UPRS Sklep I U 872/2025-8
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-07-08

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR

mednarodna in subsidiarna zaščita - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - začasna odredba

Tožba vložena zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa in tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

Predlogu za izdajo začasne odredbe se ugodi in se izvršitev izpodbijanega sklepa Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-388/2025/8 z dne 13. 5. 2025 zadrži do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka zavrgla prošnjo za priznanje mednarodne zaščite prosilca za mednarodno zaščito ki trdi, da je A., roj.... 1999, v kraju Tanger, državljan Kraljevine Maroko. Republika Slovenija ne bo obravnavala prošnje za mednarodno zaščito imenovanega prosilca, saj bo imenovani predan Republiki Hrvaški. Predaja prosilca iz 1. točke izreka izpodbijanega sklepa se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 22. 2. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta je navedeno, da je prosilec dne 6. 2. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite. Pristojni organ je odvzel prstne odtise in jih dne 6. 2. 2025 poslal v Centralno evidenco EURODAC, od koder je istega dne pridobil podatek, da je bil prosilec v omenjeno evidenco že vnesen, in sicer dne 26. 8 2023 kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški. Pristojni organ je dne 11. 2. 2025 v skladu z b. točko prvega odstavka 18. člena Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in sveta s 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (Ur. I. EU, št. L 180/31, z 29. 6. 2013; v nadaljevanju: Dublinska uredba) posredoval prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilcev. Dne 22. 2. 2025 je pristojni organ prejel odgovor, da Hrvaška v skladu s petim odstavkom 20. člena Dublinske uredbe sprejema odgovornost za obravnavo prosilca.

3. Iz zapisnika o razgovoru s tožnikom z dne 17. 3. 2025 izhaja, da se na Hrvaško ne želi vrniti, ker tam ni zaprosil za mednarodno zaščito in tam niti ni nameraval ostati. Povedal je, da želi ostati v Sloveniji ali v Italiji. Na policijski postaji na Hrvaškem je podal prstne odtise, ampak mu nihče ni povedal, da so ti prstni odtisi povezani z mednarodno zaščito. Nato so ga s policijskim avtom odpeljali v center Zagreba, ki je blizu železniške postaje. Tam so mu rekli, naj gre. Na policijski postaji na Hrvaškem je imel podoben postopek kot v Sloveniji. Poleg tega je pojasnil, da je bila na Hrvaškem edina razlika ta, da je tam dobil list papirja, na katerem je pisalo "48 ur", kar je pomenilo, da mora državo zapustiti v 48 urah. To je razumel zato, ker mu je to povedal policist v angleščini. Na Hrvaškem se je nahajal kratek čas, približno 30 ur, oziroma en dan in pol. Hrvaška policija ga je prijela približno 10 km od bosansko-hrvaške meje. Takrat je bil na poti v nek manjši kraj. Tisto noč je spal v policijskem šotoru, v gozdu. Naslednji dan so ga z avtobusom odpeljali do Zagreba, kjer so mu na policijski postaji vzeli prstne odtise in ga odpeljali do železniške postaje ter mu povedali, da lahko odide. V azilnem domu se nikoli ni nahajal niti ga do tja niso odpeljali. Poleg tega je povedal, da v Republiki Hrvaški ni imel stika z drugimi uradnimi osebami, razen s policisti. Glede svojega zdravstvenega stanja je povedal, da je zdrav in da se počuti dobro. Ob koncu osebnega razgovora je dodal še, da je bil na Hrvaškem leta 2023 in nato je prišel v Slovenijo, kjer je bil nastanjen 6 dni, vendar v tem času še ni podal prošnje, zato je odšel v Italijo. To je bilo septembra 2023, zdaj pa se je ponovno vrnil v Slovenijo. V Sloveniji ni počakal na začetek postopka za mednarodno zaščito, ker ima v Italiji svoje prijatelje. Ko so ga poklicali naj pride delat k njim, je odšel, vendar je tam ugotovil, da ni veliko dela in stabilnosti in se je zato vrnil v Slovenijo.

4. Pristojni organ pojasnjuje, da so te prosilčeve navedbe za dublinski postopek popolnoma brezpredmetne, saj mora po Dublinski uredbi prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati ena sama država članica Evropske unije, in sicer tista, ki je glede na merila iz poglavja III za to odgovorna. Prosilec si namreč ne more sam izbirati, katera država članica naj bo pristojna za obravnavanje njegove prošnje.

5. Pristojni organ po skrbni in natančni presoji vseh izjav prosilca ugotavlja, da izjave, ki jih je podal na osebnem razgovoru v zvezi z razmerami v Republiki Hrvaški, ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen v Republiko Hrvaško.

6. Iz evidence EURODAC jasno izhaja, da je bil prosilec v evidenco s strani Hrvaške vnesen pod številko 1, kar pomeni, da je tam zagotovo zaprosil za mednarodno zaščito oziroma je za to vsaj izrazil namen. V primeru, da prosilec na Hrvaškem ne bi zaprosil za priznanje mednarodne zaščite oziroma za to ne bi niti izrazil namena, zagotovo ne bi bil označen v skupni centralni bazi EURODAC, ampak bi ga hrvaška policija obravnavala kot tujca brez dovoljenja za prebivanje. Ne glede na navedeno, pa v konkretnem primeru niti ni pomembno, ali je prosilec na Hrvaškem dejansko vložil prošnjo ali ne, saj je neizpodbitno, da je prišel iz Hrvaške in tam bil obravnavan v policijskem postopku, zaradi česar je na podlagi Dublinske uredbe vzpostavljena odgovornost Hrvaške.

7. Merilo za odločitev, da se predaje prosilcev Republiki Hrvaški ustavijo, je obstoj dejanskih sistemskih pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Pristojni organ navaja še novejšo sodbo Upravnega sodišča Republike Slovenije št. I U 2220/2024-18 s 15. 1.2025, in sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 177/2024 s 12. 7. 2024, ki sta potrdili, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite in zato ni zadržkov pri vračanju oseb v to državo. Poudariti je potrebno tudi, da iz statističnih podatkov, objavljenih na spletni strani hrvaškega Ministrstva za notranje zadeve izhaja, da se predaje na Hrvaško redno izvajajo, saj je v letu 2024 Hrvaška v dublinskem postopku sprejela skupno 1698 oseb. Glede na prosilčevo izjavo, da se na Hrvaško ne želi vrniti, ker mu tam ni všeč, pristojni organ ponovno podarja, da to nikakor ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa, saj ne izkazuje obstoja sistemskih pomanjkljivosti tako pri sprejemu prosilcev, kot tudi pri vsebinski obravnavi vloženih prošenj za mednarodno zaščito.

8. Pristojni organ izpostavlja tudi, da je v konkretnem primeru od Hrvaške v odgovoru na prošnjo za sprejem prosilca prejel tudi individualno zagotovilo, iz katerega izhaja, da bo njegova prošnja obravnavana v razumnem roku in, da bo nastanjen v sprejemni center, skladen z evropskimi standardi, kar vsekakor potrjuje pravilnost odločitve.

9. Pristojni organ tudi ocenjuje, da ima Hrvaška v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, prosilci imajo podobne pravice kot prosilci v Sloveniji, zato vrnitev v to državo Evropske unije ni sporna. Prav tako pa je Hrvaška polnopravna članica Evropske unije od 1. 7. 2013, spoštuje pravni red Evropske unije in s tem tudi Dublinsko uredbo, ki se v državi uporablja neposredno. Pristojni organ šteje, da med Slovenijo in Hrvaško velja načelo vzajemnega zaupanja, zato za predaje oseb po pravilih dublinskega postopka načeloma ni ovir.

10. V tožbi tožnik pravi, da je Ustavno sodišče v odločbi Up-613/16 z dne 28. 9. 2016 pojasnilo, da prosilci niso omejeni z izpodbijanjem domneve o varnosti držav članic EU zgolj takrat, ko bi tveganje za nastanek nečloveškega in ponižujočega ravnanja izhajalo iz sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem v odgovorni državi članici. Države članice morajo upoštevati, da so vsebinska merila, ki so določena v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), bistveno širša kot merilo, določeno v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena Dublinske uredbe. Če predaja prosilca drugi državi članici EU pomeni kršitev načela nevračanja, postane izjemoma uporaba klavzule suverenosti iz prvega odstavka 17. člena Dublinske uredbe za državo obvezna.

11. Tožnik najprej vztraja na tem, da na Hrvaškem ni zaprosil za azil in je bil tam obravnavan kot tujec. Zato je tudi dobil sklep o tem, da mora zapustiti državo v 48 urah. To so mu hrvaški policisti dali vedeti tudi s tem, da so ga odpeljali na železniško postajo in rekli, naj gre. Če bi bil res obravnavan kot prosilec bi ga namreč odpeljali v Azilni dom. Zakaj so ga hrvaški organi v evidence vnesli kot prosilca, mu ni jasno, ampak to ne spremeni dejstva.

12. Nadalje tožena stranka v sklepu napačno trdi, da Hrvaška nima sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev oziroma drugih tveganj, ki bi pomenila kršitev načela nevračanja. Ker je bil tožnik na Hrvaškem zgolj kratek čas, ni imel vseh informacij o situaciji prosilcev za mednarodno zaščito na Hrvaškem, zato jih tudi ni mogel izpostaviti na osebnem razgovoru dne 17. 3. 2025. Zato je v konkretnem primeru pomembno, da se upoštevajo tudi informacije o situaciji na Hrvaškem, ki so javno dostopne in kažejo na to, da na Hrvaškem obstajajo sistemske pomanjkljivosti, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine EU o temeljnih pravicah. V kontekstu predmetnega primera je pomembno predvsem to, da na Hrvaškem posameznikom sistematično onemogočajo pravico do dostopa do azilnega postopka ter da so osebe tam izpostavljene mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju s strani uradnih organov.

13. Ker tožnik ni prava uka stranka in ne zna jezika (niti slovenskega, niti angleškega) informacije, ki bi morale biti upoštevane že v času upravnega postopka, prilaga tožnikov pooblaščenec k tožbi. Pri tem ne gre za nedovoljene tožbene novote, saj kot je bilo pojasnjeno, tožnik zaradi svojih osebnih okoliščin teh informacij ni mogel predložiti že prej. Prav tako v upravnem postopku ni imel pomoči pravnega pooblaščenca. Na Hrvaškem uradne osebe aktivno onemogočajo dostop do azila tisočem potencialnim prosilcem za azil in jih nasilno vračajo v BiH.

14. Iz predloženih sodb nacionalnih sodišč izhajajo zaključki, da glede na vsa ta poročila o kršitvah pravic prosilcev za mednarodno zaščito na Hrvaškem, ni mogoče kar domnevati, da opisane množične kršitve človekovih pravic ne prizadenejo tudi povratnikov po dublinskem postopku. Iz predloženih informacij o sodbah Evropskega sodišča za človekove pravice pa prav tako izhajajo kršitve pravic prosilcev za mednarodno zaščito in potencialnih prosilcev za mednarodno zaščito.

15. Zaradi navedenih informacij se ni mogoče več slepo zanesti na načelo zaupanja med državami članicami EU, da bo Hrvaška spoštovala zakonodajo EU in človekove pravice tožnika v primeru vrnitve. Prav tako se ni mogoče zanesti na "individualno zagotovilo", na katerega se sklicuje tožena stranka v 2. odstavku na strani 4 sklepa in sicer, da bo Hrvaška obravnavala tožnikov primer, saj je očitno, da to zagotovilo ni "individualno", ampak je del standardnega odgovora Hrvaške za prav vsakega prosilca. Prav tako navedene informacije vzpostavljajo utemeljeno domnevo, da na Hrvaškem obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnimi postopki, ki se najbolj jasno kažejo v obliki sistematičnega onemogočanja dostopa do azilnega postopka ter nasiljem Hrvaških uradnih organov.

16. Tožnik izpostavlja, da za preprečitev predaje ni potrebno, da bi kateri od mednarodnih organov oziroma institucij EU obravnaval Hrvaško in o njej odločal. Dublinska uredba namreč ne predvideva aktivnosti določenega organa EU kot pogoj za izpodbijanje domneve, da bo druga država članica spoštovala temeljne pravice. Na področju presoje o stanju na Hrvaškem velja načelo proste presoje dokazov. Morebitni dokumenti Sveta Evrope ali Evropskega sodišča za človekove pravice imajo sicer največjo dokazno vrednost. A njihova odsotnost ne pomeni, da je stanje na Hrvaškem ustrezno, prav tako kot odsotnost sodb navedenih institucij, ki bi opravičile Hrvaško obtožb o sistemskih pomanjkljivostih in nevarnosti nečloveškega in poniževalnega ravnanja ne dokazuje prisotnost takih ravnanj.

17. Podaja tudi predlog za izdajo začasne odredbe. Če bi bil izpodbijani sklep izvršen še pred odločitvijo o glavni stvari, bi to pomenilo, da se tožnika lahko izroči Republiki Hrvaški, kjer bi bil izpostavljen nevarnosti nečloveškega in ponižujočega ravnanja v smislu 3. člena EKČP in bi mu nastala težko popravljiva škoda (tožnik se glede tega v celoti sklicuje na zgoraj navedeno tožbeno argumentacijo in dokaze). Prepoved nečloveškega in ponižujočega ravnanja je absolutna in tožnik v zvezi z varstvom pravice do prepovedi kršitve 3. člena EKČP nima očitno neutemeljenega zahtevka (t.i. arguable claim). Tožnik tudi izpostavlja, da če bi bil predan Hrvaški še pred pravnomočno odločitvijo v upravnem sporu, bi mu bila kršena tudi pravica do sodnega varstva. Če bi do vrnitve namreč prišlo, bi to imelo za posledico, da vzpostavitev prejšnjega pravnega stanja ne bi bila več mogoča, čeprav bi v tem upravnem sporu morebiti uspel, še posebej v luči informacij, da Hrvaška izvaja verižna vračanja v Srbijo in BiH.

18. Predlaga, da sodišče sklep Ministrstva se odpravi in da se izvršitev sklepa zadrži do pravnomočne odločitve o tožbi tožeče stranke zoper izpodbijani sklep.

19. V prilogi, ki jo je tožnik priložil tožbi se nahajajo izvlečki iz poročil o stanju na Hrvaškem. Poročilo "

Human Rights Watch - Hrvaška: nenehna nasilna zavračanja na meji

" (z dne 3. 5.2023) pravi, da hrvaška policija begunce, prosilce za azil in migrante redno in pogosto nasilno vrača v BiH, ne da bi ocenila njihove prošnje za azil ali potrebe po zaščiti. Poročilo "

Amnesty International Report - CROATIA 2023

" navaja, da so humanitarne organizacije še naprej dokumentirale kršitve proti beguncem in migrantom, vključno z nezakonitimi hitrimi vračanji, fizičnim nasiljem, poniževanjem in krajo s strani uslužbencev organov pregona. Oktobra je odbor CERD Hrvaško pozval, naj preneha s kolektivnimi izgoni in odrivanji ter razišče primere prekomerne uporabe sile proti beguncem in migrantom. Poročilo "

Amnesty International Report - CROATIA 2021, 2022

" pravi, da so humanitarne organizacije dokumentirale okoli 10.000 primerov nezakonitega vračanja in kolektivnih izgonov ter številne primere nasilja in zlorab.

Migracije: Zaprli so nas v kontejnerje brez vode in hrane

", z dne 5. 5. 2023 pravi, da tudi hrvaški raziskovalci migracij ugotavljajo, da se sosednja država po vstopu v schengen vrača k nasilju nad migranti. Predstavnica hrvaškega Centra za mirovne študije navaja: "Naša država sistematično krši človekove pravice. Videli smo primere, ko so v Bosno izganjali celo prosilce za azil z izkaznicami azilnega doma. B. B. iz

je pozvala, da je skrajni čas, da evropske države takoj ustavijo vračanja na Hrvaško.

Brutalni manevri hrvaške mejne policije nad prosilci za azil; tepežke, spolni napadi, zažiganje lastnine

" z dne 10. 10. 2024 pravi, da mnoge migrante mejna policija nasilno vrne v Bosno, kjer na tisoče prosilcev za azil obtiči na prostem. NNK je ob hrvaško-bosanski meji konec lanskega in v začetku letošnjega leta razkril lokacije osmih velikih "ognjišč", kjer naj bi hrvaški policisti sežigali osebne stvari in dokumente ljudi, ki jih potrebujejo za prošnjo za azil, ko pridejo v EU. Ti bi lahko vsebovali dokaze o zlorabah policije v obliki video posnetkov in fotografij, ki so jih posneli prosilci za azil, poudarjajo v NNK.

22. Poročilo Evropske varuhinje človekovih pravic "Evropska komisija ni zagotovila pravic na hrvaški meji" z dne 24. 2. 2022" pravi, kot so opozorile

in druge nevladne organizacije, državni mehanizem spremljanja kršitev človekovih pravic na mejah ni niti neodvisen niti učinkovit in brez bistvenih izboljšav ne more služiti kot verodostojno sredstvo nadzora nad ravnanjem hrvaških oblasti. Evropska varuhinja je v zaključku zahtevala, da komisija prevzame dejavnejšo vlogo pri delovanju nadzornega mehanizma, da se zagotovita njegova neodvisnosti in učinkovitost. Komisija mora od Hrvaške tudi zahtevati konkretne in preverljive informacije o sprejetih ukrepih za preiskavo poročil o kolektivnih izgonih in slabem ravnanju z migranti in prosilci za azil.

23. Poročilo Odbora Sveta Evrope za preprečevanje mučenja o sistematičnih policijskih zlorabah na mejnih območjih Hrvaške z dne 7. decembra 2021 navaja, da Evropska komisija proti Hrvaški do sedaj ni sprejela niti enega odločnega ukrepa, kljub velikemu številu verodostojnih poročil o hudih kršitvah človekovih pravic na hrvaških mejah, med njimi so tudi poročila financirana s strani EU.

24. Izmed sodb sodišč držav članic EU tožnik omenja sodbo sodišča v Nemčiji, omenjeno v poročilu z naslovom "

Sodišče preklicalo dublinsko odločitev glede vrnitve iraške družine na Hrvaško zaradi nevarnosti hitre vrnitve

" z dne 8. 5. 2023. Gre za sodbo Upravnega sodišča v Braunschweigu z dne 8. maja 2023. Sodišče je poudarilo, da je Hrvaška morda opazila, da EU ignorira, če že ne opravičuje njihove sistemske kršitve človekovih pravic. Na podlagi razpoložljivih dokazov je načelo medsebojnega zaupanja trajno omajano zaradi dokazanih sistemskih pomanjkljivosti hrvaškega azilnega sistema in pogojev za sprejem. Sodišče je poudarilo, da je umetno ločevanje tveganj, s katerimi se soočajo povratniki po dublinskem postopku, od tistih, s katerimi se soočajo drugi prosilci za azil, upravičeno le, če ta ne ogrožajo povratnikov. Vendar pa zaupanje v jamstva, ki jih je zagotovila Hrvaška, ni več upravičeno. Sodišče je zato razsodilo, da obstaja precejšnje tveganje, da bo prosilcem zavrnjen dostop do azila, če jih vrnejo na Hrvaško, pri čemer je poudarilo, da ni dovolj indicev, da bi lahko bili primeri otrok deležni boljše obravnave. Zato je sodišče odločilo, da so odredbe o izgonu in prepovedi vstopa nezakonite.

25. V zbirki poročil, s katerimi tožnik utemeljuje svojo tožbo, so še sodbe regionalnega sodišča v Hannovru z dne 7. 9. 2029, sodišča v Stuttgartu (2. 9. 2022), sodišča v Braunschweigu (24. 5. 2022), sodišča v Haagu (7. 8. 2023), ki se nanašajo na ugotovitve glede sistemskih pomanjkljivosti na Hrvaškem. Nizozemsko sodišče na primer ugotavlja, da državni sekretar Nizozemske s sklicevanjem na te informacije še vedno ni zadostno utemeljil, da glede Hrvaške obstaja načelo meddržavnega zaupanja. Sodišče ugotavlja, da informacije, na katere se državni sekretar opira v izpodbijani odločitvi, v veliki meri izvirajo od samih hrvaških organov. Slednji med drugim poudarjajo, da "pushbackov" (prisilnih zavračanj - v nadaljevanju: zavračanje) na meji ni in nikoli ni bilo. Sodišče se strinja s tožniki, da je ta informacija v nasprotju s tem, kar je oddelek predhodno ugotovil na podlagi javnih virov o dejanskem stanju na Hrvaškem. Zavračanja, ki se dogajajo že dlje časa in v velikem obsegu, hrvaške oblasti v celoti zanikajo. Nizozemsko sodišče se torej ne more izogniti vtisu, da pismo hrvaških oblasti z dne 15. novembra 2022 situacijo prikazuje drugačno, kot je v resnici. Državni sekretar torej ni ustrezno utemeljil, zakaj meni, da je možno verjeti opisu stanja, ki so ga predstavili hrvaški organi. Omenjeno sodišče tudi meni, da razlikovanje, ki ga državni sekretar (ponovno) dela med dublinskimi prosilci in drugimi prosilci za azil, ne more temeljiti na pismu hrvaških organov državnemu sekretarju, saj kot ti sami poudarjajo, z dublinskimi prosilci za azil ravnajo enako kot z drugimi prosilci za azil. Navedeno pomeni, da resni pomisleki, da prihaja do zavračanj tudi nad tujci, ki jih je Hrvaška ponovno sprejela iz drugih držav članic, niso bili odpravljeni. To pomeni, da ni mogoče izključiti, da bo predaja tožnikov na Hrvaško ustvarila položaj v nasprotju s 4. členom Listine EU ali 3. členom EKČP. Stališče državnega sekretarja o zaupanju da Hrvaška izpolnjuje njene mednarodne obveznosti torej ni ustrezno utemeljeno.

26. V zbirki teh informacij nato sledi sodba sodišča v Amsterdamu z dne 6. 6. 2023, kjer to sodišče ugotavlja, da citirani članki in poročila kažejo na to, da se zavračanja ne dogajajo le na mejah, ampak se dogajajo tudi pri migrantih, ki so na obmejnem območju ali globlje na ozemlju Hrvaške. Dejstvo, da članki in poročila ne opisujejo izrecno, da so bili ti migranti prosilci vrnjeni po dublinskem postopku, ne pomeni, da se navedene informacije ne nanašajo tudi na prosilce vrnjene po dublinskem postopku ali da prosilci vrnjeni po dublinskem postopku niso izpostavljeni temu tveganju. Nasprotno pa iz informacij, ki izhajajo iz preiskave tožene stranke in na katere se je tožena stranka sklicevala, ni mogoče sklepati, da ima vsak prosilec, ki je vrnjen preko dublinskega postopka na Hrvaško, zagotovljeno ravnanje v skladu z določbami Listine EU, Konvencije o statusu beguncev in EKČP. Po mnenju sodišča pomanjkanje specifičnih in konkretnih informacij o dublinskih povratnikih ne more biti v škodo in na tveganje tožnika.

27. Sledi informacija iz sodbe Državnega sveta, to je najvišjega upravnega sodišča na Nizozemskem z dne 1. 6. 2023, ki je razsodilo, da so zavračanja tujcev na Hrvaškem temeljna sistemska napaka v azilnem postopku te države, ki dosega posebno visoko stopnjo resnosti. Ta zavračanja se dogajajo že kar nekaj časa in v velikem obsegu. Zavračanja na zunanjih mejah sami po sebi še ne pomenijo, da prosilcev v dublinskem postopku ni mogoče vrniti na Hrvaško. Vendar pa iz javnih virov izhaja, da tujce, ki jih vračajo iz drugih držav članic na Hrvaškem, rutinsko deportirajo v Bosno in da se ta zavračanja dogajajo tudi nad tujimi državljani, ki so na obmejnem območju ali že dlje v notranjosti ozemlja Hrvaške. Zaradi navedenega je najvišje upravno sodišče ugotovilo, da obstajajo resna možnost, da prihaja do zavračanj tudi pri tujcih, ki jih je Hrvaška ponovno sprejela iz drugih držav članic.

in sicer, da je bila julija 2021 obravnavana zadeva Y.K. proti Hrvaški predložena ESČP in je bila komunicirana Vladi Republike Hrvaške decembra 2021 (App. no. 38776/21). Tožeča stranka v navedeni zadevi je turški državljan kurdske narodnosti, ki je pobegnil iz Turčije leta 2019, potem ko je bil domnevno večkrat mučen in preganjan v Turčiji zaradi svojega političnega aktivizma. Februarja 2021 je nedovoljeno vstopil na Hrvaško in bil takoj aretiran ter nameščen v imigracijski center, kjer je večkrat zaman poskušal zaprositi za mednarodno zaščito. Oblasti so njegovemu odvetniku zavrnile priložnost, da ga obišče v imigracijskem centru; ignorirale so odvetnikovo zahtevo, da bi mu posredovali odredbo o izgonu. Pritožnik nadalje navaja, da so mu oblasti povedale, da bo, če zaprosi za mednarodno zaščito, preživel eno leto v zaporu. Nadalje so ga prisilili, naj podpiše dokument o prostovoljni vrnitvi. Dne 25. marca 2021 so mu dali avtobusno vozovnico za Severno Makedonijo in mu rekli, naj se vrne v Grčijo. Končal je v Srbiji. Pritožnik se je pritožil, da so hrvaške oblasti s ponavljajočimi zavrnitvami, da bi mu omogočili vložitev prošnje za mednarodno zaščito, kršile njihovo procesno obveznost po 3. členu EKČP. Nadalje je trdil, da je občutek tesnobe in negotovosti v zvezi z njegovim pravnim položajem, ki ga je povzročilo ravnanje oblasti, ki so ignorirale njegovo prošnjo za mednarodno zaščito in preprečile stik med njim in njegovim odvetnikom, pomenili ponižujoče ravnanje v nasprotju s 3. členom EKČP.

29. V odgovoru na tožbo tožena stranka pravi, da ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in, da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Tožnik po mnenju tožene stranke ni izkazal obstoja sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite ali postopku nastanitve na Hrvaškem.

30. Glede navedb tožnika, da ni vedel, kdaj je na Hrvaškem pridobil status prosilca za mednarodno zaščito, tožena stranka pojasnjuje, da iz evidence EURODAC jasno izhaja, da je bil tožnik v evidenco s strani Hrvaške vnesen pod številko 1, kar pomeni, da je tam zagotovo zaprosil za mednarodno zaščito. Kot je povedal na osebnem razgovoru, je bil po odvzemu prstnih odtisov odpeljan na železniško postajo, od koder pa je samovoljno odpotoval v Slovenijo, namesto v azilni dom na Hrvaškem.

31. Sklicuje se na mnenje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, da z vidika odgovornosti Hrvaške za obravnavanje njegove prošnje na podlagi Dublinske uredbe ni relevantno ali je ob prihodu na Hrvaško tam vložil namero oziroma prošnjo za mednarodno zaščito ali ne, temveč je relevantno nesporno dejstvo, da je na Hrvaško prišel. V obeh primerih je vzpostavljen položaj odgovornosti Hrvaške, le na drugi pravni podlagi (prvi odstavek 13. člena Dublinske uredbe). Tudi če bi bile resnične trditve pritožnika, da prošnje oziroma namere za mednarodno zaščito na Hrvaškem ni vložil, bi bil tako vzpostavljen položaj iz točke a) prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe, v katerem bi bila prav tako Hrvaška kot odgovorna država članica dolžna sprejeti pritožnika - prosilca, po sprejemu pa bi bila to prošnjo na podlagi prvega pododstavka drugega odstavka istega člena dolžna tudi obravnavati.

32. Nadalje tožena stranka pravi, da si tožnik v tako kratkem času niti ni mogel ustvariti realne slike o bivanju v Republiki Hrvaški, še manj pa je imel izkušnje s samim postopkom mednarodne zaščite, da bi lahko zatrjeval sistemske pomanjkljivosti, temveč je zgolj izrazil namero vložiti prošnjo, nato pa pred vložitvijo Republiko Hrvaško zapustil. Skladno z navedenim tožena stranka izpostavlja, da to nikakor ne more biti razlog za uveljavljanje sistemskih pomanjkljivosti na Hrvaškem. Poleg tega je iz zapisnika, ki ga je tožnik lastnoročno podpisal razvidno, da mu je bil namen razgovora ter tudi postopek mednarodne zaščite razložen ter da na zapisnik ni imel pripomb, zato jemlje izjavo, da je tožnik prava neuka stranka, za popolnoma ne relevantno. Skladno z navedenim tožena stranka meni, da navajanje novih dejstev skladno z 52. členom ZUS-1 ni upravičeno, saj je bila tožeči stranki v postopku dana možnost, da se izreče o vseh dejstvih in okoliščinah. Tožnik naknadno predlaga vrsto informacij o Hrvaški, vendar tožena stranka meni, da te ne morejo nadomesti izjave in osebnih izkušenj tožnika. Glede na to, da se je na Hrvaškem nahajal izredno malo časa, se po mnenju tožene stranke ne more uspešno sklicevati na pomanjkljivosti azilnega sistema na Hrvaškem, na katerega še ni niti počakal, da bi vložil prošnjo niti ni bil nastanjen v Azilnem domu.

33. Tožena stranka izpostavlja tudi sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 37/2024 s 13. 3. 2024, kjer je Vrhovno sodišče Republike Slovenije ugodilo pritožbi, vloženi s strani Ministrstva za notranje zadeve, in pojasnilo, da je treba naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Dublinski uredbi oceniti na podlagi podatkov o tistih sistemskih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji. To pomeni, da se kot pomembne v obravnavani zadevi lahko izkažejo (le) tiste sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku, ki se nanašajo na obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito, ne pa pomanjkljivosti, ki se nanašajo na druga ravnanja organov države članice. Takšna je tudi ustaljena sodna praksa Vrhovnega sodišča Republike Slovenije. Podobno je tudi SEU v zadevi C-392/22 z dne 29. 2. 2024 odločilo, da razne prakse sprejema (praksa zavrnitve vstopa in vrnitve po hitrem postopku ter ukrepi pridržanja na mejnih prehodih), s katerimi bi se lahko kršile temeljne pravice zadevnih oseb, same po sebi ne morejo pomeniti resnega in utemeljenega razloga za domnevo, da prosilcu za mednarodno zaščito v primeru predaje v to drugo državo članico med obravnavanjem njegove prošnje za mednarodno zaščito in po njej grozi dejanska nevarnost, da bo izpostavljen nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju v smislu 4. člena Listine EU. Da pa bi se vzpostavila obveznost preverjanja aktualnih podatkov o stanju azilnega sistema, morajo s tožnikovo izjavo zaobjeta ravnanja dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. Tudi v sklepu št I Up 42/2024 s 13. 3. 2024 je Vrhovno sodišče Republike Slovenije odločilo enako. Skladno z navedenim tožena stranka vztraja na ugotovitvi, da v konkretnem primeru informacije niso bile potrebne niti jih ni predložil tožnik. Tožena stranka se zato ni bila dolžna do njih opredeljevati oziroma jih izpodbijati, saj skladno z navedeno sodbo tožnikove izjave niso dosegale minimalne stopnje resnosti, da bi se vzpostavila obveznost preverjanja aktualnih podatkov o stanju azilnega sistema na Hrvaškem.

34. Tožena stranka pojasnjuje tudi, da ima Republika Hrvaška v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, kar pomeni, da imajo prosilci za mednarodno zaščito tam enake oziroma primerljive pravice kot prosilci za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji. Poleg tega je polnopravna članica Evropske unije, zaradi česar spoštuje evropski pravni red in s tem tudi Dublinsko uredbo.

35. Tožnik v naslednji pripravljalni vlogi pravi, če tožena stranka vztraja, da je tožnik zagotovo zaprosil za mednarodno zaščito na Hrvaškem, je glede na sodbo I Up 81/2023 nedopustno, da se ga na Hrvaško vrača. Že iz tožnikovega opisa dogajanja na Hrvaškem in predloženih informacij je namreč razvidno, da na Hrvaškem obstajajo pomanjkljivosti v azilnem sistemu, ki so sistemske narave. Tožnik je na osebnem razgovoru povedal, da ko je vstopil na Hrvaško, so mu vzeli prstne odtise, pri čemer mu niso niti pojasnili, zakaj ali ga karkoli vprašali oziroma mu pojasnili; rekli so mu da mora državo zapustiti v 48 urah; uradni organi so ga nato odpeljali na železniško postajo v center Zagreba (namesto v azilni dom); in tam so mu uradni organi izrecno rekli, naj odide.

36. Odpeljati osebo, ki je (po prepričanju tožene stranke) zaprosila za azil, na železniško postajo z navodilom naj odide, nedvomno predstavlja pomanjkljivost v azilnem postopku na Hrvaškem. Iz predloženih informacij o dogajanju na Hrvaškem pa izhaja, da je onemogočanje azilnih postopkov na Hrvaškem stalna praksa oziroma se izvaja sistematično.

37. Če tožena stranka vztraja, da je tožnik zagotovo zaprosil oziroma podal namero za mednarodno zaščito na Hrvaškem je s tem tožnik že vstopil v postopek mednarodne zaščite. Posledično so ga hrvaški uradni organi kot prosilca za azil odpeljali na železniško postajo in mu rekli, naj odide. Ob čemer velja poudariti, da se azilni dom v Zagrebu (poimenovan "Hotel Porin") nahaja zgolj 4 kilometre od železniške postaje (Le zakaj ga uradne osebe Republike Hrvaške niso odpeljale tja?).

38. Informacij o nepravilnostih v hrvaških azilnih postopkih pa je veliko. Tožnik kot prava neuka stranka teh informacij ni mogel predložiti. Ker ne zna angleškega jezika, takih informacij pravzaprav ni bi mogel niti sam najti, še manj pa prevesti v slovenski jezik. Pravico do pravne pomoči pa prosilci za azil v Sloveniji v upravnem postopku nimajo. Na drugi strani pa tožena stranka tovrstne primere obravnava vsakodnevno in ima večletne izkušnje.

Zahteva za izdajo začasne odredbe je utemeljena.

39. Sodišče je dne 25. 4. 2025 v neki drugi podobni zadevi opr. št. I U 2148/2024 dobilo obvestilo svetovalke za begunce, da je tožena stranka nenapovedano dne 4. 4. 2025, pred zaključkom sodnega postopka, preden je sodišče odločilo o tožbi in zahtevi za izdajo začasne odredbe, in v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih zadevah, tožnika predala Hrvaški. Dne 28. 4. 2025 je evidenčna služba Upravnega sodišča po telefonu prejela informacijo in dan kasneje še pisno vlogo svetovalke za begunce v neki drugi istovrstni zadevi I U 97/2025, da je tožena stranka predala tožnika Bolgariji.

40. Na podlagi teh podatkov je Upravno sodišče začelo sklepati, da je tožena stranka morebiti spremenila politiko izvrševanja izpodbijanih aktov v zadevah po Dublinski uredbi 604/2013.

41. Sodišče je bilo po 21. 6. 2024, ko je izdalo začasno odredbo v zadevi predaje tožnika iz Turčije Hrvaški (v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024), zaradi dejstva, da zgolj največ 6 sodnikov z oddelka za varstvo ustavnih pravic rešuje vse azilne zadeve, ki so vložene na Upravno sodišče RS, poleg vseh ostalih nujnih zadev med drugim tudi za varstvo človekovih pravic, ki se dodeljujejo na oddelek za varstvo ustavnih pravic, prisiljeno uveljaviti prakso (v nekaterih primerih), da ne odloča ločeno najprej o zahtevi za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi zoper sklep o predaji, izdan po Dublinski uredbi 604/2013. V tistem obdobju je bila namreč uveljavljena praksa, da tožena stranka počaka z izvršitvijo izpodbijanega sklepa do odločitve sodišča o tožbi v upravnem sporu ali o začasni odredbi. Ker se je ta praksa morda nenapovedano spremenila s strani tožene stranke v začetku meseca aprila 2005, sodišče v tej zadevi presoja utemeljenost zahteve za izdajo začasne odredbe ločeno od tožbe zoper izpodbijani akt, kar seveda dodatno povečuje povprečen čas reševanja zadev na oddelku za varstvo ustavnih pravic.

42. Upravno sodišče je v omenjeni zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 opozorilo, da je Vrhovno sodišče RS je zavzelo drugačno razlago določb Dublinske uredbe 604/2013 glede teka roka iz določbe člena 29(1) Dublinske uredbe

Po stališču Vrhovnega sodišča vložena tožba zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa in tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

Zato je Upravno sodišče, ki drugače razlaga določbo člena 29(1) Dublinske uredbe,

v okoliščinah povečanega pripada zadev s področja Dublinske uredbe, s ciljem učinkovitega varstva pravic tožnikov, ki podajo zahtevo za izdajo začasne odredbe v zvezi z dublinskim postopkom predaje v nekatere države, kot so Hrvaška

) določbe člena 29(1) Dublinske uredbe in namena tega sekundarnega pravnega vira EU kot celote, moralo spremeniti prakso in ločeno odločiti in sicer najprej o predlogu za izdajo začasne odredbe, brez da bi lahko hkrati odločalo tudi o tožbi.

43. Upravno sodišče je v sodbi v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 tudi navedlo, da je Sodišče EU je v zadevi

, kot je izpostavilo Upravno sodišče v zadevah I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023 in v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023, izpeljalo specifično interpretacijo glede na zakonodajalčeve tri možnosti iz člena 27(3) Dublinske uredbe. Sodišče EU je v tej specifični interpretaciji upoštevalo naslednje: da je treba dati pristojnemu organu dovolj dolg rok, da opravi predajo (razlaga po namenu);

da pri tem vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno;

da se zakonodajalec EU sklicuje na prenehanje odložilnega učinka, ne da bi razlikoval med državami, ki so se odločile, da bodo imele pritožbo v skladu s členom 27(3)(a) in (b) s takojšnjim odložilnim učinkom, in državami, ki so se odločile, da bo odložilni učinek v skladu s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe odvisen od sprejetja odločitve o odložitvi izvršitve na podlagi zahteve zadevne osebe;

da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega, do tega pa bi prišlo, če države članice ne bi imele na voljo dovolj dolgega roka za izvedbo predaje, kadar je zadevna oseba pridržana in se je odločila, da bo vložila pritožbo.

44. Ta interpretacijo, ki sicer sega še v leto 2023, je torej Upravno sodišče ponovilo in potrdilo v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 in iz nje izhaja, da po stališču Sodišča EU vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

45. Vse tako kaže, da tožena stranka teh interpretacij Sodišča EU, ki so podprte tudi z dolgoletno in povsem ustaljeno interpretacijo Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi (v nadaljevanju: ESČP) s 3. členom EKČP, po kateri mora tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP,

od začetka meseca aprila 2025 ne upošteva (več) oziroma jo morebiti ne upošteva (več) dosledno.

46. Interpretaciji ESČP iz sodbe Velikega senata v zadevi

glede avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, kadar stranka nima očitno neutemeljenega zahtevka glede 3. člena EKČP, se je sicer Sodišče EU z vidika učinkovitega sodnega varstva pravice iz 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) približevalo postopoma, bolj kot ne implicitno,

dokler ga ni bolj izrecno potrdilo v sodbi v zadevi

ki se sicer nanaša na odločbo o vrnitvi, in ne na odločitev o predaji po Dublinski uredbi 604/2013. Vendar, ker gre v obeh primerih za interpretacijo določbe 47. člena Listine in ker je šlo tudi v zadevi

za razmerje med dvema državama članicama EU, je interpretacija v zadevi

relevantna tudi za obravnavani primer. V skladu z interpretacijo Sodišča EU je namen določila 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med Listino in EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije.

47. Zakonodajalec je v določbi tretjega odstavka 70. člena ZMZ-1 izrecno predpisal, da tožba zoper sklep o zavrženju prošnje na podlagi Dublinske uredbe 604/2013 ne zadrži izvršitve izpodbijanega akta. S takšno ureditvijo je zakonodajalec Republike Slovenije za določene situacije ustvaril možno neskladje s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, kajti po (

) interpretaciji Sodišča EU v omenjeni zadevi

je avtomatičen suspenzivni učinek že po sami zakonski določbi, ki mora biti natančna, jasna in predvidljiva, potrebna, kadar bi lahko bil tožnik zaradi izvršitve odločbe izpostavljen dejanskemu tveganju, da bo podvržen ravnanju v nasprotju z določilom 4. člena Listine (ali člena 19(2) Listine).

Nacionalni organ sicer ni nujno dolžan "domnevati", da bi vsako pravno sredstvo imelo odložilni učinek po samem zakonu, vendar pa mora organ preveriti, ali so pogoji, ki v pravu EU veljajo za zagotovitev tega učinka, izpolnjeni glede na položaj zadevne osebe.

Avtomatični suspenzivni učinek po samem zakonu je treba nujno zagotoviti za pravna sredstva zoper odločbe, ko izvršitev odločbe "lahko" tožnika izpostavi "resnemu tveganju" v zvezi s pravico iz 4. člena Listine. V tem okviru nacionalni organ za presojo, ali izvršitev odločbe o vrnitvi, na katero se nanaša pravno sredstvo, "lahko" zadevno osebo izpostavi takemu tveganju, ni dolžan odločiti o tem, ali izvršitev te odločbe "dejansko" povzroči to tveganje. Po stališču Sodišča EU, če bi bila namreč sprejeta taka rešitev, bi se pogoji za uporabo odložilnega učinka po samem zakonu pomešali s pogoji za uspeh pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo. Iz tega bi sledilo, prvič, da se ne bi upošteval preventivni vidik odložilnega učinka pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo, in drugič, da bi moral vsak organ, ki bi moral izpeljati posledice iz tega odložilnega učinka, v praksi sam opraviti preizkus, ki ga mora opraviti sodišče, pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe.

Zato se mora tak organ omejiti na presojo, ali pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil tožnik zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju v zvezi s pravico iz 4. člena Listine, in ki očitno niso neutemeljene. Če je tako, mora navedeni organ ugotoviti, da se izvršitev odločbe odloži po samem zakonu od vložitve tega pravnega sredstva, in iz tega izpeljati posledice, ki jih ima v okviru svoje pristojnosti.

zaključilo, da se mora šteti, da vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

48. Med tem ko ZMZ-1 ter ZUS-1 ne določata avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe za nobeno situacijo po Dublinski uredbi 604/2013, pa je v konkretni zadevi tako, da je tožnik v tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe navajal trditve, da bi v primeru njegove predaje Hrvaški lahko prišlo do kršitve pravice iz 4. člena Listine, ki pa jih je podprl, in to je specifičnost konkretnega predloga za izdajo začasne odredbe, z večjim številom medsebojno usklajenih in časovno relevantnih poročil mednarodnih organizacij in tudi sodb sodišč držav članic EU, ki očitno izkazujejo, da tožbeni zahtevek tožnika glede 4. člena Listine ni očitno neutemeljen. Številne sodbe sodišč držav članic EU, na katere se sklicuje tožnik, in statistični podatki tožene stranke o izvršenih predajah prosilcev Hrvaški potrjujejo splošno znano dejstvo, da v zadevah, ko gre za predajo Hrvaški, v daljšem časovnem obdobju obstaja dokaj različna sodna praksa v državah članicah EU tako glede pravnih vprašanj kot tudi vprašanj glede dejanskega stanja o tem, kaj se dogaja s prosilci za mednarodno zaščito v smislu njihove nastanitve in dostopa do azilnega postopka ne samo, ko gre za posebej ranljive prosilce, in sicer po tem, ko so po Dublinski uredbi 604/2013 predani Hrvaški. Zagotovilo, na katerega se sklicuje tožena stranka, je standardizirano in zato ne more odtehtati informacij, ki jih je priložil tožnik.

49. Tožena stranka sama ni pridobila informacij o stanju na Hrvaškem, čeprav je v tovrstnih zadevah, ko gre za države, kjer obstaja določeno tveganje z vidika 4. člena Listine, relevantno, katere informacije v zvezi z dublinskimi postopki vračanja na Hrvaško so javno dostopne in bi morale biti toženi stranki znane. To pomeni, da "

skrbna in natančna presoja izjav prosilca

", kot pravi sama tožena stranka v izpodbijanem aktu, ko gre za Hrvaško, sploh ne zadošča za to, da bi organ lahko ugotovil, da gre za očitno neutemeljen zahtevek, ki ne potrebuje avtomatičnega suspenzivnega učinka. Stališče tožene stranke, da sta Upravno sodišče v zadevi I U 2220/2024 in Vrhovno sodišče v zadevi I Up 177/2024 potrdili, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti, pomeni zmotno interpretacijo prava, saj je v obeh primerih sodišča presojalo zgolj to, ali je tožnik v konkretnih okoliščinah primera uspel dokazati sistemske pomanjkljivosti v drugi državi članici EU, ne pa tudi, ali tam takšne hude pomanjkljivosti obstajajo, ali ne. Stališči tožene stranke, da je bil tožnik tako malo časa na Hrvaškem oziroma da informacij o stanju na Hrvaškem ne morejo nadomestiti izjave in osebne izkušnje tožnika na Hrvaškem, pa tožnika celo postavljajo v položaj, ko objektivno niti ne bi mogel podati zahtevka z vidika 4. člena Listine, ki ne bi bil očitno neutemeljen. To je povsem zmotno razumevanje dokaznega bremena tožnika, da poda zahtevek, ki ni očitno neutemeljen.

50. Tožnik ima razumljivo pravico, da relevantne informacije predloži šele v upravnem sporu, ker mu to pravico daje člen 27(1) Dublinske uredbe v povezavi z neposrednim učinkom pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz 47. člena Listine še zlasti, ker gre za absolutno zavarovano pravico iz 4. člena Listine. Zato je te informacije zelo na kratko povzelo tudi sodišče pri odločanju o predlogu za izdajo začasne odredbe. Dejstvo, da tožnik v upravnem postopku na osebnem razgovoru ni imel pooblaščenca, da je prava neuka stranka, ki tudi ne pozna uradnega jezika, v katerem je tekel upravni postopek (brez pomoči tolmača), samo še dodatno potrjuje možnost, da tožnik predloži informacije šele v upravnem sporu.

51. Poleg tega je med strankama v konkretni zadevi očitno spor o tem, ali je sprejem prosilcev po Dublinski uredbi 604/2013 na Hrvaškem v skladu s primarnim in sekundarnim pravom EU in obe stranki sta zagovarjali nasprotni razlagi pojma "sistemskih pomanjkljivosti" in pravil glede dokaznega bremena.

52. Vse navedeno skupaj pomeni, da mora imeti tožba v takem primeru suspenzivni učinek oziroma da je treba v tej smeri razlagati in uporabiti pogoje za izdajo začasne odredbe po ZUS-1 v navezavi na določbo člena 27(2)(c) Dublinske uredbe 604/2013. Zato je sodišče ugotovilo, da je težko popravljivo škodo, ki bi lahko nastala s predajo tožnika Hrvaški, mogoče in jo je treba preprečiti z izdajo začasne odredbe, ki zadrži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu. Tožena stranka izdaji začasne odredbe zaradi varstva javnega interesa v odgovoru na tožbo niti ne nasprotuje.

53. Na tej podlagi je sodišče predlogu tožnika ugodilo, kot izhaja iz izreka tega sklepa (drugi odstavek 32. člena ZUS-1 v zvezi s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe).

O tem glej sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 68/2023 z dne 10. 5. 2023 in I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024.

Glej na primer sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej (na primer) sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi: I U 146/2024 z dne 26. 3. 2024.

Amayry, C-60/16, 13. 9. 2017, odst. 62(glej tudi odst. 45); Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 59; B, F in K, C- 323/21, C-324/21 in C-325/21 12. 1. 2023, odst. 63; MA, PB, LE, C-245/21 in C-248/21, 22. 9. 2022, odst. 48, 58.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

Glej: Tall, C-239/14, 17.12.2015, odst. 54; Gnandi, C-181/16, 19.6.2018, odst. 54; X, C-175/17, 26.9.2018, odst. 32; LM, C-402/19, 30.9.2020.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-66.

J N., C-601715 PPU, 15. 2. 2016, odst. 47.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46-50, 57, 63.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 27, 27/3, 27/3-c

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.