljenje" iz tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe kot zgolj zdravljenje v drugi zdravstveni ustanovi v tujini pomeni po mnenju tožnika nedopustno krčenje meril, ki v Uredbi ni predvideno in nezakonito oženje določil ZDRS. Meni, da pomoč sorodnikom zaradi njihove bolezni predstavlja objektivno okoliščino za odsotnost iz RS, saj tožnik ni šel v BiH na počitnice, temveč je v tem času nudil pomoč bolni mami in umirajočim starim staršem. Odsotnost zaradi pomoči mami in pogreba starega očeta torej po tožnikovem mnenju predstavljata izjemo iz šeste (poleg tretje) alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Tožnik vztraja, da je bil v BIH zaradi razloga objektivne narave, ki so bili zaradi zdravljenja neizogibni in na katere ni imel vpliva. Tožnik izkazano že od leta 2006 dejansko živi in dela v RS, je od takrat fizično prisoten na njenem ozemlju in tu je tudi središče njegovih interesov, zaradi česar obstaja tesna in trajna povezave z RS. V zvezi s pogojem dejanskega življenja v RS tožnik navaja, da vsi bratje in oče živijo in delajo v RS, v BiH ima po smrti starih staršev samo še mamo, zato tja od konca bolniškega staleža leta 2019 ne zahaja pogosto. Sedaj mama pogosto pride na obisk v Slovenijo, ker so vsi preostali člani družine stalno naseljeni v RS. Tožnik izpodbija odločitev toženke tudi v ugotovitvi, da je bil med junijem in koncem leta 2016 iz Slovenije odsoten 94 dni. Meni namreč, da je pri pridobivanju teh podatkov prišlo do napake. Ni namreč verjetno, da bi imel tožnik toliko prostih dni v službi, sobot in nedelj je v pol leta zgolj 54, dela prostih dni je bilo 5, tožnik pa je imel nekaj čez 20 dni dopusta. Tožnik meni, da žigi v potnem listu niso merodajni dokazi za ugotavljanje življenja v RS, saj mejni policisti pri žigosanju niso vestni, zaradi česar so lahko datumi žigov zavajajoči. Ugovarja, da organ in toženka nista ustrezno izvedla ugotovitvenega postopka. Tožnik v vlogi še navaja, da po 2019 dejansko ni več pogosto zahajal v BiH, zato je v njegovem potnem listu, le nekaj žigov iz let 2021 in 2022.

6. Toženka vztraja pri izpodbijani odločbi, ker je zakonita in pravilna ter predlaga zavrnitev tožbe.

7. Sodišče je na podlagi pete alineje drugega odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo le na podlagi listin, ker so se stranke strinjale, da se glavna obravnava ne opravi. Sodišče je v dokaznem postopku vpogledalo v listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloge od A1 do A5 in vse listine iz spisa toženke št. 213-2/2021.

8. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrnila Prošnjo, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

9. ZDRS kot enega od načinov pridobitve državljanstva Republike Slovenije določa naturalizacijo, to je sprejem v državljanstvo na podlagi prošnje (3. točka 3. člena ZDRS). Pristojni organ lahko osebo, ki prosi za naturalizacijo, sprejme v državljanstvo Republike Slovenije po prostem preudarku, če je to v skladu z nacionalnim interesom, če izpolnjuje pogoje, naštete v prvem odstavku 10. člena ZDRS in sicer: (1) da je dopolnila 18 let; (2) da ima odpust iz dosedanjega državljanstva ali da izkaže, da ga bo dobila, če bo sprejeta v državljanstvo Republike Slovenije; (3) da dejansko živi v Sloveniji 10 let, od tega neprekinjeno zadnjih 5 let pred vložitvijo prošnje in ima urejen status tujca; (4) da ima zagotovljena sredstva, ki njej in osebam, ki jih mora preživljati, zagotavljajo materialno in socialno varnost; (5) da obvlada slovenski jezik za potrebe vsakdanjega sporazumevanja, kar dokaže s spričevalom o uspešno opravljenem izpitu iz znanja slovenščine na osnovni ravni; (6) da ni bila pravnomočno obsojena na nepogojno zaporno kazen, daljšo od treh mesecev, ali da ji ni bila izrečena pogojna obsodba na zaporno kazen s preizkusno dobo, daljšo od enega leta; (7) da ji ni bila izrečena odpoved prebivanja v Republiki Sloveniji; (8) da njen sprejem v državljanstvo Republike Slovenije ne predstavlja nevarnosti za javni red, varnost ali obrambo države; (9) da ima poravnane davčne obveznosti; (10) da da prisego o spoštovanju svobodnega demokratičnega ustavnega reda, ki je utemeljen v Ustavi Republike Slovenije. Zahtevani pogoji iz prvega odstavka 10. člena ZDRS morajo biti izpolnjeni kumulativno in le obstoj vseh zagotovi presojo sprejema državljanstva po prostem preudarku.

10. ZDRS pojma (ne)prekinjenosti dejanskega življenja ni opredelil, kar pomeni, da je napolnitev tega nedoločenega pravnega pojma prepustil upravi. V 28. členu ZDRS je določil, da Vlada Republike Slovenije določa merila za ugotavljanje pogoja iz 3. in 4. prvega odstavka 10. člena tega zakona in na tej podlagi je bila sprejeta Uredba.

Vrhovno sodišče je v sklepu X Ips 13/2019 z dne 26. 11. 2019 že zavzelo stališče, da daje Uredba zadostno podlago za razlago pojma dejanskega življenja (9. točka obrazložitve). Uredba namreč izrecno določa merila za ugotavljanje pogoja dejanskega življenja iz 4. in 8. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS, okoliščine, zaradi katerih je kljub odsotnosti prosilca izpolnjen pogoj neprekinjenega prebivanja in okoliščine iz četrtega odstavka 12. člena, ki vplivajo na soglasje Vlade Republike Slovenije. Vprašanje upravičenosti odsotnosti prosilca za državljanstvo iz Republike Slovenije v zadnjih petih letih pred vložitvijo prošnje za naturalizacijo je torej treba presojati po določbah Uredbe in drugačno tožnikovo stališče, kot je mogoče povzeti, ni utemeljeno. Merila za ugotavljanje pogoja dejanskega življenja ter pogoja iz 4. in 8. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS, okoliščine, zaradi katerih je kljub odsotnosti prosilca iz tretjega odstavka 12. člena ZDRS izpolnjen pogoj neprekinjenega prebivanja, in okoliščine iz četrtega odstavka 12. člena ZDRS, ki vplivajo na soglasje Vlade Republike Slovenije določa Uredba (1. člen Uredbe). Uredba določa, da se kot prekinitev dejanskega življenja iz 10., 12., 13. in 14. člena ZDRS šteje (za ta spor relevantno) tudi: (i) enkratna odsotnost v trajanju več kot 60 dni na leto, razen če gre za odsotnost zaradi zdravljenja, pri čemer odsotnost ne sme presegati enega leta, in če je prosilca na zdravljenje napotila zdravstvena organizacija, ki ima sedež v Republiki Sloveniji (tretja alineja prvega odstavka 6. člena Uredbe); (ii) večkratna krajša odsotnost, ki v enem letu presega 60 dni (šesta alineja prvega odstavka 6. člena Uredbe).

11. Toženka je ugotovila, da je bil tožnik v relevantnem obdobju petih let pred vložitvijo prošnje 6. 1. 2021, v BIH leta 2017 skupaj 128 dni, leta 2018 skupaj 121 dni, leta 2019 skupaj 93 dni in v letu 2020 do 19. 10. 2020 skupaj 31 dni. Tega tožnik konkretizirano in argumentirano ne izpodbije. Zgolj navedba, da žigi v potnem listu niso relevantni, ker organi niso dosledni pri uporabi žigov, sodišča ne prepriča, upoštevajoč predvsem navedbo tožnika, ki tako ugotovljeno odsotnost pojasnjuje in navaja, da je odšel iz Slovenije v času bolniškega staleža in pomoči materi od 11. 9. 2017 do 18. 4. 2019 na podlagi dovoljenja osebne zdravnice. Torej število dni, ko tožnika ni bilo v Sloveniji v relevantnem obdobju, v upravnem postopku niti ni bilo sporno.

12. Toženka je zavrnila Prošnjo po ugotovitvi, da ni izpolnjen pogoj iz točke 3 prvega odstavka 10. člena ZDRS, torej, da ni dokazano, da bi tožnik dejansko živel v Sloveniji 10 let, od tega neprekinjeno zadnjih 5 let pred vložitvijo prošnje.

13. Neutemeljen je tožbeni ugovor, da je izpolnjena tretja alineja prvega odstavka 2. člena ZDRS z zatrjevanjem, da ne gre za prekinitev dejanskega življenja, ker naj bi bil tožnik odsoten zaradi zdravljenja, na katerega ga naj bi napotila zdravstvena organizacija, ki ima sedež v Republiki Sloveniji. Ni sporno, da je bil tožnik, ko je bil odsoten v letih 2017, 2018 in 2019, v BIH zato, da mu je pomagala mater v času trajanja njegovega bolniškega staleža. Pravilno je že organ pojasnil, da pomoči tožnikove matere v času trajanja bolniškega staleža, ni mogoče šteti za zdravljenje v smislu tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Pomoč in skrb matere za tožnika je morda in verjetno ugodno vplivala na potek tožnikove bolezni, vendar to še ne pomeni, da je mogoče takšno skrb opredeliti kot zdravljenje. Po presoji sodišča gre namreč za zdravljenje v smislu tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe lahko le v primeru storitev, ki jih izvedejo zdravstvene ustanove. Neutemeljene so tako tožnikove navedbe, da je treba navodilo osebne zdravnice, da v času začasne zadržanosti od dela zaradi bolezni odpotuje v BiH, ker je tam zanj lahko skrbela njegova mama, v Sloveniji pa je takrat živel sam, šteti za napotitev v tujino s strani zdravstvene institucije v smislu tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Vrhovno sodišče RS je že sprejelo stališče

, da so odsotnosti, ki so opredeljene v prvem odstavku 2. člena Uredbe, in ki jih je zaradi učinka mogoče obravnavati tudi kot upravičene odsotnosti, take zaradi svojega krajšega trajanja na letni ravni, v primerih daljših, a še vedno časovno omejenih odsotnosti pa zaradi prosilčeve napotitve v tujino s strani subjektov s sedežem v Republiki Sloveniji, ko je prekinitev posledica odločitev teh subjektov, ne pa izključno prosilčevih interesov. Tako npr. prva alineja prvega odstavka 2. člena Uredbe kot upravičeno odsotnost določa enkratno odsotnost, daljšo od 60 dni, če gre za šolanje v tujini, pod pogojem, da je prosilca na šolanje ali študij napotila pravna oseba, ki ima sedež v Republiki Sloveniji, samostojni podjetnik posameznik, ki ima sedež v Republiki Sloveniji, državni organ ali lokalna skupnost; v drugi alineji je kot upravičena odsotnost določena enkratna odsotnost, daljša od 60 dni na leto zaradi poklicnega izpopolnjevanja v tujini, če je prosilca na poklicno izpopolnjevanje napotila pravna oseba, ki ima sedež v Republiki Sloveniji, podjetnik, ki ima sedež v Republiki Sloveniji, državni organ ali lokalna skupnost. Gre torej za primere, ko prosilca v tujino napotijo slovenski subjekti, ki imajo za to napotitev tudi lasten interes. Glede na povzeto stališče Vrhovnega sodišča RS je toženka pravilno odločila, da navodilo osebne zdravnice, da naj gre tožnik v BIH zato, da bo zanj skrbela mama, ni upravičena odsotnost iz tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. V primeru tretje alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe do napotitve na zdravljenje v tujino sicer ne pride zaradi interesa zdravstvene ustanove, vendar pa je treba po presoji sodišča glede na namen Uredbe šteti, da je ta izjema podana, kadar je prosilec: 1. v tujino napoten; 2. da je napoten na zdravljenje in 3. da je napoten v tujo zdravstveno ustanovo. V konkretnem primeru, ko gre za to, da je imel tožnik boljšo oskrbo in posledično okrevanje pri materi v BIH, pa tudi po presoji sodišča ne gre za dejansko stanje, ki bi ga bilo mogoče subsumirati pod tretjo alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Tožnik namreč ni izkazal napotitve na zdravljenje v tujino, v tujo zdravstveno ustanovo, saj materino pomoč in oskrbo, tudi po presoji sodišča ni mogoče subsumirati pod tretjo alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Zato je tudi po presoji sodišča toženka zakonito odločila, da tožnik v letih 2017, 2018 in 2019 ni izpolnjeval pogoja neprekinjenega dejanskega življenja v RS iz tretje točke prvega odstavka 10. člena ZDRS in je (že) zaradi tega pravilno Prošnjo zavrnila.

14. Sodišče se ne opredeljuje do tožbenih navedb o tožnikovi odsotnosti v letu 2016, ker na odločitev sodišča ne morejo imeti vpliva.

Zavrnitev Prošnje je namreč pravilna in zakonita že zato, ker tožnik za leta 2017, 2018 in 2019 ni izkazal, da je dejansko živel v Sloveniji 10 let, od tega neprekinjeno zadnjih 5 let pred vložitvijo prošnje. To posledično pomeni, da pogoja iz 3. točke prvega odstavka 10. člena ZDRS ne bi izpolnjeval tudi v primeru, če bi bile tožbene navedbe za leto 2016 utemeljene, ker zakon zahteva 5 letno obdobje.

15. Neutemeljena je tožbena navedba, da je bil tožnik v BIH (tudi) zaradi pomoči bolni mami in umirajočim starim staršem ter pogreba starega očeta, kar naj bi po tožnikovem mnenju predstavljalo izjemo iz šeste alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe. Ta določa, da se kot prekinitev dejanskega življenja iz 10., 12., 13. in 14. člena ZDRS šteje večkratna krajša odsotnost, ki v enem letu presega 60 dni. Uredba torej za večkratne krajše odsotnosti nad 60 dni ne predvideva izjeme, ki bi predstavljala prekinitev dejanskega življenja v smislu 10. člena ZDRS. Tožnik pa ni trdil, da bi zaradi pomoči sorodnikom in pogreba, bil odsoten manj kot 60 dni, zato tudi tožbeni ugovor, da je podana izjema iz šeste alineje prvega odstavka 2. člena Uredbe, ni utemeljen.

16. Neutemeljeno je tožnikovo sklicevanjem na sodbo naslovnega sodišča I U 1747/2016-10 z dne 20. 6. 2018, ki sodišča, ki je vezano (le) na Ustavo in zakon, v tem upravnem sporu ne zavezuje. Sodišče še dodaja, da sicer ne gre za primerljivo zadevo

, poleg tega pa so stališča presežena z v tej sodbi citiranimi odločitvami Vrhovnega sodišča RS.

17. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

18. Sodišče je tožbo zavrnilo, zato je na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1 odločilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije X Ips 37/2022 z dne 7. 12. 2022, 23. točka obrazložitve.

Sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije X Ips 22/2024 z dne 5. 6. 2024, 14. točka obrazložitve, sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije X Ips 37/2022 z dne 7. 12. 2022, 21. in 26. točka obrazložitve.

Tožnik v tožbi nasprotuje ugotovitvi, da od junija do konca leta 2016 ni bil v Sloveniji skupaj 94 dni z navedbo, da ni verjetno, da bi imel tožnik toliko prostih dni, da je sobot in nedelj zgolj 54, da je dela prostih dni izven obdobja vikendov zgolj 5. Zgolj sklepanje tožnika, kaj je verjetno in kaj ne, ne ovrže dokazne ocene organa, ki je popolna in prepričljiva ter ji sodišče tudi za leto 2016 sledi, saj tožnik dokaza o svojih trditvah ne predlaga.

Situacije, ki so v sodbi I U 1747/2016-10 naštete kot primeri nepredvidljivih življenjskih dogodkov, ki bi jih bilo treba ne glede na določila Uredbe šteti za upravičeno daljšo odsotnost prosilca iz Slovenije, so situacije, na katere prosilec ne more imeti popolnoma nikakršnega vpliva (kot primer takšnih dogodkov navaja okužbe, poškodbe, epidemije, potrese, vulkane, požare itd., torej primere višje sile).

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (1991) - ZDRS  - člen 10, 10/1, 10/1-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.