UPRS Sodba III U 202/2024-114
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-04

mag. Marjetka Urbančič (preds.), Lea Chiabai (poroč.), Valentina Rustja

gradbeno dovoljenje - pogoji za izdajo gradbenega dovoljenja - skladnost projekta s prostorskim aktom - emisije - hrup - požarna varnost - odmiki - osončenje - bistvena kršitev določb upravnega postopka

Po določbi tretjega odstavka 4. člena Pravilnika o projektni dokumentaciji, gre med vplive na okolico uvrstiti tudi primerno osončenost prostorov v obstoječih objektih. Primerna osončenost je eden od osnovnih varnostno sanitarnih pogojev za bivanje. Tožnice so v vlogah v upravnem postopku in tudi v tožbi s svojimi izračuni utemeljevale, zakaj bo načrtovana gradnja, ki se bo približala njihovim prostorom (kot navajajo, naj bi bila njihova okna oddaljena 2,50 m oziroma 3,00 m od predvidenega objekta), tem prostorom odvzela možnost njihove neposredne osončenosti. Res je, da za te svoje trditve in izračune niso predložile dokazov (npr. ustrezne študije za to pristojnega strokovnjaka), kot to ugotavlja prvostopenjski organ, vendar pa je obenem tudi res, da vpliv predvidene gradnje na sosednje objekte v smislu njihove osončenosti ni prikazan niti v PGD. Sodišče zato meni, da tožnicam ni mogoče očitati, da za svoje (vsebinske) ugovore v smislu vpliva načrtovane gradnje na osončenost njihovih prostorov niso predložile primernih dokazov (to je dokazov, ki bi bili enakovredni dokazom oziroma listinam v PGD), saj tudi dokazi o tem, da naj gradnja na osončenost njihovih prostorov ne bo imela nobenega vpliva, tako kot ugotavlja tožena stranka, niso bili predloženi.

Osončenje je namreč ena od komponent, ki vpliva na zdravo okolje in so zato dopustni le taki vplivi gradnje na osončenje, ki niso prekomerni, da bi ogrožali zdravje ljudi. Zavrnitve ugovora tožnic o vplivu gradnje na osončenost njihovih prostorov zgolj s trditvijo, da PGD ne predvideva vpliva na sosednje objekte (kar je mogoče razumeti, da tudi ne vpliva na njihovo osončenost), ob tem, da pa v PGD vpliv gradnje na osončenost sosednjih objektov ni prikazan, sodišče ne more preizkusiti (niti do tega ne more zavzeti vsebinskega stališča), kar je bistvena kršitev določb upravnega postopka.

I. Tožbi se ugodi, izpodbijano gradbeno dovoljenje Upravne enote Koper, št. 351-171/2017-60 z dne 20. 3. 2019, se odpravi ter se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožečim strankam nerazdelno povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

III. Stranka z interesom trpi sama svoje stroške postopka.

Povzetek izpodbijanega gradbenega dovoljenja

1. Upravna enota Koper (v nadaljevanju prvostopenjski organ) je A., s.p. (v nadaljevanju investitor ali stranka z interesom) dne 20. 3. 2019 izdala gradbeno dovoljenje št. 351-171/2017-60 (v nadaljevanju izpodbijana odločba ali gradbeno dovoljenje), s katerim je dovolila rekonstrukcijo in novogradnjo (nadzidavo) objekta na parc. št. ... k.o. ..., in v izreku opredelila njegove dimenzije (1. in 2. točka izreka). Ugotovila je, da je komunalna oskrba objekta obstoječa in se ne spreminja (3. točka izreka), določila, da je sestavni del gradbenega dovoljenja projekt za pridobitev gradbenega dovoljenja (v nadaljevanju PGD) z dodatkom, katerega sestavine našteva (4. točka izreka) in ugotovila, da je bilo za poseg pridobljeno soglasje Zavoda za varstvo kulturne dediščine Slovenije (v nadaljevanju ZVKD) (5. točka izreka). Določila je tudi, da gradbeno dovoljenje preneha veljati, če investitor ne vloži popolne prijave začetka gradnje v petih letih od njegove pravnomočnosti (6. točka izreka) ter ugotovila, da v postopku ni bilo stroškov (7. točka izreka).

2. Prvostopenjski organ navaja, da je pri odločanju izhajal iz določbe 66. člena Zakona o graditvi objektov (v nadaljevanju ZGO-1). Ugotavlja, da se parc. št. ... k.o. ... po prostorskih sestavinah Dolgoročnega plana Občine Koper in Družbenega plana Občine Koper, Odloka o spremembah in dopolnitvah prostorskih sestavin dolgoročnega in srednjeročnega plana Mestne občine Koper (Uradne objave, št. 16/99 in 33/01) in Odloka o spremembah in dopolnitvah prostorskih sestavin dolgoročnega in srednjeročnega plana Mestne občine Koper (Uradni list RS, št. 96/04, 97/04 in 97/09) nahaja v prostorski enoti KC-44, na ureditvenem območju za centralne dejavnosti, ki je prednostno namenjeno razvoju oskrbnih in storitvenih (tercialnih in kvartalnih) dejavnosti in mešani urbani rabi (mestno središče). Načrtovani objekt bo namenjen gostinski dejavnosti, kar je skladno z namensko rabo prostora. Območje načrtovane gradnje ureja Odlok o prostorskih ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra mesta Koper z vplivnim območjem (v nadaljevanju PUP). Gradnja je locirana v funkcionalni enoti Fc1 (historično mestno jedro), v kateri je v skladu z 8. členom PUP dovoljena gradnja gostinskih stavb. Načrtovana gradnja je skladna tudi z določbo 9. člena PUP, gostinska dejavnost pa skladna z namensko rabo površin na območju centralnih dejavnosti, določeno v 10. členu PUP. Za gradnjo je bilo pridobljeno tudi soglasje ZVKD. Pri gradnji je treba upoštevati še določbe 12. člena PUP, ki določa maksimalno etažnost P+2 ter najvišjo višino objekta 10,00 metrov, merjeno od kote praga pritličja do kote strešnega venca. Kota praga pritličja je lahko največ 30 cm nad najnižjo koto terena. Objekt bo etažnosti P+1 ter maksimalne višine 5,96 m, kota praga pritličja bo obstoječa, in sicer 0,02 m nad obstoječim terenom, kar vse je skladno s citirano določbo prostorskega akta. Ker je komunalna oskrba objekta že zagotovljena in se ne spreminja, je načrtovana gradnja skladna tudi z 22. členom PUP ter zanjo v skladu z 49.b členom ZGO-1 ni treba pridobiti novih soglasij za priključitev.

3. Prvostopenjski organ pojasnjuje, da je na podlagi priloženega PGD dodelil status stranskega udeleženca več osebam, med drugim tudi tožnicam, in jih povabil na seznanitev z gradnjo. Po podaji pripomb je investitor PGD dopolnil, prvostopenjski organ pa je v zadevi opravil ustno obravnavo. A. A. (v nadaljevanju tudi prva tožnica) je predložila "Strokovno presojo požarne varnosti, št. 1919-036/2017", ki jo dne 12. 12.2017 izdelala družba PIN, vendar pa je odgovorni projektant ni podpisal, oziroma niti ni bilo navedeno, kdo to je. S tem je bila prva tožnica seznanjena in ni imela pripomb. Investitor je nato preložil spremembo PGD, ki je vključevala tudi študijo požarne varnosti (v nadaljevanju ŠPV), nakar je prva tožnica na to študijo podala svoje pripombe. Nanje je odgovoril investitor, zatem pa znova še prva tožnica. Glede na podane pripombe je upravni organ odločil, da 15. 10. 2018 izvede ustno obravnavo z namenom ugotavljanja bistvenih zahtev glede zagotavljanja požarne varnosti. Na obravnavi so bile obravnavane neusklajene pripombe, ki so se nanašale na pravilnost oziroma popolnost PGD (predvsem na načrt arhitekture in načrt gradbenih konstrukcij), na določitev fasadne obloge ter na notranji hidrant.

4. Prva tožnica je v postopku zatrjevala, da bi morale biti oznake razredov požarne odpornosti elementov prikazane tudi v načrtu arhitekture in načrtu gradbenih konstrukcij, ne le v ŠPV, vendar pa prvostopenjski organ meni, da ta očitek ni utemeljen, saj je iz PGD kot celote razvidno, da bo objekt izpolnjeval bistvene zahteve. Ni pa treba, da bi bilo izpolnjevanje vseh zahtev razvidno iz vsakega načrta posebej. V Pravilniku o projektni dokumentaciji je določeno, da mora načrt arhitekture vsebovati risbe temeljenja in kanalizacije, tlorise vseh etaž z vpisanimi merami in relativnimi višinskimi kotami, risbo strehe, dva značilna, med seboj pravokotna prereza, ter druge značilne prereze, ki so potrebni za razumevanje objekta in fasade, v načrtu gradbenih konstrukcij in drugih gradbenih načrtih pa določene pozicije in mere ključnih konstrukcijskih elementov. Vse to PGD izpolnjuje. To, da je ugovor prve tožnice neutemeljen, pa izhaja tudi iz Pravilnika o požarni varnosti v stavbah in iz Tehničnih smernic TSG-1-001:2010.

5. V zvezi z ugovorom prve tožnice o gorljivosti fasade prvostopenjski organ ugotavlja, da je investitor že v ŠPV in v dopisu z dne 25. 4. 2018 pojasnil, da je predvidena zunanja stena razreda EI 60, fasadna obloga pa razreda B-d1. Prva tožnica dokazov za svojo trditev ni predložila. Iz ŠPV izhaja, da mora fasada ustrezati požarnim karakteristikam klasifikacije B-d1 oziroma A2-s1 in je zato po mnenju prvostopenjskega organa predlagana fasada skladna s Tehnično smernico TSG-1-001:2010, ki v točkah 2.4.1.1 in 2.4.1.3 določa prav te materiale razredov.

6. Glede zahteve prve tožnice, da bi moral biti v objektu načrtovan notranji hidrant, saj da naj ne bi bila izpolnjena olajšava iz TSG-1-001:2010, prvostopenjski organ pojasnjuje, da iz ŠPV izhaja, da notranji hidrant ni predviden, investitor pa je pojasnil, da po tej smernici notranji hidranti za objekte s površino do 200 m2 niso potrebni.

7. Prvostopenjski organ še navaja, da je prva tožnica v dopisu z dne 25. 5. 2018 nasprotovala gradnji tudi zaradi po njenem mnenju premajhnega odmika predvidene nadzidave od sosednjega objekta, vendar pa napačno razlaga določbe prostorskega akta. Nameravana gradnja je locirana v območju Fc1 in ne v območju Fc2 ali Fc3, zato je pri presoji njene skladnosti treba upoštevati določbe, ki veljajo za to območje, ne pa določb za ostali dve območji. Prva tožnica se v zvezi s tem sklicuje še na Pravilnik o tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj in na Pravilnik o zahtevah za zagotavljanje varnosti in zdravja delavcev na delovnih mestih, ki pa nimata določb glede vplivov na sosednje objekte. Iz PGD izhaja, da vplivov neposredno na okolico ne bo oz. ne bodo izven dopustnih mej, stranski udeleženci v postopku, ki so gradnji nasprotovali, pa niso predložili nobenih nasprotnih dokazov v skladu s 65. členom ZGO-1, ki bi izkazovali, da bodo vplivi presegali s predpisi določene meje in kot taki posegali v njihove pravno varovane pravice in koristi v taki meri, da načrtovana gradnja ne bi bila dopustna. Prva tožnica je uveljavljala tudi več pripomb glede pravilnosti in popolnosti projektne dokumentacije, vendar pa lahko kot stranska udeleženka v postopku varuje le svoje pravne koristi, ne more pa varovati dejanskega interesa ter splošne oz. javne koristi.

8. Tožnice so zoper odločitev prvostopenjskega organa vložile pritožbo, ki pa jo je Ministrstvo za okolje in prostor (v nadaljevanju drugostopenjski organ) z odločbo, št. 35108-112/2019-2-KB z dne 18. 6. 2019, zavrnilo. V obrazložitvi svoje odločitve uvodoma povzema vsebino pritožbe, citira določbe 54. člena, 1. točko 66. člena in prvi odstavek 67. člena, vse ZGO-1, ter strnjeno povzema vsebino izdanega gradbenega dovoljenja in pravne podlage za njegovo izdajo. Pojasnjuje, da se lokacija nameravane gradnje nahaja v ureditvenem območju za centralne dejavnosti, v funkcionalni enoti Fc1 (historično mestno jedro), kjer so v skladu z 8. členom PUP dopustne vse vrste stavb, razen objektov iz podrazreda 12303 (bencinski servisi) in 12410 (stavbe žičniških naprav, letališki hangerji, stavbe centrov za vodenje zračnega prometa ipd.). V skladu z 9. členom PUP so na celotnem območju urejanja, če ni za posamezno območje določeno drugače, med drugim dovoljenje novogradnje, rekonstrukcije, dozidave in nadzidave. Ker gre v konkretnem primeru za rekonstrukcijo in nadzidavo obstoječega gostinskega objekta, je zahteva za izdajo gradbenega dovoljenja skladna z določbami 8. in 9. člena PUP. Za objekt je bilo gradbeno dovoljenje izdano v letu 2006, zato je njegova legalnost izkazana, predmet sedanje zahteve za izdajo gradbenega dovoljenja pa je njegova rekonstrukcija in nadzidava. Rekonstrukcija se bo izvajala na zemljišču s parc. št. ... k.o. ..., prav tako tudi nadzidava, ki bo od sosednjih zemljišč odmaknjena od 0,54 do 9,42 m. Glede na to, da PUP odmikov objektov od sosednjih zemljišč v Fc1 ne določa, soglasij lastnikov sosednjih zemljišč k predmetni gradnji ni bilo treba pridobiti. Načrtovani objekt je skladen tudi z določbo 12. člena PUP, ki dovoljuje etažnost do P+2 in višino 10 m, saj bo po nadzidavi objekt etažnosti P+1 in maksimalne višine 5,96 m. Komunalna oskrba objekta je že zagotovljena, zagotovitev potrebnega števila parkirnih mest pa ni potrebna, saj ne gre za spremembo namembnosti objekta.

9. Glede ugovorov tožnic, ki se nanašajo na požarno varnost objekta, drugostopenjski organ navaja, da so bila vsa relevantna vprašanja obdelana v ŠPV, ki je sestavni del PGD in zato zahteva tožnic po imenovanju izvedenca s področja požarne varnosti ni utemeljena. Vse navedeno po presoji drugostopenjskega organa vodi do zaključka, da so izpolnjeni vsi pogoji za izdajo gradbenega dovoljenja, določeni v prvem odstavku 66. člena ZGO-1. K rekonstrukciji in nadzidavi je ZVKD izdal kulturnovarstvene pogoje, investitor pa je nato pridobil kulturnovarstveno soglasje. Ker se je v postopku izdaje gradbenega dovoljenja PGD spremenil, in sicer glede strehe (iz štirikapnice, ki je bila določena med kulturnovarstvenimi pogoji, v dvokapnico), je investitor zaprosil za nove kulturnovarstvene pogoje. ZVKD je ugotovil, da je poseg skladen z varstvenim režimom za nove gradnje v mestnem jedru, zato je zahtevo za izdajo kulturnovarstvenih pogojev štel kot zahtevo za izdajo kulturnovarstvenega soglasja in ga investitorju tudi izdal.

10. Tožnice se z odločitvijo tožene stranke ne strinjajo in s tožbo v upravnem sporu sodišču predlagajo, naj izpodbijano odločbo odpravi ter zavrne zahtevo stranke z interesom za izdajo gradbenega dovoljenja, tožena stranka pa naj jim povrne stroške postopka. Tožena stranka je v zadevi zmotno uporabila materialno pravo, in sicer določbe: Odloka o prostorskih ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra mesta Koper z vplivnim območjem, ZGO-1, Odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o prostorskih ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra mesta Koper z vplivnim območjem, Pravilnika o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj, Pravilnika o zahtevah za zagotavljanje varnosti in zdravja delavcev na delovnih mestih, Tehničnih smernic TSG-1-001:2010 Požarna varnost v stavbah in Kulturnovarstvenih pogojev št. 35104-0537/2014/2 z dne 19. 11. 2014. Prvostopenjski organ v postopku ni ravnal po določbah Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), zaradi zmotne uporabe materialnega prava pa je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno. Tožnice menijo, da taka gradnja, kot jo investitorju dovoljuje izpodbijano gradbeno dovoljenje, ne bi smela biti dovoljena. Vse kršitve, ki jih uveljavljajo s tožbo, so uveljavljale že v postopku pred izdajo gradbenega dovoljenja in v pritožbi, pa jih je tožena stranka prezrla.

11. Tožnice opozarjajo, da PGD ne prikazuje dejanskega obstoječega stanja. To je razvidno iz fotografij in načrtov, ki so v upravnem spisu. Obstoječi pritlični del objekta, ki ga investitor namerava nadzidati in rekonstruirati, namreč funkcionira s tehnološkim postopkom, ki poteka v nelegalnih oziroma neskladnih prizidkih, ki pa iz PGD niso razvidni, pač pa jih je odgovorni vodja projekta namenoma izvzel. Zavzemajo celoten prostor med obstoječim objektom ... in sosednjima objektoma na ... in na ..., last tožnic. PGD torej ne upošteva dejanskega stanja objekta in zato rešitve v PGD niso sprejemljive. Ker je bilo na podlagi takega PGD izdano sporno gradbeno dovoljenje, je upravni organ v nasprotju s predpisi dovolil nedovoljeno gradnjo. PGD bi morala prikazati dejansko stanje ter nakazati rešitve v zvezi z nelegalno gradnjo in tehnološkim procesom, ki se v njej odvija. V nelegalnih prizidkih se trenutno opravlja proizvodnja in hramba sladoleda, sadnih sokov in slaščic. PGD je torej izdelan v nasprotju s Pravilnikom o projektni dokumentaciji in zato ne more biti podlaga za izdajo gradbenega dovoljenja. S tem bi bilo namreč omogočeno, da bi nelegalne oziroma neskladne gradnje ter prepovedani posegi v prostor postali legalni.

12. Tožnice zatrjujejo, da PGD zavajajoče obravnava funkcionalnost pritličja. Vodja postopka pri prvostopenjskem organu je v nasprotju s 1. alinejo 67. člena ZGO-1 vztrajal, da obstoječi pritlični del, vključno s črnimi gradnjami, v katerih se še vedno odvija delovni proces kavarne, ni predmet gradbenega dovoljenja. Vsebina izpodbijanega gradbenega dovoljenja je nadzidava, kot da dozidave prvotnega objekta, ki so bile narejene brez gradbenega dovoljenja, ne obstajajo. Iz PGD izhaja, da nadzidava ni tehnološka ali funkcionalna celota, in ni samostojna funkcionalna enota, pač pa se veže na obstoječe pritličje in njegov program. Nadzidava se ne more uporabljati samostojno in bi zato PGD moral prikazati realno obstoječe stanje, vključno z nelegalnimi dozidavami. Zaradi tega je tudi ŠPV v tem delu pomanjkljiva.

13. Nelegalni in požarno nevarni obstoječi prizidek ... ob fasadi ..., je s proizvodnim procesom sladoleda neposredno povezan s prostori, ki jih je investitor dobil v najem od lastnika lokala v pritličju objekta na ..., vendar pa so ti prostori izpuščeni iz PGD. Namembnost dela lokala, ki je bil priključen k gostinskemu lokalu, je bila s tem spremenjena, za kar bi moral investitor pridobiti soglasje pristojnih organov Mestne občine Koper. Ker pa se je v nasprotju s 67. členom ZGO-1 in v nasprotju z dejanskim stanjem v naravi nepravilno štelo, da gre pri nadzidavi, za katero je bilo izdano gradbeno dovoljenje, za samostojno in ločeno funkcionalno enoto, se je upravni organ izognil dolžnosti zahtevati to soglasje.

14. V PGD tudi niso prikazani vplivi nadzidave na obstoječe objekte na ... (parc. št. ... k.o. ...) in na ... (parc. št. ... k.o. ...). V skladu z veljavnimi predpisi se morajo pričakovani vplivi na okolico določiti glede na lastnosti nameravanega posega, ob upoštevanju gradbenih in drugih predpisov ter pogojev za gradnjo, predvideno dopustno emisijo snovi ali energije iz objekta v okolico in druge vplive objekta na sosednje nepremičnine ter na zdravje ljudi, ki se v njih nahajajo. S tem so bili kršene določbe 14. člena Pravilnika o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj, ki ureja pogoje osvetljenosti stanovanja. V nadaljevanju tožnice predstavljajo velikost prostorov B. B. in A. A., ki so orientirani proti predvideni gradnji ter kažejo, da odprtine teh prostorov že sedaj ne dosegajo standardov iz Pravilnika o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj, v primeru predvidene nadzidave pa se bodo drastično poslabšali. Prostori prve tožnice bi bili ob nadzidavi od tega objekta oddaljeni le 3,00 m, postori druge tožnice pa zgolj 2,50 m. PGD torej ne upošteva določbe 14. člena Pravilnika o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj. V nadaljevanju tožnice citirajo še 29. in 30. člen Pravilnika o zahtevah za zagotavljanje varnosti in zdravja delavcev na delovnih mestih ter poudarjajo, da bi po nadzidavi le en prostor v nepremičnini prve tožnice odgovarjal tem zahtevam. Poslovni prostori prve tožnice zato ne bi bili več primerni za delovne prostore in bi s tem izgubili njihov sedanji namen.

15. Na vsa ta dejstva so tožnice opozarjale že med upravnim postopkom, tako pisno kot tudi na ustnih obravnavah. Prvostopenjski organ pa se je oprl le na razlago PUP, da za območje historičnega mestnega jedra (Fc1) niso predvideni odmiki niti za novogradnje niti za nadzidave, kar je zmotna uporaba prava. Zmotno je tudi njegovo stališče, da sklicevanje na določbe PUP, ki veljajo na območju Fc2 (vplivno območje historičnega mestnega jedra), v zvezi s konkretno gradnjo in nadzidavo zgradbe, ki spada v območje Fc1 (strogo mestno jedro) nima podlage v veljavnih predpisih. Tako dojemanje predpisa je napačno, saj ni logično, da bi za gradnjo v območju Fc1 veljali manj zahtevni pogoji kot za (novo)gradnjo v območju Fc2. Zgolj zato, ker odmiki niso eksplicitno določeni za območje Fc1, ne pomeni, da ta zahteva za področje gradnje v Fc1 ne velja, kar je razvidno tudi iz odgovorov Urada za okolje in prostor Mestne Občine Koper, kamor je strokovnjak C.C. naslovil več vprašanj ravno z namenom, da se nedvoumno razišče, ali vsi predpisani pogoji v PUP veljajo za celotno območje Kopra. Ta urad je namreč v odgovoru z dne 21. 2. 2018 navedel, da je skladno s prostorskim aktom in veljavno zakonodajo treba pri gradnji novih objektov na celotnem območju urejanja upoštevati svetlobno tehnične, požarno varstvene in druge pogoje, kar mora pred izdajo gradbenega dovoljenja preveriti pristojni upravni organ. Enako izhaja tudi iz drugega odgovora istega organa z dne 26. 2. 2018 in iz odgovora Ministrstva za okolje in prostor z dne 9. 6. 2017. Vse navedeno pomeni, da je prvostopenjski organ izdal gradbeno dovoljenje, ne da bi pred njegovo izdajo preveril, ali je investitor v projektni dokumentaciji za predvideno gradnjo skladno s prostorskim aktom in veljavno zakonodajo upošteval v PUP predpisane pogoje pri gradnji novih objektov glede urejanja svetlobno tehničnih, požarno varstvenih in drugih pogojev, oziroma je sporno gradbeno dovoljenje izdal kljub temu, da je vedel, da v PUP predpisani pogoji niso spoštovani. Gre za zmotno uporabo prava v postopku izdaje gradbenega dovoljenja.

16. Tožnice nadalje navajajo, da v PGD niso prikazani vplivi hrupa na obstoječe objekte, s čimer so kršene določbe 3., 4., 7., 12., in 13. člena Uredbe o hrupu v naravnem okolju, ki jih citirajo. To pomeni, da je PGD v tem smislu pomanjkljiva.

17. Tožnice zatrjujejo, da vodja postopka pri prvostopenjskem organu ni preveril, ali je PGD izdelan v skladu s prostorskim aktom, kot to od njega zahteva določba 66. člena ZGO-1, četudi ga je prva tožnica na to opozorila. Opozorila ga je namreč, da četudi ima investitor drugo soglasje ZVKD, to ni v skladu s pogoji za varstvene režime iz Odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o prostorskih ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra Koper z vplivnim območjem. Do kršitve je prišlo že s prvo gradnjo, ki je zamenjala manjši pritlični objekt na ... med zaščitenima objektoma na ... in ..., s čimer so bile prekoračene določbe iz 37., 39. in 40. člena tega odloka. Investitor je še pred izdajo sedaj izpodbijanega gradbenega dovoljenja na črno nadvišal objekt za cca 1 m, na črno pozidal še preostali odprti prostor med objekti, sedaj pa namerava zgraditi še nadzidavo, ki bo še bolj prekoračila prej omenjena določila in posegla v prezentacijo spomeniških sestavin v neokrnjenosti in izvirnosti zaščitenih spomeniško varovanih objektov ter avtentičnosti in pričevalnosti v sklopu varovanja ambienta in mestne celote. Kljub opozorilom vodja postopka pri upravnem organu vseh teh okoliščin ni preveril, pač pa je gradnjo štel za dopustno zato, ker je ZVKD zanjo investitorju izdal kulturnovarstveno soglasje.

18. Prva tožnica je na podlagi določbe 274. člena ZUP Ministrstvu za kulturo predlagala, da kulturnovarstveno soglasje razveljavi po nadzorstveni pravici, vendar pa to tega ni storilo, četudi je ugotovilo številne kršitve materialnih predpisov. Po vsebini je to soglasje izdano v nasprotju s tem, kar določajo kulturnovarstveni pogoji, kar pomeni, da je izdaja soglasja nezakonita. V kulturnovastvenih pogojih je določeno, da mora biti streha v obliki štirikapne strehe naklona od 16- do 19-, PGD pa predvideva dvokapno streho z naklonom 18-. Kulturnovarstveni pogoji zahtevajo, da mora biti streha krita s korci naravne barve, PGD pa predvideva jekleno konstrukcijo, krito s sendvič panelom. Gre za najbolj očitni odstopanji, ki pa jih je še več. S tem, ko je bilo za tako nadzidavo izdano kulturnovarstveno soglasje, je bil PUP kršen v več točkah. Konkretni kulturnovarstveni pogoji so bili sicer izdani z rokom veljavnosti za obdobje enega leta od dneva vročitve investitorju. Ne glede na to, ali se upošteva ta rok ali dvoletni rok, ki ga določa drugi odstavek 30. člena Zakona o varstvu kulturne dediščine (v nadaljevanju ZVKD-1), v predmetni zadevi ta rok pri izdaji kulturnovarstvenega soglasja ni bil upoštevan, s čimer je bilo kršeno materialno pravo. Tožnice vztrajajo, da je upravni organ izdal sporno gradbeno dovoljenje, četudi investitor predhodno ni pridobil kulturnovarstvenih pogojev, ki so po zakonu obvezni za pridobitev kulturnovarstvenega soglasja, kar pomeni, da ni bilo izdano zakonito. Presoja o tem, ali je investitor predložil oba ta dva akta, je nedvomno dolžnost upravnega organa, vendar pa tožnice opozarjajo na ravnanje prvostopenjskega organa, ki je v decembru 2017 v vabilu na seznanitev strank in stranskih udeležencev s spremenjeno dokumentacijo investitorja zgolj sporočil, da je investitor delno spremenil oziroma dopolnil PGD ter priložil dodatek vodilne mape, načrta arhitekture, načrta gradbenih konstrukcij ter čistopis požarne varnosti, pri tem pa zamolčal, da je vlogo spremenil in dopolnil tudi tako, da je namesto prvotnega kulturnovarstvenega soglasja z dne 20. 3. 2017 predložil novo in bistveno drugačno kulturnovarstveno soglasje, izdano dne 19. 12. 2017. S tem je prvostopenjski organ ravnal v nasprotju z določbo tretjega odstavka 146. čl. ZUP in zagrešil kršitev pravil postopka iz 3. točke drugega odstavka 237. čl. ZUP. Tožnice so bile s spremenjenim kulturnovarstvenim soglasjem prvič seznanjene šele s prejemom spornega gradbenega dovoljenja, kar pomeni, da jim je bila kršena pravica do izjave.

19. Tožnice še zatrjujejo, da je izpodbijana odločba o izdaji gradbenega dovoljenja v mnogih točkah obremenjena s kršitvijo pravil postopka iz 7. točke drugega odstavka 237. čl. ZUP ter tudi z zmotno in/ali napačno uporabo materialnega prava. Stališča, ki so jih tožnice uveljavljale v postopku, je prvostopenjski organ ignoriral in se do njih ni opredelil, oziroma ni argumentiral, zakaj tem stališčem ni sledil. Tako prvostopenjski organ ni pojasnil, ali je bila nasprotna ŠPV, ki jo je predložila tožnica, v postopku sploh upoštevana kot procesno dopuščena. Iz dopisa prvostopenjskega organa je sicer mogoče razumeti, da se je odločil, da bo v zvezi z varnostjo pred požarom postavil izvedenca. S tem je nastala situacija, ki jo ureja določba prvega odstavka 189. čl. ZUP kot stanje, ko je za ugotovitev nekega pomembnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim uradna oseba, ki vodi postopek, ne razpolaga. Zakaj nato izvedenec ni bil imenovan, tožena stranka ni pojasnila.

20. Tožena stranka, ki je sodišču posredovala upravne spise, na tožbo ni odgovorila.

21. Sodišče je tožbo tožnic vročilo tudi investitorju kot stranki z interesom, ki je nanjo odgovoril, sodišču pa predlagal, naj tožbo zavrne kot neutemeljeno. Zavrača trditev tožnic, da PGD nima vseh predpisanih delov. V skladu z Navodili o podrobnejši vsebini projektne dokumentacije se tehnološki načrt izdela le takrat, kadar je v sklopu stavbe del tehnologije, ki je pomemben za delovanje stavbe ali je stavba tej tehnologiji namenjena (industrijske stavbe). V konkretnem primeru pa gre za majhen gostinski lokal, ki bo nadgrajen z manjšo restavracijo. Ta tožbeni ugovor tožnic pa tudi sicer ne izhaja iz sfere varovanja njihovih pravno zavarovanih osebnih koristi. PGD je izdelan v skladu s Pravilnikom o projektni dokumentaciji, ki je veljal v času izdelave dokumentacije. Skladno s petim odstavkom 9. člena tega pravilnika se je za izdelavo posnetka obstoječega objekta uporabilo obstoječe risbe projekta izvedenih del, na podlagi katerih je bilo izdano uporabno dovoljenje. Vprašanje, ali je dejansko zgrajeni objekt res tak, kot je bilo dovoljeno z gradbenim dovoljenjem, pa po ustaljeni sodni praksi ni predmet postopka za izdajo gradbenega dovoljenja, temveč morebitnih inšpekcijskih postopkov. Glede očita tožnic, ki se nanaša na spremembo namembnosti dela objekta, stranka z interesom navaja, da je predmet projekta pridobitev gradbenega dovoljenja za nadzidavo obstoječega objekta, ne pa za pridobitev takega dovoljenja za objekt, v katerem se nahaja trgovina ... Gre za ločena objekta, stranka z interesom pa ni lastnik objekta trgovine.

22. Na podlagi 1. člena Pravilnika o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj se določbe tega pravilnika uporabljajo tudi pri rekonstrukcijah stanovanjskih stavb in pri spremembah namembnosti v stanovanjske stavbe, če so dane tehnične možnosti za njihovo izvedbo. Pravilnik se torej uporablja pri projektiranju stanovanjskih stavb, kar pa ni stavba, na katero se nanaša izpodbijano gradbeno dovoljenje. Ta pravilnik se tudi ne uporablja pri presoji, ali bodo sosednji objekti izpolnjevali pogoje iz pravilnika, pač pa se vplivi na sosednje objekte presojajo po prostorskem izvedbenem aktu.

23. Tožbena navedba, da bi morala določba o manjšem odmiku veljati tudi za Fc1, je pravno in urbanistično zgrešena, povsem pa v nasprotju z jezikovno razlago PUP. Mestno jedro predstavlja zaključen urbanistični morfološki vzorec strnjenih stavb z odmiki, ki so tudi manj od 1 m, čestokrat pa se stikajo ali celo konstrukcijsko prepletajo. Lokacijski pogoji gradnje v mestnem jedru kot kulturnem spomeniku se zato na podlagi PUP določijo pri pristojnemu ZVKD, ki mora na projekt podati soglasje. Občina, ki je bila udeležena v postopku, ugovora glede neskladnosti projekta s prostorskim aktom ni podala.

24. Tožbeni ugovor, da projektna dokumentacija ne upošteva Uredbe o hrupu, je tožbena novota, tožnice pa niso pojasnile, zakaj tega ugovora niso uveljavljale že v postopku izdaje upravnega akta. Stranka z interesom se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča RS Up 928/2006, v kateri je bilo sprejeto stališče, da v projektiranje in projektno dokumentacijo zaradi odgovornosti za strokovne rešitve niti upravni organ in tudi ne kdo drug ne more posegati. Z ZGO-1 je zakonodajalec zaostril odgovornost projektantov in soglasodajalcev za stabilnost in varnost objektov ter za umestitev objektov v prostor v skladu z urbanističnimi oziroma gradbenimi predpisi. Stranka z interesom meni, da je projekt skladen s prostorskim aktom, kar je izkazano s pridobljenim kulturnovarstvenim soglasjem. V postopku so bili pridobljeni kulturnovarstveni pogoji št. 35104-0537/2014/2 z dne 19. 11. 2014 in kulturnovarstvena soglasja z dne 22.1. 2015, 20. 3. 2017, 19. 12. 2017 in 5. 1. 2018. Prvo kulturnovarstveno soglasje je bilo izdano za štirikapno streho, drugo pa za dvokapno streho in je bilo pridobljeno še pred vložitvijo zahteve za izdajo gradbenega dovoljenja. Med postopkom izdaje gradbenega dovoljenja je stranka z interesom predložila čistopis projekta, ki je vseboval tretje kulturnovarstveno soglasje za dvokapno pločevinasto streho, nato pa po ugotovitvi, da je tako soglasje v nasprotju s prostorskim aktom, še četrto kulturnovarstveno soglasje, ki predvideva kritino iz korcev, kar je bilo nato podlaga za izdajo gradbenega dovoljenja. Bistveno je, da je na PGD, ki je skladen s PUP (zaradi korcev) pridobila končno kulturnovarstveno soglasje z dne 5.1. 2018. V vmesnem času od leta 2014 do izdaje gradbenega dovoljenja se kulturnovarstveni režim ni spreminjal.

25. V postopku izdaje gradbenega dovoljenja so tožnice kot stranske udeleženke predložile strokovno presojo požarne varnosti z dne 12. 12.2017. Ne glede na dejstvo, da te strokovne presoje ni izdelala oseba, ki je pristojna za izdelavo študij požarne varnosti, je projektant za požarno varnost na pripombe v tej študiji odgovoril, in sicer tako na ustni obravnavi kot tudi v pisnem dokumentu. Ker so stranske udeleženke vztrajale pri postavitvi izvedenca, je upravni organ temu sledil ter začel postopek imenovanja, vendar pa stranske udeleženke niso poravnale predujma in s tem pri izvedbi tega dokaza očitno niso vztrajale. Ob upoštevanju sodbe Vrhovnega sodišča RS I Up 928/2006, je stranka z interesom prepričana, da za to, da bo gradnja varna ter da bo ustrezala vsem bistvenim zahtevam glede gradnje objektov, odgovarjajo projektanti.

26. Tožnice so na stališča stranke z interesom v odgovoru na tožbo odgovorile v pripravljalni vlogi z dne 15. 11. 2019. Navedle so, da je trditev stranka z interesom, da v Navodilih o podrobnejši vsebini projektne dokumentacije piše, da se tehnološki načrt izdela le takrat, kadar je v sklopu stavbe del tehnologije, ki je pomemben za delovanje stavbe ali je stavba tej tehnologiji namenjena, zavajajoča, saj je pomanjkljiva. V četrti alineji odgovora Inženirske zbornice Slovenije o izdelovanju tehnoloških načrtov, ki so potrebni za načrte v IDP in PGD je namreč navedeno, da to velja tudi za sanitarno inženirstvo in živilsko tehnologijo (hrana - pijače), če je stroka v objektu dominantna. V Pravilniku o projektni dokumentaciji je v 13. členu opredeljeno, da mora idejni projekt imeti v vodilni mapi opis tehnološke opreme, prav tako je v 21. členu v poglavju "3.3. Projekt za pridobitev gradbenega dovoljenj" status tehnološkega načrta jasno opredeljen. To kaže, da je bila predloženi PGD pomanjkljiv, saj nima tehnološkega načrta, ki je potreben za objekt, v katerem je prisotna živilska tehnologija in je ta v objektu dominantna. Navedba v odgovoru na tožbo, da je bil PGD izdelan v skladu s takrat veljavnim Pravilnikom o projektni dokumentaciji, torej ne drži. Napačen je tudi citat 9. člena tega pravilnika v odgovoru na tožbo, saj je v petem odstavku navedeno, da se za izdelavo posnetka obstoječega objekta lahko uporabijo tudi obstoječe risbe projekta izvedenih del, kar pomeni, da se te uporabijo, če ni prišlo do sprememb, kar pa za konkretni primer ne velja. Nelegalne gradnje na objektu namreč v obstoječih risbah niso zavedene. Upravni organ je bil večkrat tudi pisno opozorjen, da je predlagana rekonstrukcija in nadzidava v projektni dokumentaciji zasnovana na obstoječem objektu, v katerem poteka dobršen del tehnološkega procesa v nelegalno prizidanih prizidkih, ki v projektni dokumentaciji niso zavedeni, kar bi se v postopku moralo preveriti. Če bi bil PGD izveden korektno, bi iz njega izhajalo, da tehnološki proces poteka tudi v najetih prostorih sosednjega objekta, za kar pa soglasje Mestne občine Koper ni bilo izdano.

27. Navedbe stranke z interesom, da se Pravilnik o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj navezuje na predpisovanje minimalnih tehničnih zahtev za graditev stanovanj in stanovanjskih stavb in da se vplive na sosednje objekte presoja po prostorskem izvedbenem aktu in ne po pravilniku, ne držijo, kar izhaja iz odgovorov Mestne občine Koper in Ministrstva za okolje in prostor, na kar so se tožnice sklicevale že v upravnem postopku in tudi v tožbi. Odgovorna arhitektka je namerno izpustila opis vpliva nadzidave na obstoječe objekte.

28. Po mnenju tožnic je napačno stališče stranke z interesom, da odmiki nameravane nadzidave niso potrebni, ker se objekt nahaja v mestnem jedru, kar naj bi dopuščalo nadzidavo ob oknih sosednjih objektov. Pri citiranju predpisov je stranka z interesom toženi stranki zamolčala, da namerava izvajati novogradnjo na mestu obstoječega pritličnega objekta, kjer nikdar v zgodovini Kopra ni stala stavba. Nekdaj odprt prostor je postal stavbno zemljišče šele z izgradnjo objekta, ki ni bil zasnovan in izveden v skladu z 38. členom veljavnega PUP. Tega člena zato ni dopustno uporabiti za predmetno gradnjo, pač pa je treba upoštevati dikcijo 36. in 37. člena tega prostorskega akta. Pristojni upravni organ bi moral preveriti, ali projekt vsebuje vse potrebne elaborate, še posebej zaradi tega, ker se rekonstrukcija in nadzidava predvideva v neposredni bližini oken sosednjih objektov.

29. Tožnice ponovno tudi poudarjajo, da je ZVKD izdal pogoje, ki pa jih odgovorna projektantka ni upoštevala in je zato moral vodja postopka pri ZVKD prilagajati soglasja. Ta pa še vedno ne sledijo Odloku o razglasitvi historičnega mestnega jedra Koper za kulturni spomenik lokalnega pomena, s katerim je historično mestno jedro zavarovano kot celota z vsemi uličnimi in tržnimi ambienti ter kvalitetnimi prostorskimi dominantami. Varovana je ohranitev tlorisnega in višinskega gabarita mesta, gradnje novih objektov pa so dopustne, če je z njimi mogoče pozidati stavbne parcele, na katerih ni ohranjene stavbe ali pa so ostale le ruševine predhodnega objekta, itd.

30. Tožnice zavračajo tudi trditev stranke z interesom, da so njihove navedbe, da PGD ne upošteva Uredbe o hrupu, tožbena novota, saj so na to opozorile že v prvem odgovoru na povabilo prvostopenjskega organa za izdajo soglasja k projektu PGD. Tožnice so že takrat opozorile, da bi se moralo upoštevati pričakovane vplive hrupa iz naprav kot so toplotne črpalke, kompresorji hladilnih naprav in zvočne naprave.

31. Stranka z interesom v odgovoru na vlogo tožnic z dne 18. 10. 2021 navaja, da so navedbe tožnic z vidika vodenja upravnega postopka izdaje gradbenega dovoljenja ter presoje pogojev za njegovo izdajo takšne narave, da ne bi mogle vplivati na ugotavljanje zakonitosti gradbenega dovoljenja. Zatrjevana zmanjšana vrednost nepremičnin tožnic ne more biti razlog za nasprotovanje gradbenemu dovoljenju, pa tudi za ostale trditve tožnice niso predložile dokazov. Prizadeta stranka meni, da so bili izpolnjeni vsi zakonski pogoji za izdajo gradbenega dovoljenja, kar je ugotovilo tudi ministrstvo v pritožbenem postopku. PGD je skladen s prostorskimi izvedbenimi akti, ki so podlaga za izdelavo projektne dokumentacije, k projektu pa so bila pridobljena ustrezna soglasja pristojnih soglasodajalcev. Dokumentacijo so izdelali pooblaščeni arhitekt in drugi pooblaščeni inženirji kot strokovnjaki na posameznih področjih projektiranja gradbenih objektov. Trditve tožečih strank so po svoji vsebini lahko teoretično predmet drugih postopkov.

32. Tožnice v nadaljnji pripravljalni vlogi z dne 5. 11. 2021 prerekajo navedbe stranke z interesom ter poudarjajo, da se v predmetnem postopku presoja zakonitost izdanega gradbenega dovoljenja, in ne odškodnina. Če bi bilo gradbeno dovoljenje izdano ob upoštevanju predpisov glede gradnje in rekonstrukcije ter ob upoštevanju dejanskega stanja nepremičnine, na drugih nepremičninah ne bi mogla nastati škoda. Tožnice prerekajo trditve, da naj bi bilo izpodbijano gradbeno dovoljenje zakonito, ker je to ugotovil tudi drugostopenjski organ, saj bi bila sicer sodna pot nepotrebna. Tožnice v zvezi s tem strnjeno ponavljajo ter se sklicujejo na svoje navedbe v 2. točki prve pripravljalne vloge.

33. Da materialni predpisi pred izdajo spornega gradbenega dovoljenja nisi bili pravilno uporabljeni, je nenazadnje tudi ugotovilo Ministrstvo za kulturo v dopisu št. 3510-67/2017/5 z dne 16. 3. 2018,. Pojasnilo je tudi, da so kršitve take, da jih je mogoče ugotoviti šele na podlagi presoje projektne dokumentacije, torej dejanskega stanja, in da zato kulturnovarstvenega soglasja ni mogoče odpraviti na podlagi določbe 274. člena ZUP. Kateri konkretni materialni predpisi so bili prekršeni, je podrobno navedeno v predlogu tožnice A. A. z dne 22. 11. 2017 , na katerega se tožnice sklicujejo tudi v tem postopku.

34. Tožnice zavračajo trditev stranke z interesom, da je PGD skladen s prostorskimi izvedbenimi pogoji, saj je v nasprotju z določbami 37., 38., 39. in tudi 40. člena Odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o prostorskih in ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra Koper z vplivnim območjem, kar so že pojasnile tako v tožbi kot v pripravljalni vlogi in to strnjeno ponavljajo. Tožnice so tudi že pojasnile, kako je upravni organ namenoma napačno tolmačil predpise in jih napačno uporabil, kar v nadaljevanju povzemajo.

35. Tožnice opozarjajo še na pripombe, ki izhajajo iz Strokovne presoje požarne varnosti, ki so jo predložile in ki temelji na dejanskem stanju objektov in ne na stanju, kot je prikazano v PGD, ki pa temu dejanskemu stanju ne ustreza. V upravnem postopku sta tako organ prve stopnje, kot drugostopenjski organ protispisno navajala, da ta študija ni sprejemljiva, ker naj je ne bi podpisala odgovorna oseba, sprejela pa sta študijo požarne varnosti, ki jo je predložil investitor, četudi ni narejena v skladu s predpisi, saj pripombe tožnic niso upoštevane.

36. Tožnice so bile prisiljene v tožbo zato, ker tožena stranka ni imela posluha za bistvene pripombe, ki se nanašajo na PGD in na pomanjkljivost potrebnih soglasij. Na podane pripombe niso prejele odgovora, saj jih niti izpodbijano gradbeno dovoljenje, niti odločba drugostopenjskega organa ne navajata in nanje ne odgovarjata. Tožena stranka je v celoti ignorirala črno gradnjo, ki je del lokala ..., za katero gradbeno dovoljenje ni bilo nikoli izdano, prav ta del objekta pa je predmet posegov. V njem se izvaja delovni proces priprave in hrambe sladoleda, hrane in pijače. Zaradi napačnega izhodišča o dejanskem stanju lokala, je bila določba 54. člena ZGO-1 uporabljena nepravilno, prav tako so bile nepravilno uporabljene vse preostale relevantne določbe PUP in podzakonskih aktov.

37. V nadaljevanju postopka je senat sodišča s sklepom III U 198/2019-22 z dne 4. 6. 2021 sklenil, da bo v zadevi odločal sodnik posameznik.

38. Sodišče je v zadevi 1. 12. 2021 v navzočnosti prve tožnice in njene pooblaščenke ter v odsotnosti drugih dveh tožnic, tožene stranke ter stranke z interesom in njenega pooblaščenca opravilo javno glavno obravnavo, na kateri je v dokaznem postopku izvedlo dokaz z vpogledom v listine upravnega spisa. Pooblaščenka tožnic in prva tožnica sta vztrajali pri vloženi tožbi in razlogih zanjo ter izpostavili ključne poudarke tožbenih ugovorov. Pooblaščenka tožnic je še navajala, da se je glede kulturnovarstvenega soglasja pojavil nov podatek, in sicer da je bilo v postopku izdano tudi kulturnovarstveno soglasje z dne 5. 1. 2018, ki ga tožnice v dosedanjih dokumentih niso zasledile in jim njegova vsebina ni poznana. Dopuščajo pa možnost, da je bilo to soglasje v postopku predloženo, saj jim upravni organ ni jasno in nedvoumno predstavil zahtev investitorja. Izpostavila je še, da tožena stranka in stranka z interesom v odgovoru na tožbo in nadaljnjih vlogah nista oporekali trditvi tožnic, da gradbeno dovoljenje predvideva nadzidavo objekta, ki je bil zgrajen nelegalno in nista prerekali, da nelegalni objekt ni zaveden v projektni dokumentaciji. Prva tožnica A. A. je prvenstveno oporekala izdelavi PGD in pojasnila, da kot arhitektka ve, kako mora biti izdelan. Izpostavila je, da je bil na mestu, kjer je sedaj lokal prizadete stranke, v preteklosti odprt zunanji prostor - trg. Na njem je bil najprej manjši lokal za prodajo avtobusnih kart, nato agencija B., zatem še manjši bife. Po določbah PUP velja, da morajo biti taki javni prostori posebej zaščiteni zaradi javnega interesa. Ko je stranka z interesom postavljala sedaj obstoječi objekt, so bili prepričani, da ji ZVKD soglasja k izgradnji takega objekta ne bo podal in so ji zato rekli, da če tako soglasje pridobi, lahko objekt postavi. ZVKD je takrat kljub določbam PUP soglasje izdal, kar je bila temeljna napaka, ki se sedaj nadgrajuje.

39. Sodišče je po opravljeni glavni obravnavi s sodbo III U 198/2019-65 z dne 1. 12. 2021 tožbi tožnic ugodilo, izpodbijano gradbeno dovoljenje odpravilo in zadevo vrnilo prvostopenjskemu organu v ponovno odločanje. Stranka z interesom je zoper to sodbo pri Vrhovnem sodišču vložila predlog za dopustitev revizije, ki mu je Vrhovno sodišče delno ugodilo ter s sklepom X DoR 72/2022-7 z dne 14. 12. 2022 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali obrazložitev izpodbijane sodbe ustreza kriterijem obrazložitve o enostavnem pravnem in dejanskem stanju, ki naj bi opravičevalo sojenje po sodniku posamezniku. Stranka z interesom je v skladu s tem sklepom vložila revizijo.

40. Vrhovno sodišče s sklepom X Ips 23/2023 z dne 11. 9. 2024 reviziji stranke z interesom ugodilo, sodbo tega sodišča III U 198/2019-65 z dne 1. 12. 2021 razveljavilo in zadevo vrnilo v novo sojenje. Po presoji Vrhovnega sodišča sklep, s katerim je Upravno sodišče odločilo, da bo v zadevi sodil sodnik posameznik, ne zadosti pogojem obrazloženosti, saj iz obrazložitve ne izhaja pravno in dejansko stanje, na podlagi katerega je senat sprejel odločitev, da gre za enostavno zadevo oziroma za enostavno pravno in dejansko stanje. Vrhovno sodišče je zato presodilo, da je bilo Upravno sodišče nepravilno sestavljeno, kar je absolutna bistvena kršitev določb postopka, zato je sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo tukajšnjem sodišču v novo sojenje.

41. V nadaljevanju postopka je predsednica Upravnega sodišča na predlog sodnice poročevalke sprejela sklep, da se v obravnavani zadevi odloča v senatu treh sodnikov, v katerem bosta poleg sodnice poročevalke odločala še dva sodnika v skladu z Letnim razporedom dela Upravnega sodišča.

42. Sodni senat je vse stranke pred ponovnim odločanjem v zadevi seznanil, da lahko sodišče v zadevi odloči tudi brez izvedbe glavne obravnave na podlagi pisnih vlog in pisnih dokazov, vendar pa le, če se stranke obravnavi pisno odpovedo. Vse stranke so sodišču odgovorile, da soglašajo, da sodišče v zadevi odloči brez izvedbe glavne obravnave na podlagi pisnih vlog in pisnih dokazov. Skladno s tem ter ob upoštevanju pete alineje drugega odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), je sodni senat v zadevi odločil na seji senata. Senat je preučil pisne vloge in listinske dokaze ter sprejel odločitev, ki jo utemeljujejo razlogi, pojasnjeni v nadaljevanju te obrazložitve ter delno odstopajo od razlogov, s katerimi je sodišče utemeljilo odločitev v razveljavljeni sodbi III U 198/2019-65 z dne 1. 12. 2021.

44. Tožena stranka je pri odločanju izhajala iz določbe 66. člena ZGO-1 (ki je veljal v času izdaje izpodbijanega gradbenega dovoljenja), ki določa pogoje za izdajo gradbenega dovoljenja. Preden pristojni upravni organ za gradbene zadeve izda gradbeno dovoljenje, mora preveriti tudi: 1) ali je projekt izdelan v skladu s prostorskim aktom, 2) ali je projekt izdelala pravna oziroma fizična oseba, ki je med izdelavo projekta izpolnjevala s tem zakonom predpisane pogoje za projektanta, ter ali je oseba, ki je navedena kot odgovorni projektant, med izdelavo projekta izpolnjevala pogoje za odgovornega projektanta, 3) ali so k predvideni gradnji pridobljena vsa predpisana soglasja, 4) ali ima projekt predpisane sestavine in ali je bila opravljena revizija projektne dokumentacije, kadar je predpisana, ter ali so revidenti in odgovorni revidenti, ki so jo opravili, med revidiranjem izpolnjevali pogoje za revidenta in odgovornega revidenta, 5) ali so dajatve in prispevki, določeni z zakonom, plačani oziroma so na drug zakoniti način izpolnjene investitorjeve obveznosti, 6) ali ima investitor pravico graditi in 7) ali iz projekta za pridobitev gradbenega dovoljenja izhaja, da bo zagotovljena minimalna komunalna oskrba objekta, če se gradi nov objekt ali če se objekt prizidava, nadzidava ali rekonstruira tako, da se zato spreminjajo osnovni parametri obstoječih priključkov oziroma se povečujejo zahteve v zvezi z njegovo komunalno oskrbo.

45. Vsebino in obseg projektne dokumentacije za pridobitev gradbenega dovoljenja je v času izdaje izpodbijanega gradbenega dovoljenja urejal Pravilnik o podrobnejši vsebini dokumentacije in obrazcih, povezanih z graditvijo objektov (Uradni list RS, št. 36/2018), ki je stopil v veljavo dne 1. 6. 2018. Ta predpis pa je v 31. členu prehodnih in končnih določb določil, da se zahtevi za izdajo mnenja in zahtevi za izdajo gradbenega dovoljenja do 1. januarja 2021 lahko priloži PGD, izdelan v skladu s Pravilnikom o projektni dokumentaciji (Uradni list RS, št. 55/08 in 61/17-GZ, v nadaljevanju tudi Pravilnik), med drugim tudi v primeru, če so bile pogodbe za izdelavo PGD sklenjene pred uveljavitvijo tega pravilnika. Ker je stranka z interesom kot investitor v konkretnem primeru pogodbo za izdelavo PGD sklenila s projektantko pred uveljavitvijo sedaj veljavnega Pravilnika o podrobnejši vsebini dokumentacije in obrazcih, povezanih z graditvijo objektov, PGD pa je bil izdelan že v februarju 2017, je treba pri presoji izhajati iz določb Pravilnika.

46. Pravilnik je v prvem odstavku 3. člena določal, da s projektno dokumentacijo odgovorni projektanti določijo lokacijske, funkcionalne, tehnične in oblikovne značilnosti predvidene gradnje tako, da ob upoštevanju naročila investitorja zagotovijo skladnost s prostorskimi akti, zanesljivost in evidentiranost. Glede na namen, vrsto, velikost, kapaciteto in druge značilnosti objekta, odgovorni projektant zanesljivost objekta zagotovi z izpolnjevanjem ene, več ali vseh bistvenih zahtev, katerih obvezno izpolnjevanje določajo gradbeni predpisi, tehnične smernice, standardi oziroma zadnje stanje gradbene tehnike (drugi odstavek 3. člena Pravilnika). Bistvene zahteve določa 4. člen Pravilnika, in sicer: mehansko odpornost in stabilnost, varnost pred požarom, higiensko in zdravstveno zaščito in zaščito okolice, varnost pri uporabi, zaščito pred hrupom ter varčevanje z energijo in ohranjanje toplote.

47. Projekt sestavljajo vodilna mapa, načrti in elaborati (prvi odstavek 5. člena Pravilnika). Pravilnik je zahteval, da je treba v primeru rekonstrukcije, dozidave ali nadzidave obstoječega objekta ali v primeru spremembe njegove namembnosti, pred izdelavo risb izdelati posnetek obstoječega stanja, za kar se lahko uporabijo tudi obstoječe risbe projekta izvedenih del (četrti odstavek 11. člena Pravilnika). Po četrtem odstavku 20. člena Pravilnika je zahtevano, da se v primeru prizidave, nadzidave ali rekonstrukcije objektov poleg obveznih načrtov izdela tudi posnetek obstoječega stanja, ki omogoča, da se jasno označijo tisti deli obstoječega objekta, ki se zaradi prizidave, nadzidave ali rekonstrukcije v obstoječem objektu spreminjajo ali dopolnjujejo; tehnično poročilo pa mora vsebovati statično presojo obstoječega objekta, s katero se ugotovita možnost in primernost nameravane gradnje. V postopku izdaje gradbenega dovoljenja za prizidavo, nadzidavo ali rekonstrukcijo obstoječega objekta je dopustno v PGD uporabiti tudi obstoječe risbe projekta izvedenih del, vendar pa le, kolikor je s temi risbami skladno obstoječe dejansko stanje.

48. Med strankami ni sporno, da se objekt, ki ga želi stranka z interesom rekonstruirati in nadzidati ter za katerega z lastništvom izkazuje pravico graditi, nahaja v območju veljavnosti PUP, v ureditvenem območju za centralne dejavnosti, ki je namenjeno razvoju oskrbnih in storitvenih dejavnosti in mešani urbani rabi, v funkcionalni enoti Fc1 (historično mestno jedro). V tem območju so v skladu z 8. členom PUP dopustne vse vrste stavb (torej tudi gostinski lokali), razen objektov iz podrazreda 12303 (bencinski servisi) in iz podrazreda 12310 (stavbe žičniških naprav, letališki hangerji, stavbe centrov za vodenje zračnega prometa, ipd.). Gostinska dejavnost, ki se izvaja v ..., je skladna z namensko rabo površin na območju centralnih dejavnosti, kot jo določa 10. člen PUP. Med strankami tudi ni sporno, da so na območju gradnje dopustne novogradnje, rekonstrukcije, dozidave in nadzidave, če ni za posamezno območje določeno drugače (9. člen PUP), tožnice pa tudi ne oporekajo ugotovitvi tožene stranke, da je predvidena nadzidava skladna z določbo 12. člena PUP, ki na območju predvidene gradnje določa maksimalno etažnost objektov P+2 ter najvišjo višino objekta 10,00 m, merjeno od kote pritličja do kote strešnega venca, kota praga pa je lahko največ 30 cm nad najnižjo koto terena.

49. Tožnice v tožbi kot ključni ugovor uveljavljajo, da PGD ni bil izdelan v skladu s Pravilnikom ter na tej podlagi utemeljujejo tožbene ugovore o vplivih predvidenega objekta na obstoječe stavbe. Poudarjajo, da PGD ne prikazuje obstoječega dejanskega stanja in navajajo, da obstoječi pritlični del objekta, ki ga namerava stranka z interesom nadzidati in rekonstruirati, obsega tudi nelegalni oziroma neskladni del, ki v PGD ni prikazan. Trdijo tudi, da v PGD ni prikazano, da stranka z interesom del svoje dejavnosti izvaja v prostorih sosednje stavbe, ki jih ima v najemu in so neposredno povezani z njenimi prostori, njihova namembnost pa ni bila spremenjena. Navajajo, da so bila na podlagi tako pomanjkljivega PGD pridobljena vsa zahtevana dovoljenja, mnenja in soglasja, pa tudi izdelana ŠPV. Kot zatrjujejo, v PGD niso prikazani vplivi predvidene gradnje na obstoječe objekte, tožena stranka pa se ni izrekla do njihovih ugovorov glede osončenosti objekta, glede dovoljenih odmikov od parcelnih mej, glede hrupa, glede izpolnjevanja pogojev o požarni varnosti in glede izpolnjevanja kulturnovarstvenih pogojev.

50. Sodišče najprej ugotavlja, da so imele tožnice v postopku za izdajo gradbenega dovoljenja položaj stranskih udeleženk. Njihov pravni položaj zato opredeljuje 43. člen ZUP, ki v prvem odstavku določa, da se ima upravnega postopka pravico udeleževati tudi oseba, ki izkaže pravni interes, torej oseba, ki zatrjuje, da vstopa v postopek zaradi varstva svojih pravnih koristi. Po drugem odstavku istega člena je pravna korist neposredna, na zakon ali drug predpis oprta osebna korist. S pravno koristjo je opredeljen tudi obseg udeležbe take osebe v konkretnem postopku, kar pomeni, da ta oseba ne more opravljati dejanj oziroma podajati navedb, ki niso namenjene varovanju njene koristi, saj se postopek ne vodi na njeno zahtevo, pravica, ki jo varuje, pa ni identična s pravico ali obveznostjo, ki je predmet odločanja v postopku.

Pravica oziroma pravna korist izhaja iz (tistih) materialnopravnih predpisov, ki jih mora uporabiti upravni organ pri odločanju v zadevi. Sodišče poudarja, da lahko določena pravna norma sočasno varuje več interesov, tako javni interes kot tudi več različnih zasebnih interesov. Ali ima stranski udeleženec pravno korist, da se gradnja ne dovoli, je torej odvisno od ugotovitve, ali je posamezna norma namenjena tudi zaščiti njegovega zasebnega interesa. Povedano drugače: tožniki kot stranski udeleženci v postopku izdaje gradbenega dovoljenja izkazujejo pravni interes (le) toliko, kolikor gre za zaščito njihovih neposrednih interesov, ki jih imajo kot lastniki nepremičnin na vplivnem območju nameravane gradnje, in ki temeljijo na določbah zakona, ki ureja gradnjo (v konkretni zadevi ZGO-1), prostorskega akta in drugih predpisov, ki urejajo izdajo gradbenega dovoljenja. Opisana stališča sledijo ustaljeni sodni praksi tega sodišča

O tožbenem ugovoru, da PGD ne prikazuje dejanskega stanja spornega objekta in da je izdelan v nasprotju s Pravilnikom o projektni dokumentaciji

51. Tožnice v tožbi (enako kot v upravnem postopku) kot bistveno ugovarjajo, da PGD ne upošteva dejanskega stanja objekta in da je izdelan v nasprotju s Pravilnikom o projektni dokumentaciji. Na tem stališču utemeljujejo tudi druge tožbene ugovore, do katerih se sodišče opredeljuje v nadaljevanju. Navajajo, da v PGD ni prikazan nelegalen prizidek k objektu, ki zavzema celoten prostor med ... (ta je bila po ugotovitvah tožene stranke zgrajena na podlagi gradbenega dovoljenja iz leta 2006, čemur tožnice ne oporekajo) in sosednjima objektoma na ... in ..., v njem pa se odvija tehnološki proces izdelave in hrambe sladoleda, slaščic in hrane. Enako po zatrjevanju tožnic tudi ni prikazan posnetek povezave objekta kavarne na sosednji objekt, ki se uporablja z enakim namenom. Kot navajajo, je v gradbenem dovoljenju predvidena nadzidava, kot da (nelegalne) dozidave prvotnega objekta in (nelegalne) povezave s sosednjim objektom ne bi bilo. To pa bi omogočilo, da bi z izdajo gradbenega dovoljenja za nadzidavo nelegalne oziroma neskladne gradnje prepovedani posegi postali legalni.

52. Tožena stranka se do teh navedb tožnic ni konkretneje opredelila, je pa navedla, da ima PGD vse predpisane sestavine, da ga je izdelala oseba s strokovnim znanjem, da ta odgovarja za njegovo ustreznost ter da so bila k projektu priložena vsa zahtevana soglasja, predvidena gradnja pa po obsegu in namenu sledi zahtevam prostorskih aktov. Prvostopenjski organ navaja, da je v Pravilniku o projektni dokumentaciji določeno, da mora načrt arhitekture vsebovati risbe temeljenja in kanalizacije, tlorise vseh etaž z vpisanimi merami in relativnimi višinskimi kotami, risbo strehe, dva značilna, med seboj pravokotna prereza, ter druge značilne prereze, ki so potrebni za razumevanje objekta in fasade, v načrtu gradbenih konstrukcij in drugih gradbenih načrtih pa določene pozicije in mere ključnih konstrukcijskih elementov. Ker vse te zahteve PGD izpolnjuje, ga po presoji prvostopenjskega organa ni treba dopolnjevati, medtem ko je odgovornost za njegovo vsebino na strani projektanta in ne upravnega organa, ki v presojo projektne dokumentacije z vidika primernosti v njej predstavljenih rešitev ne more posegati.

53. Glede na opisane tožbene ugovore sodišče najprej pojasnjuje, da stranski udeleženec v postopku, v katerem se odloča o dovolitvi gradnje objekta, sodeluje zato, da varuje svojo pravno korist, to je neposredno, na zakon ali drug predpis oprto osebno korist. Dejanskega interesa v postopku ni mogoče uveljavljati. Tožnice so v obravnavanem postopku sodelovale kot lastnice sosednjih nepremičnin, zato lahko v tem postopku uspešno ščitijo le svoje neposredne, individualne pravne interese, ki jih imajo kot lastnice in ki so določeni s predpisi, ki jih mora upravni organ uporabiti v postopku izdaje gradbenega dovoljenja. Le s tovrstnimi ugovori, iz katerih izhaja, da načrtovana gradnja posega v njihov pravno zavarovani položaj lastnika nepremičnine, lahko torej preprečijo izdajo gradbenega dovoljenja.

54. Sodišče ugotavlja, da je bilo v starejši upravnosodni praksi

zavzeto stališče, da ureditev vprašanj o umestitvi gradnje v prostor, njenem arhitektonskem oblikovanju, komunalni oskrbi in skladnosti s pogoji prostorskega akta ni vezana na lastništvo nepremičnin v vplivnem območju te gradnje, temveč zgolj na interes širše javnosti, zato tožnik v upravnem postopku, pa tudi v upravnem sporu, ne more uspešno uveljavljati javne koristi, čeprav meni, da pristojni organ te koristi ni ustrezno zaščitil, in čeprav meni, da je del prizadete javnosti, da torej posledice izpodbijane upravne odločbe zadevajo tudi njega, saj ne gre za njegovo osebno in neposredno korist. Vendar je Ustavno sodišče v odločbi Up-741/12-21 z dne 2. 7. 2015 razširilo stališča, ki so bila pred tem ustaljena v (ustavno)sodni praksi glede pravnega interesa stranskih udeležencev v tovrstnih postopkih. Navedlo je, da je upošteven tisti pravni interes, za katerega je v konkretnem primeru ugotovljeno, da je oseben, neposreden in utemeljen v določeni pravni normi. Pravno varovan interes je torej podan, če se nanaša na določen, omejen krog subjektov, ki se glede možne prizadetosti razlikujejo od drugih, če bo interes neposredno prizadet in če obstaja pravna norma, na katero lahko ti subjekti oprejo svoje predloge in zahtevke in ki jo mora upravni organ upoštevati pri svojem odločanju v konkretni zadevi. Pravni interes posameznika je mogoče utemeljiti tudi v okviru določene splošne pravne norme, ki zapoveduje določeno ravnanje oblastvenega organa (npr. skrb za okolje, zdravje itd.), kadar je ta norma spoznavno namenjena tudi varstvu zasebnega interesa in če je v njenem okviru mogoče ugotoviti upravičenje posameznika, da se njegovi zasebni interesi pri odločanju nosilcev oblasti ustrezno upoštevajo. Ali ima stranski udeleženec pravno korist, da se gradnja ne dovoli, je tako odvisno od ugotovitve, ali je norma namenjena tudi zaščiti njegovega zasebnega interesa in ga kot takega pravno varuje kot upravičenje nasproti državi. Vendar je pri tem treba upoštevati tudi določbe prvega in četrtega odstavka 43. člena ZUP, pa tudi drugega odstavka 142. člena ZUP, iz katerih izhaja, da trditveno in dokazno breme za obstoj pravnega interesa nosi sam stranski udeleženec. Tudi po stališčih Ustavnega sodišča za varovanje osebne koristi ne zadostuje, da ima podlago v kakšni pravni normi, pač pa je potrebno tudi, da je izkazana možnost neposredne prizadetosti.

Če naj se torej ugotovi, da je posamezna norma namenjena zaščiti njegovega zasebnega interesa, mora stranski udeleženec podati ustrezno trditveno in dokazno podlago, da je mogoče sprejeti omenjeni zaključek. Povedano drugače, stranski udeleženec mora glede na okoliščine konkretnega primera obrazložiti, v čem določena pravna norma poleg javnega ščiti tudi njegov konkretni zasebni interes. Po določbi 65. člena ZGO-1 pa mora stranka, ki gradnji nasprotuje, za svoje trditve predložiti tudi dokaze.

55. Ko tožnice v tožbi zatrjujejo, da PGD ne prikazuje dejanskega obstoječega stanja, vsebina gradbenega dovoljenja pa da je zgolj nadzidava, kot da (nelegalne) dozidave in povezave s sosednjim objektom ne obstajajo, ne pojasnijo, kako to vpliva na njihov pravni položaj. S trditvami, da je PGD izdelan v nasprotju s Pravilnikom o projektni dokumentaciji, po presoji sodišča ne izkazujejo posega v svoje neposredne, na zakon ali drug predpis oprte osebne koristi. Do drugačne presoje ne vodi niti predhodno navedena sodna praksa, iz katere izhaja, da pogoji, ki zagotavljajo zaščito javne koristi, lahko hkrati pomenijo tudi varstvo pravic stranskih udeležencev, a mora slednje iz predpisa nedvomno izhajati, oziroma mora okoliščino, da je pravna norma, ki je sicer namenjena varstvu javne koristi, spoznavno namenjena tudi varstvu zasebnega interesa, stranski udeleženec s svojimi trditvami ustrezno izkazati. Tega pa tožnice s trditvami, da PGD ne sledi obstoječemu stanju in z dokazovanjem, v katerih delih ne sledi zahtevam Pravilnika o projektni dokumentaciji, niso izkazale. Povedano drugače, tožnice niso utemeljile in izkazale, zakaj naj bi PGD, ki je bil izdelan v predmetni zadevi, posegel v njihove pravne koristi in pravice oziroma na kakšen način naj bi posegel v njihov konkretni zasebni interes. Zgolj trditev in dokazovanje, da PGD odstopa od zahtev Pravilnika o projektni dokumentaciji, namreč po mnenju sodišča tega pravnega interesa ne izkazuje.

56. Po povedanem sodišče zaključuje, da tožnice s podanimi ugovori, da tožena stranka na podlagi PGD ne bi smela izdati izpodbijanega gradbenega dovoljenja zato, ker ni upoštevano dejansko stanje objekta, ne morejo uspešno uveljavljati svojega pravnega interesa. Četudi bi navedbe tožnic o nelegalnem prizidku k legalno zagrajenemu objektu kavarne držale in četudi bi držale tudi navedbe, da stranka z interesom koristi prostore sosednjega objekta v nasprotju z njegovim namenom (kar vse bi lahko bilo predmet inšpekcijskih postopkov), pa to samo po sebi še ne pomeni, da je s tem poseženo v njihov pravni interes. Vsekakor gre za vprašanja javnega interesa, za presojo katerega je odgovoren upravni organ, ki je izdal gradbeno dovoljenje, ne pa vprašanje, ki bi kakorkoli posegalo v zasebni pravni interes tožnic. Tega, da bi zatrjevana pomanjkljivost PGD posegla v zasebni pravni interes tožnic, namreč tožnice po presoji sodišča s podanimi ugovori niso utemeljile, niti niso predložile dokazov, ki bi izkazovali možnost njihove neposredne prizadetosti zaradi ugovarjanih pomanjkljivosti PGD.

O tožbenem ugovoru, da v PGD niso prikazani vplivi hrupa na obstoječe objekte

57. Sodišče ugotavlja, da PUP glede varstva pred hrupom v historičnem mestnem jedru (funkcionalna celota Fc1) v 48. členu določa, da so dopustne le take spremljajoče dejavnosti, ki ne povzročajo prekomernega hrupa, kot ga določa veljavna zakonodaja s tega področja. Pri posameznih virih prekomernega hrupa je treba meriti nivo hrupa in izvesti ustrezno zaščito ali sanacijo z aktivno ali pasivno protihrupno zaščito. V obravnavani zadevi je stranka z interesom upravnemu organu predložila elaborat zaščite pred hrupom v stavbah, ki ga je izdelala projektantka in iz katerega izhaja, da dovoljene ravni hrupa pri opravljanju dejavnosti v predvideni nadgradnji ne bodo presežene oziroma predstavlja za ta namen predvidene ukrepe.

58. Tožnice elaboratu o varstvu pred hrupom oporekajo z navajanjem, da pri njegovi izdelavi ni bila upoštevana Uredba o hrupu v naravnem in življenjskem okolju in da tudi ni bilo upoštevano, da se v prostorih objekta že sedaj opravljajo tehnološki procesi. Sodišče na te ugovore odgovarja enako kot glede predhodno obravnavanega ugovora - s takimi ugovori tožnice ne dokazujejo, da bi bilo z zatrjevanimi pomanjkljivostmi elaborata poseženo v njihov pravni položaj. Upravni organ je presodil, da je elaborat formalno popoln, tožnice pa niso ponudile dokaza, da bi njegove pomanjkljivosti, ki jih uveljavljajo, posegle v njihov zasebni pravni interes. Njihovi ugovori o nepopolnosti elaborata po svoji vsebini odpirajo vprašanja varovanja javnega interesa, za presojo katerega pa je odgovoren upravni organ, medtem ko tožnice ne zatrjujejo in tudi ne ponudijo nobenega dokaza, da naj bi ta pomanjkljivost vplivala na njihove z zakonom zavarovane pravice. Sodišče ob tem še pojasnjuje, da tožena stranka kot upravni organ ni tista, ki bi lahko ocenjevala, ali so predvideni ukrepi za zaščito pred hrupom zadostni in primerni, saj lahko tako oceno podajo le za to usposobljeni strokovnjaki, upravni organ pa predloženih ocen strokovnjakov ni dolžan presojati z vidika njene primernosti. Razumljivo zato je, da upravni organ svojo presojo opre na elaborat, ki ga sestavi za to usposobljeni projektant, v predlagane rešitve pa ne posega.

59. Povedano drugače, tožnice zgolj s sklicevanjem na to, da je elaborat zaščite pred hrupom nepopoln, ne da bi utemeljile in ponudile dokaz, da bo hrup načrtovane nadzidave vplival na njihov pravni položaj, ne morejo uspešno uveljaviti svojega pravnega interesa. Po določbi prvega odstavka 65. člena ZGO-1 mora namreč stranka, ki gradnji nasprotuje, za svoje trditve predložiti dokaze, to je dokaze, enakovredne preloženemu elaboratu zaščite pred hrupom, ki mu oporekajo, česar pa tožnice niso storile.

O tožbenem ugovoru, da PGD ne izpolnjuje bistvenih zahtev požarne varnosti

60. V zvezi s tožbenimi trditvami o pomanjkljivostih ŠPV, ki po navedbah tožnic ne upošteva dejansko obstoječega objekta, pač pa stanje, kot je bilo v času izdaje uporabnega dovoljenja, torej brez prizidkov in povezave na sosednji objekt, sodišče izpostavlja, da je varstvo pred požarom ena od bistvenih zahtev za objekte (prvi odstavek 9. člena ZGO-1). Za to, da je načrt v skladu s prostorskimi akti, gradbenimi predpisi in projektnimi pogoji, da izpolnjuje vse bistvene zahteve (tudi zahteve varstva pred požari) in da je v skladu z elaborati (tudi tistimi, ki se nanašajo na področje požarne varnosti), jamči projektant, ki obenem odgovarja tudi za vsak načrt, ki ga je izdelal in potrdil s svojim podpisom in žigom (prvi odstavek 47. člena ZGO-1). Upravni organ torej ni dolžan presojati predložene projektne dokumentacije z vidika primernosti v njej zajetih rešitev, saj je to odgovornost projektanta. Do presoje PGD lahko pride le, če stranka, ki mu nasprotuje (oziroma nasprotuje gradnji), za to predloži dokaze, kot je to predpisano v prvem odstavku 65. člena ZGO-1. Stranka, ki nasprotuje nameravani gradnji, pa lahko vzbudi dvom v rešitve, predstavljene v PGD, le s predložitvijo za to primernih dokazov. Šele če takšne argumentirane ugovore in dokaze poda, jih mora upravni organ presoditi oziroma nanje konkretno odgovoriti in šele v takem primeru lahko pride v poštev morebitna postavitev izvedenca, če bi bilo to potrebno za ugotovitev ali presojo dejstva, pomembnega za rešitev zadeve (prvi odstavek 189. člena ZUP).

61. Prvostopenjski organ glede zagotavljanja požarne varnosti v načrtovanem objektu ugotavlja, da je sestavni del PGD tudi ŠPV št. 110/16-PV iz decembra 2017, ki ga je izdelal C., d.o.o. Ajdovščina, odgovorni projektant D.D.. Prva tožnica je 15. 12. 2017 prvostopenjskemu organu predložila "Strokovno presojo požarne varnosti, št. 1919-036/2017", ki jo 12. 12.2017 izdelala družba PIN. Ker strokovna presoja ni bila podpisana, niti ni bilo v njej navedeno, kdo je projektant, je prvostopenjski organ prvo tožnico s tem seznanil, vendar pa na to ni odgovorila, niti te pomanjkljivosti ni odpravila.

62. Pripombe tožnic so se nanašale na pravilnost oziroma popolnost PGD (do česar se je sodišče opredelilo v predhodnih odstavkih te obrazložitve), na določitev fasadne obloge ter na notranji hidrant. Prvostopenjski organ je v izpodbijani odločbi navedel, da zahteva prve tožnice, da bi morale biti oznake razredov požarne odpornosti elementov prikazane tudi v načrtu arhitekture in načrtu gradbenih konstrukcij, ne le v ŠPV, ni utemeljena, saj je iz PGD kot celote razvidno, da bo objekt izpolnjeval bistvene zahteve. Enako to po presoji upravnega organa izhaja tudi iz Pravilnika o požarni varnosti v stavbah in iz Tehničnih smernic TSG-1-001:2010. Prva tožnica za svoje ugovore glede gorljivosti fasade ni predložila dokazov, medtem ko je predvidena fasada po mnenju prvostopenjskega organa skladna s Tehnično smernico TSG-1-001:2010. Glede zahteve tožnic, da bi moral biti v predvidenem objektu hidrant, pa prvostopenjski organ navaja, da v skladu s to smernico v objektu, ki je površine do 200 m2, notranji hidrant ni potreben in s ŠPV tudi ni predviden.

63. Navedeni argumenti prvostopenjskega organa, ki se jim je v svoji odločbi pridružil drugostopenjski organ, so po presoji sodišča utemeljeni. Predloženi PGD predvideva tehnične rešitve, s katerimi se zagotavlja požarna varnost, tožnice pa nasprotnega v tem postopku niso uspele izkazati z za to primernimi dokazi. Svoje ugovore so namreč gradile predvsem na trditvi, da je ŠPV neustrezna zato, ker ne upošteva dejanskega stanja objekta, temveč izhaja iz uporabnega dovoljenja in da tudi ne upošteva, da se v objektu že odvija tehnološki proces. Predložile so fotografije obstoječega objekta in se sklicevale na vloge, ki so jih vložile v upravnem postopku ter na druge listine upravnega spisa, vendar pa bi glede na prvi odstavek 65. člena ZGO-1 in ustaljeno sodno prakso morale (najprej) predložiti projektni dokumentaciji primerljive nasprotne listinske dokaze. V upravnem postopku je prva tožnica sicer predložila strokovno mnenje, ki pa ni bilo podpisano niti v njem ni bilo navedeno, kdo ga je izdelal, ga pa je, kar tožnice ne zanikajo, investitor kljub temu upošteval pri spremembi PGD. Kot je že bilo pojasnjeno v predhodnih točkah te obrazložitve - tožnice zgolj z utemeljevanjem, da PGD oziroma ŠPV ne sledita zahtevam Pravilnika o projektni dokumentaciji in Pravilnika o požarni varnosti v stavbah, ne da bi za to predložile primerljive nasprotne dokaze in ne da bi pojasnile, zakaj je s tem poseženo v njihov oseben, neposreden in na pravni normi utemeljen interes, ne morejo uspeti.

O tožbenem ugovoru, da kulturnovarstveno soglasje ZVKD ni v skladu s prostorskim aktom

64. Tožnice ugovarjajo, da soglasje ZVKD, ki je bilo izdano stranki z interesom, ni v skladu s pogoji za varstvene režime iz Odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o prostorskih ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra Koper z vplivnim območjem, saj naj bi bilo z nadvišavo objekta poseženo v prezentacijo spomeniških sestavin v neokrnjenostih in izvirnosti spomeniško zaščitenih objektov, njihovi avtentičnosti in pričevalnosti v sklopu varovanja ambienta in mestne celote. Kot navajajo, naj bi do kršitve prišlo že s prvotno gradnjo, ki je zamenjala manjši pritlični objekt, še toliko bolj, ker je bil dovoljeni objekt na črno nadvišan za 1 m, kasneje pa pozidan še preostali prostor med objekti. Prva tožnica je pri Ministrstvu za kulturo predlagala, naj kulturnovarstveno soglasje razveljavi po nadzorstveni pravici, vendar pa to ministrstvo temu ni sledilo. Tožnice so v upravnem postopku izpostavljale, da stranka z interesom ni predhodno pridobila kulturnovarstvenih pogojev, ki so zahtevani za izdajo kulturnovarstvenega soglasja, kar pomeni, da je to nezakonito. Upravni organ naj bi jim tudi zamolčal, da je stranka z interesom pridobila novo in bistveno drugačno kulturnovarstveno soglasje, ki ji je bilo izdano 19. 12. 2017. Tožnice v tožbi obširno pojasnjujejo in utemeljujejo, zakaj je kulturnovarstveno soglasje, ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijanega gradbenega dovoljenja, v nasprotju s prostorskimi akti oziroma Odlokom o prostorskih ureditvenih pogojih za posege v prostor na območju mestnega jedra Koper z vplivnim območjem.

65. Sodišče ugotavlja, da se sporna gradnja načrtuje v funkcionalni celoti Fc1, v historičnem mestnem jedru Kopra. Po določbi 36. člena PUP je za vse gradnje in druge posege v območju kulturnega spomenika in njegovem vplivnem območju (to je Fc1 in Fc2) in v območju arheoloških najdišč Koper - arheološko najdišče Koper (Fc1) in Koper - arheološko najdišče Levji grad (Fc3) zahtevana pridobitev kulturnovarstvenih pogojev in kulturnovarstvenega soglasja pristojnega zavoda za varstvo kulturne dediščine. Varstveni režimi so določeni za trge in ulice in posamezne stavbe, ki so kulturni spomeniki (37. člen PUP). Za območje Fc1 je v 38. členu PUP določen varstveni režim, ki historično mestno jedro varuje kot celoto z vsemi uličnimi in tržnimi ambienti ter kvalitetnimi prostorskimi dominantami. Zahteva se: - varovanje urbanističnih, arhitekturnih, umetnostnih, zgodovinskih, arheoloških in etnoloških vrednosti v celoti, njihovi izvirnosti, enkratnosti in neokrnjenosti; - varovanje in ohranitev tlorisnega in višinskega gabarita mesta; - vzdrževalne in sanacijske posege za ves stavbni fond mesta, ki zagotavljajo ohranitev kulturne dediščine in katerih namen je ohranitev in prezentacija najkvalitetnejših stavbnih in arhitekturnih ter konstrukcijskih elementov zgradbe; - najprimernejše posege v kulturno dediščino, ki morajo temeljiti na stavbnih in konservatorskih raziskavah ter konservatorskem programu, ki je temeljni pogoj za načrtovanje sanacijskih, gradbenih in restavratorskih posegov; - da so v historičnem mestnem jedru dopustne gradnje novih objektov, s katerimi je mogoče pozidati stavbne parcele, na katerih ni ohranjene stavbe ali pa so ostale le ruševine predhodnega objekta, vendar morajo upoštevati značilno urbano strukturo pozidave in arhitekturnega oblikovanja ter konstrukcijske in materialne značilnosti mestnih zgradb.

66. Stranke ne oporekajo ugotovitvi tožene stranke, da za območje predvidene gradnje velja varstveni režim IV, kot ga določa 40. člen PUP. Ta varstveni režim varuje višinski in tlorisni gabarit historičnega mestnega jedra in s tem tudi njegovo značilno silhueto ter poudarek v širšem prostoru. Ureja posege v nedovoljene gradnje, neskladne gradnje in novogradnje. Novogradnje morajo biti podrejene historični mestni strukturi pozidave, tlorisni zasnovi posameznih zaokroženih ambientov in značilnosti mestnega arhitekturnega oblikovanja. Dovoljene so odstranitve neskladnih gradenj in na njihovem mestu postavitev novogradenj v skladu z določbami varstvenega režima. Noben poseg ne sme zmanjšati oz. razvrednotiti obstoječih kvalitet varovanega ambienta. Določila IV. varstvenega režima so: - zavarovane so vse spomeniške sestavine in lastnosti objekta; - zavarovana je historična tlorisna zasnova ulic in trgov ter tlorisnih in višinski gabaritov posameznih objektov; - odstranitve objekta so mogoče v primeru, če je njihova pojavnost razvrednotila kakovosti varovanega mestnega ambienta; - dovoljene so rušitve, rekonstrukcije, novogradnje, oblikovno preoblikovanje posameznih elementov ambienta, ki nimajo posebnih kvalitet, v skladu s projektnimi pogoji pristojnega organa za varovanje kulturne dediščine. Novo oblikovanje se mora podrejati spomeniško varstvenemu režimu posameznega ambienta in mestnega jedra; - vse poševne strehe morajo biti krite s korci; - spremembe tlorisnih in višinskih gabaritov so možne ob upoštevanju varovanih gabaritov mestnega jedra in režimov za trge in ulice; - priporočena je uporaba historičnih gradbenih materialov za vse vrste objektov, vključno s tlakom in zunanjo mestno opremo.

67. Iz listin upravnega spisa izhaja, da je ZVKD stranki z interesom izdal kulturnovarstveno soglasje št. 35104-0691/2017/3 z dne 19. 12. 2017 k načrtovani gradnji. Iz tega soglasja izhaja, da je načrtovana gradnja v skladu z določbami PUP. Prvostopenjski organ se do vsebine tega kulturnovarstvenega soglasja ni opredeljeval, je pa ugotovil, da je bilo izdano in da gre za soglasje pristojnega soglasodajalca (5. točka izreka izpodbijanega gradbenega dovoljenja). Podrobneje je vprašanje izdaje kulturnovarstvenega soglasja stranki z interesom pojasnil drugostopenjski organ. Navedel je, da po določbi petega odstavka 50. člena ZGO-1 velja, da se v primeru, če soglasodajalec že na podlagi zahteve za izdajo projektnih pogojev ugotovi, da je poseg sprejemljiv in da projektni pogoji niso potrebni, šteje zahtevo za izdajo pogojev kot zahtevo za izdajo soglasja in tako soglasje izda. V predmetni zadevi je ZVKD k predvideni rekonstrukciji in nadzidavi dne 19. 11. 2014 izdal kulturnovarstvene pogoje, nato pa 20. 3. 2017 kulturnovarstveno soglasje. Ker pa se je medtem PGD spremenil (streha iz štirikapnice v dvokapnico), je stranka z interesom zaprosila za nove kulturnovarstvene pogoje. Ker je ZVKD že na podlagi te nove zahteve ugotovil, da je poseg skladen z varstvenim režimom na območju gradnje, je zahtevo za izdajo kulturnovarstvenih pogojev štel kot zahtevo za izdajo kulturnovarstvenega soglasja in to soglasje dne 19. 12. 2017 tudi izdal.

68. Sodišče, enako kot v primeru predhodno obravnavanih ugovorov tožnic v tej zadevi, meni, da upravni organ v vsebino izdanega kulturnovarstvenega soglasja ne more posegati, saj za to ni pristojen, pač pa tako soglasje, ki ga izda za to pristojni organ, upošteva kot eno od podlag za izdajo gradbenega dovoljenja. V vsebino kulturnovarstvenega soglasja namreč lahko posega le tisti organ, ki je tako soglasje izdal, ne pa tudi organ, ki odloča o tem, ali so izpolnjeni pogoji za izdajo gradbenega dovoljenja, med njimi tudi, da je kot eno od zahtevanih soglasij pridobljeno kulturnovarstveno soglasje, kjer je to potrebno. Iz tega razloga se zato sodišče tudi vsebinsko ne opredeljuje do tožbenih navedb tožnic, s katerimi utemeljujejo svoja stališča o tem, zakaj kulturnovarstveno soglasje ne bi smelo biti izdano. V obravnavani zadevi je namreč ključno, da je k PGD, na podlagi katerega je bilo izdano izpodbijano gradbeno dovoljenje, stranka z interesom priložila kulturnovarstveno soglasje pristojnega ZVKD in s tem izkazala enega od pogojev, ki so potrebni za izdajo gradbenega dovoljenja. Upravni organ je v skladu s svojo pristojnostjo ugotovil, da je ZVKD kulturnovarstveno soglasje izdal na podlagi določb PUP ter da je ugotovil, da je poseg skladen z varstvenim režimom za nove gradnje v mestnem jedru, da ne posega ali razvrednoti obstoječih kvalitet varovanega ambienta, da ne posega v obstoječe zasnove javnega mestnega prostora, da z višinskim gabaritom ne presega okoliških objektov in da s samim zamikom ne posega v historične značilnosti obodne pozidave trga. Izdano kulturnovarstveno soglasje je tudi po presoji sodišča ena od primernih podlag za izdajo izpodbijanega gradbenega dovoljenja. Kot že rečeno, pa v presojo ZVKD o primernosti gradnje z vidika posega v historično območje mesta niti upravni organ v postopku izdaje izpodbijanega gradbenega dovoljenja niti sodišče v postopku presoje njegove zakonitosti ne more posegati.

69. Glede ugovora tožnic, da kulturnovarstveno soglasje, kot je bilo izdano stranki z interesom ni prava podlaga za izdajo gradbenega dovoljenja tudi zato, ker je bilo izdano na podlagi PGD, v katerem ni posnetka dejansko obstoječega stanja objekta (s prizidkom in navezavo na sosednji prostor), pa sodišče ugotavlja enako kot v predhodnih točkah te obrazložitve (predvsem v 50. do 55. točki) in se na te svoje zaključke, da bi se izognilo ponavljanju, sklicuje.

O tožbenih ugovorih o neskladnosti PGD z določili prostorskega akta glede odmikov in osončenja

70. Tožnice toženi stranki očitajo, da je zmotno uporabila materialno pravo, saj je štela, da PUP za območje historičnega mestnega jedra Fc1 ne predvideva odmikov niti za novogradnje niti za nadzidave. Zmotno je tudi njeno prepričanje, da se določbe PUP, ki veljajo v območju Fc2, ne uporabljajo za gradnje in nadzidave v območju Fc1, to je v strogem mestnem jedru. Uveljavljajo, da v PGD niso prikazani vplivi nadzidave na obstoječe objekte, konkretno na osončenost njihovih prostorov. Da bo osončenost, ki že sedaj ne dosega standardov po Pravilniku o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj, drastično zmanjšana, dokazujejo z lastnimi izračuni. Prvostopenjski in drugostopenjski organ se do ugovora zmanjšane osončenosti prostorov tožnic zaradi gradnje, dovoljene z izpodbijanim gradbenim dovoljenjem, nista opredeljevala. Prvostopenjski organ je zgolj navedel, da iz PGD izhaja, da vplivov gradnje neposredno na okolico ne bo oziroma da ti ne bodo izven dopustnih mej, tožnice pa niso predložile nobenih nasprotnih dokazov v smislu 65. člena ZGO-1, ki bi izkazovali, da bodo vplivi presegali s predpisi določene meje in kot taki posegali v njihove pravno varovane pravice in koristi v taki meri, da načrtovana gradnja ne bi bila dopustna.

71. Sodišče pritrjuje toženi stranki in stranski z interesom, da PUP za prostorsko enoto historično mestno jedro Fc1 ne določa odmikov od parcelnih mej, pač pa le določa, da velja za to območje poseben režim posegov v prostor, povezan z obstoječo kulturno dediščino (kar je podrobneje pojasnjeno v 64. in 65. točki te obrazložitve). Določb PUP o odmikih gradenj od sosednjih nepremičnin zato po presoji sodišča ni mogoče razlagati tako, kot to predlagajo tožnice, torej sklepati, da ker so odmiki predvideni za območje Fc2 in Fc3, veljajo enaki tudi za območje Fc1. PUP namreč za vsako funkcionalno celoto določa svoj režim in pogoje za posege v prostor. To pomeni, da to, kar velja za eno funkcionalno celoto, ni mogoče uporabljati v drugi funkcionalni celoti.

72. Četudi PUP odmikov od sosednjih nepremičnin v območju Fc1 ne določa in tudi dopušča gradnjo v taki višini, kot jo načrtuje investitor, pa to ne pomeni, da tožena stranka pri odločanju ni dolžna preverjati vpliva gradnje na sosednje objekte, s tem pa tudi vpliv na njihovo osončenost. Kot je že bilo pojasnjeno, tožena stranka kot upravni organ sicer ni tista, ki bi odrejala ali vsebinsko presojala ukrepe, ki jih PGD predvideva za omejitev vplivov predvidene gradnje na obstoječe objekte s ciljem, da ti ne bodo povzročili čezmerne obremenitve okolja, saj lahko tako oceno podajo le za to usposobljeni strokovnjaki, upravni organ pa v predlagane rešitve ne posega. Vsekakor pa je naloga upravnega organa, da preveri, ali so ukrepi za omejitev vplivov predvidene gradnje v PGD oziroma priloženih elaboratih predvideni in na kakšni podlagi ter ali je te ukrepe predvidel za to usposobljeni strokovnjak, za njihovo vsebino pa je odgovoren projektant.

73. Ob tem se zastavlja vprašanje, kakšna je v obravnavani zadevi pravna podlaga za presojo vplivov predvidene gradnje na osončenost že obstoječih objektov, saj PUP o tem za območje Fc1 nima posebnih določb. Že na tem mestu sodišče pojasnjuje, da taka podlaga ne moreta biti Pravilnik o minimalnih tehničnih zahtevah za graditev stanovanjskih stavb in stanovanj ali Pravilnik o zahtevah za zagotavljanje varnosti in zdravja delavcev na delovnih mestih, na katera se sklicujejo tožnice, saj urejata pogoje, ki jih mora izpolnjevati objekt, ki se gradi, nista pa podlaga za presojo vplivov na sosednje objekte.

74. Sodišče pojasnjuje, da je Ustavno sodišče v zvezi z zmanjšanjem osončenja obstoječih objektov zaradi načrtovane gradnje v sklepu U-I-238/00 z dne 3. 7. 2000 pojasnilo, da se pravica do zdravega okolja varuje s standardi, ki veljajo za posege v prostor, in s standardi oziroma normami, ki zagotavljajo, da ne pride do takšnih vplivov na okolje, ki bi bili tako prekomerni, da bi ogrožali zdravje ljudi. Ljudje, ki živijo v določeni krajevno povezani skupnosti, pa morajo nujno trpeti tudi nekatere neprijetnosti, ki so neogibno potrebne zaradi življenja v taki skupnosti. Do škodljivih posegov v okolje bi lahko prišlo le v primeru, če bi šlo pri omenjenih vplivih za čezmerne obremenitve okolja, ki bi presegale predpisane mejne vrednosti ali okvire dovoljenih posegov v okolje, pri čemer se v skladu z ustaljeno upravnosodno prakso

pravni interes, ki izhaja iz pravice do osončenja, nanaša le na bivalne prostore v stavbi.

75. V smislu predstavljenih stališč Ustavnega sodišča ni mogoče šteti, da se tožbene navedbe, da naj bi predvidena gradnja stranke z interesom v območju, kjer odmiki gradnje od parcelnih mej sosednjih parcel niso predvideni, posegla v osončenost prostorov tožnic v sosednjih objektih, ne nanašajo na varstvo njihovega neposrednega pravnega interesa. Pri tem namreč po povedanem ne gre le za ugotavljanje izpolnitve splošnih pogojev v javnem interesu, temveč so ti pogoji obenem namenjeni zagotovitvi kakovostnih bivalnih razmer, sožitja v neposredni soseski in spoštovanja predpisanega načina uživanja lastninske pravice tudi drugim lastnikom stanovanjskih objektov na območju načrtovane gradnje. Zato je podan pravni interes tožnic, da v upravnem postopku in v upravnem sporu uveljavljajo ugovore, ki se nanašajo na osončenost njihovih prostorov.

76. Tožnice so že v upravnem postopku v več vlogah izpostavljale, da bo osončenost njihovih prostorov po tem, ko bo tožnik nadzidal objekt v predvideni višini, zgolj posredna. To je prva tožnica uveljavljala v vlogah z dne 18. 5.2017 in 23. 5. 2018, vse tri tožnice pa še v vlogah z dne 15. 11. 2017, 23. 5. 2018 in 7. 11. 2018. Prvostopenjski organ je v obrazložitvi izpodbijanega gradbenega dovoljenja sicer ugotovil, da so tožnice v postopku med drugim uveljavljale tudi, da bo predvidena gradnja vplivala za zmanjšanje svetlobe v njihovih prostorih, nato pa navedel, da iz PGD izhaja, da vplivov gradnje neposredno na okolico ne bo oziroma da ne bodo izven dopustnih mej, tožnice pa da za svoje ugovore niso predložile dokazov, kot jih zahteva 65. člen ZGO-1. Drugostopenjski organ se do vprašanja vpliva predvidene gradnje na osončenost prostorov tožnic ni opredeljeval.

77. Sodišče ugotavlja, da je ena od bistvenih zahtev, katerih obvezno izpolnjevanje določajo gradbeni predpisi, tehnične smernice, standardi oziroma zadnje stanje gradbene tehnike (drugi odstavek 3. člena Pravilnika o projektni dokumentaciji), tudi higienska in zdravstvena zaščita okolice (tretji odstavek 4. člen Pravilnika o projektni dokumentaciji). Po določbi tretjega odstavka 4. člena Pravilnika o projektni dokumentaciji, gre med vplive na okolico uvrstiti tudi primerno osončenost prostorov v obstoječih objektih. Tudi sodišče meni, da je primerna osončenost eden od osnovnih varnostno sanitarnih pogojev za bivanje. Tožnice so v vlogah v upravnem postopku in tudi v tožbi s svojimi izračuni utemeljevale, zakaj bo načrtovana gradnja, ki se bo približala njihovim prostorom (kot navajajo, naj bi bila njihova okna oddaljena 2,50 m oziroma 3,00 m od predvidenega objekta), tem prostorom odvzela možnost njihove neposredne osončenosti. Res je, da za te svoje trditve in izračune niso predložile dokazov (npr. ustrezne študije za to pristojnega strokovnjaka), kot to ugotavlja prvostopenjski organ, vendar pa je obenem tudi res, da vpliv predvidene gradnje na sosednje objekte v smislu njihove osončenosti ni prikazan niti v PGD. Sodišče zato meni, da tožnicam ni mogoče očitati, da za svoje (vsebinske) ugovore v smislu vpliva načrtovane gradnje na osončenost njihovih prostorov niso predložile primernih dokazov (to je dokazov, ki bi bili enakovredni dokazom oziroma listinam v PGD), saj tudi dokazi o tem, da naj gradnja na osončenost njihovih prostorov ne bo imela nobenega vpliva, tako kot ugotavlja tožena stranka, niso bili predloženi.

78. Osončenje je namreč (tudi ob upoštevanju prej opisanega stališča Ustavnega sodišča) ena od komponent, ki vpliva na zdravo okolje in so zato dopustni le taki vplivi gradnje na osončenje, ki niso prekomerni, da bi ogrožali zdravje ljudi. Zavrnitve ugovora tožnic o vplivu gradnje na osončenost njihovih prostorov zgolj s trditvijo, da PGD ne predvideva vpliva na sosednje objekte (kar je mogoče razumeti, da tudi ne vpliva na njihovo osončenost), ob tem, da pa v PGD vpliv gradnje na osončenost sosednjih objektov ni prikazan, sodišče ne more preizkusiti (niti do tega ne more zavzeti vsebinskega stališča), kar je bistvena kršitev določb upravnega postopka (7. točka drugega odstavka 237. člena ZUP).

79. Ob upoštevanju opisane kršitve je sodišče izpodbijano gradbeno dovoljenje na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 odpravilo in zadevo vrnilo prvostopenjskemu organu v ponovni postopek, v katerem mora ugotovljene pomanjkljivosti odpraviti.

80. Zakonodajalec je področje stroškov postopka v upravnem sporu uredil v četrtem poglavju ZUS-1. V 25. členu ZUS-1 je sprejel posebne določbe o stroških postopka tako, da se način urejanja stroškov po posameznih določbah tega člena razlikuje glede na vrsto upravnega spora in glede na vrsto sprejete odločitve. Prvi odstavek 25. člena ZUS-1 sicer napotuje tudi na uporabo določb Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), vendar pa le v primerih, ko sodišče v upravnem sporu odloča o pravici, obveznosti ali pravni koristi. Kadar sodišče tožbi ugodi in v upravnem sporu izpodbijani upravni akt odpravi, se tožniku po določbi tretjega odstavka 25. člena ZUS-1 glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve v upravnem sporu prisodi pavšalni znesek povračila stršokov skladno s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik). Prisojeni znesek plača toženec.

81. Ker je v obravnavani zadevi sodišče tožbi tožnic ugodilo, je odločilo, da so upravičene do povračila stroškov postopka. Te stroške je sodišče po določbi 3. člena Pravilnika odmerilo v pavšalnem znesku 347,70 EUR (285,00 EUR in 22 % DDV), glede na to, da je bila zadeva rešena na seji senata, tožnice pa je zastopala odvetnica, ki je zavezanka za DDV. Po Pravilniku določeni pavšalni znesek zajema vse stroške postopka v upravnem sporu na prvi stopnji, tudi materialne stroške, razen sodne takse). Odmerjene stroške mora tožena stranka tožnicam nerazdelno povrniti v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tako določenega paricijskega roka do plačila pa tečejo tudi zakonske zamudne obresti (313. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1, ter prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika (OZ)).

82. Stroške postopka je v zadevi priglasila tudi stranka z interesom. Sodišče ugotavlja, da zakonodajalec v 25. členu ZUS-1 (niti s kakšno drugo določbo) ni izrecno uredil povračila stroškov stranki z interesom v upravnem sporu, zato je za povračilo njenih stroškov treba na podlagi prvega odstavka 22. člena ZUS-1

uporabiti določbe ZPP, ki urejajo povračilo stroškov stranskemu intervenientu, ki ima v pravdnem postopku smiselno enak položaj kot stranka z interesom v upravnem sporu.

Ker je položaj stranke z interesom v predmetni zadevi smiselno enak stranskemu intervenientu na strani tožene stranke in ker so tožnice s tožbo uspele, je sodišče odločilo, da stranka z interesom nosi sama svoje stroške postopka.

Glej: Janez Čebulj in ostali: Komentar Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), 1. knjiga, Uradni list RS, Ljubljana 2020, str. 334 - 344.

Prim. sodbe I U 1721/2019 z dne 26. 11. 2020, II U 151/1018 z dne 2. 12. 2020 in III U 163/2019 z dne 1. 4. 2021.

Prim. sodbo I Ips 489/2005 z dne 12. 3. 2005.

Prim. odločbo U-I-165/09 z dne 3. 3. 2011 in Up 741/12 z dne 2. 7. 2015.

Prim. sodbi I U 1627/2009 z dne 17. 3. 2011 in I U 493/2010 z dne 12. 5. 2011.

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-741/12-21 z dne 2. 7. 2015 (8. točka obrazložitve), prim. tudi sodbo tega sodišča I U 1359/2018 z dne 11. 6. 2019.

Glej npr. sodbah tega sodišča II U 215/2013 z dne 19. 3. 2014 in III U 150/2020 z dne 27. 1. 2022.

Prvi odstavek 22. člena ZUS-1 določa: "V upravnem sporu se uporabljajo določbe zakona, ki ureja pravdni postopek, kolikor ta zakon ne določa drugače."

Prim. sklep Vrhovnega sodišča I Up 276/2013 z dne 21. 11. 2013.

Zakon o graditvi objektov (2002) - ZGO-1  - člen 66

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 237, 237/2, 237/2-7

Pravilnik o projektni dokumentaciji (2008) - člen 3, 3/1, 3/2, 4, 4/3, 5, 5/1, 11, 11/4, 20, 20/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.