UPRS Sodba I U 1066/2021-45
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-03-06

dovolitev zadrževanja - krvno maščevanje - pravica do izjave - bistvena kršitev določb postopka

Utemeljen je tožbeni očitek, da je toženka kršila pravila postopka, ker se je oprla na koncept varne izvorne države, ne da bi dala tožniku možnost izjave. Sodišče opozarja, da je treba dati stranki pred izdajo odločbe možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo (prvi odstavek 9. člena ZUP). Organ svoje odločbe ne sme opreti na dejstva, glede katerih vsem strankam ni bila dana možnost, da se o njih izjavijo, razen v primerih, določenih z zakonom (tretji odstavek 9. člena ZUP).

Utemeljen je (tudi) ugovor procesne kršitve, da se toženka ni izjavila o tožnikovih dokaznih predlogih (članki in film), ki jih je predložil v upravnem postopku.

Sodišče še pojasnjuje, da toženka ne more odpraviti navedene pomanjkljivosti izpodbijane odločbe v tem upravnem sporu (z navedbo, da se članki, ki jih ni dobro razumela, ker so v tujem jeziku, ne nanašajo na tožnika, ker v njih tožnik ni omenjen in da gre za novejše članke, kot trdi v tem upravnem sporu), ker obrazložitev toženke v odločbi in njene navedbe v upravnem sporu ne morejo nadomestiti razlogov za odločitev prvostopnega organa.

Na tem mestu sodišče pojasnjuje, da je utemeljena tudi tožbena navedba, da je bistveno za odločanje o Zahtevku ugotovitev, ali bi bilo tožnikovo življenje ali njegova svoboda v Črni gori, ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, ali bi lahko bil izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju.

Tožbi se ugodi in se odločbo Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije, Policija, Policijska uprava Ljubljana številka 021-8/2020/31 (3E23-05) z dne 16. 4. 2021 odpravi in zadeva vrne Ministrstvu za notranje zadeve Republike Slovenije, Policija, Policijska uprava Ljubljana v ponoven postopek.

O odločbi Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije, Policija, Policijska uprava Ljubljana št. 021-8/2020/31 (3E23-05) z dne 16. 4. 2021 (v nadaljevanju Odločba PULJ 16-4-21)

1. Policijska uprava Ljubljana (v nadaljevanje PU LJ) je na podlagi 207. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), 73. in 86. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2), 10. točke prvega odstavka 25. člena Zakona o organiziranosti in delu v policiji (v nadaljevanju ZODPol) z Odločbo PULJ 16-4-21 zavrnila tožnikovo prošnjo, vloženo iz razloga po 1. alineji, 2. odstavka, 73. člena ZTuj-2 v zvezi z 72. členom ZTuj-2 (načelo nevračanja), ki pomeni obveznost Republike Slovenije, da ne sme odstraniti tujca v državo, v kateri bi bilo njegovo življenje ali njegova svoboda ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, ali v državo, v kateri bi lahko bil izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju (1. točka izreka). Odločila je še, da niso nastali posebni stroški in tožnika oprostila plačila upravne takse (2. točka izreka).

2. Iz obrazložitve Odločbe PULJ 16-4-21 izhaja, da je tožnik zahteval

, da se mu dovoli zadrževanje na ozemlju Republike Slovenije. V Zahtevi je s sklicevanjem in povzemanjem sodbe Upravnega sodišča RS I U 60/2020-11 z dne 13. 5. 2020 navedel, da se ga ne sme vrniti v matično državo, ker bi bil ogrožen s strani kriminalne združbe, ki je (tudi) po mnenju sodišča razlog za krvno maščevanje.

in navedel da so slovenska sodišča ugotovila, da pogoji za izročitev tožnika Črni gori, zaradi pravnomočne obsodbe zaradi kaznivega dejanja poskusa umora, niso več izpolnjeni, ker je po pravu Republike Slovenije nastopilo zastaranje izvršitve kazni, torej mu več ne grozi izročitev izvorni državi, saj ni več akta, ki bi nalagal njegovo izročitev Črni gori. Tožnik je izpostavil, da iz sodbe Upravnega sodišča RS I U 60/2020 z dne 13. 5. 2020 izhaja, da je sodišče v 14. odstavku obrazložitve navedlo, da je, v postopku vračanja tožnika v izvorno državo, treba upoštevati načelo nevračanja. Meni, da je iz te sodbe razvidno, da so podani pogoji, da bi se predlagatelju dodelil status begunca, vendar zaradi formalnosti sodišče o tem ni odločilo. Sodišče je odločilo, da je treba preganjanje, ki ga je predlagatelj v matični državi deležen s strani mafijske združbe, ki predstavlja krvno maščevanje, upoštevati v postopku odstranitve oziroma v postopku zadrževanja. Tožnik je navedel, da je dokaz, da bi bilo njegovo življenje v primeru vrnitve v izvorno državo ogroženo, že obrazložitev odločbe, s katero je Ministrstvo za notranje zadeve zavrnilo tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (odločba št. 2142 2301/2018/34 z dne 20. 12. 2019, v nadaljevanju Odločba MNZ 20-12-19). Povzel je Odločbo MNZ 20-12-19: da je v Črni gori izbrisana meja med oblastjo in organiziranim kriminalom; da je po osamosvojitvi leta 2006 črnogorska oblast vzpostavila sodelovanje s transnacionalnimi narko karteli; da so država Črna gora ter njene institucije postale platforma za izvajanje najobčutljivejših delov operacij teh kartelov; da je črnogorska oblast postala ključni člen za delovanje latinskoameriških in turških narkokartelov; da sta razpad sistema tradicionalnih vrednot in nekaznovanost članov vladajoče mafije pripeljala do uničenja morale naroda in do novega vrednostnega sistema; da so tajkuni, kriminalci, skorumpirani agenti udbe, skorumpirani sodniki in tožilci, postali simbol moči in uspeha v Črni gori; da je tradicionalni srednji razred doživel moralni zlom; da so posledice globoke, strukturne in težke; da je industrija uničena, izvoz ne obstaja, kmetijstvo je uničeno; da Črna gora živi od pranja denarja, ki se steka s tihotapljenjem cigaret, od leta 2001 pa tudi z orožjem in prepovedano drogo; da se plače in pokojnine financirajo iz tihotapljenja in pranja denarja; da je politična kriza globoka in sistemska; da oblast ohranjajo z ukradenimi volitvami, s pomočjo mafije; da je v Črni gori očitna povezanost posameznikov in tožilstva, sodstva in policije z mafijskimi klani. Meni, da je iz Odločbe MNZ 20-12-19 razvidno, da je Črna gora mafijska država, tožnik pa preganjan s strani črnogorske mafije. Meni, da iz Odločbe MNZ 20-12-19 izhaja, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil tožnik ob vrnitvi v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo v smislu prve in druge alineje 28. člena ZMZ-1. Poudarja, da Odločba MNZ 20-12-19 predstavlja javno listino, na katero je naslovni organ vezan. Navaja, da mu MNZ ni podelil status subsidiarne zaščite, ker obstaja izključitveni razlog. Tožnik je še navedel, da ga ogroža tudi A. A., ki je kriminalec, izrazito konflikten in nagnjen k nasilju, ki upravlja z vsemi nelegalnimi posli na Balkanu. Tožnik meni, da je A. A. dejansko šef mafije oz. gospodar Črne gore, ki ima svojo "vojsko".

3. Toženka je v ugotovitvenem postopku ugotovila:

(i) da je bila tožnikova prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena z odločbo Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-2302/2018/34 (1312-09) z dne 20. 12. 2019 (pravnomočna s sodbo naslovnega sodišča I U 60/2020 z dne 13. 5. 2020).

(ii) Da je bil tožniku določen 30 dnevni rok za prostovoljno vrnitev

, ki je bil podaljšan, ker tožnik ni imel in si ni mogel pravočasno priskrbeti veljavne potne listine

; da tožnik roka za prostovoljno vrnitev ni spoštoval in mu je MNZ izdal odločbo o vrnitvi s prepovedjo vstopa za čas šestih mesecev in odrejeno, da se od 15. 9. 2020

, a ne dlje ko za 6 mesecev, nastani izven Centra za tujce, Veliki Otok 44z, Postojna in sicer na naslovu Karlovška cesta 15 v Ljubljani in obveznim enkrat tedenskim javljanjem na PP Ljubljana.

(iii) Da je tožnik izjavil, da nima potnega lista, da bi se lahko vrnil, ker oblasti v Črni gori ne smejo izvedeti, da se nahaja v Sloveniji.

(iv) Na podlagi sodbe naslovnega sodišča IU 60/2020 je ugotovila, da pogoji za izročitev tožnika Črni gori, zaradi pravnomočne obsodbe zaradi kaznivega dejanja poskusa umora, niso več izpolnjeni, ker je po pravu Republike Slovenije nastopilo zastaranje izvršitve kazni. Tožniku torej ne grozi več izročitev izvorni državi, saj ni več akta, ki bi nalagal njegovo izročitev Črni gori.

(iv) Da so črnogorski varnostni organi, po poizvedbah PU LJ v zvezi z navedbami v Zahtevi, sporočili, povzeto:

- Da je kriminalna skupina "B.", ki je delovala v C. in katere člana sta bila D. D., ki je bil ubit ob storitvi kaznivega dejanja tožnika in E. E. (ob poznejših spopadih umrl v F. leta 2000), razbita z delovanjem pristojnih državnih organov Črne gore.

- Da je večina članov kriminalne skupine "B.", predhodno procesirana in obsojena na zaporne kazni zaradi storitve različnih kaznivih dejanj.

- Da so v medsebojnih sporih in spopadih znotraj skupine "B.", posamezni člani umrli, preostali člani pa so se reorganizirali in tako sedaj ni registrirano, da se posamezni člani še ukvarjajo z izvrševanjem kaznivih dejanj. Posamezniki, ki so bili člani omenjene kriminalne skupine, so še naprej povezani z različnimi kriminalnimi dejanji in kriminalnimi osebami. Brat ubitega D. D., G. G., se je po umoru brata, preselil v H. in ima v posesti znatna finančna sredstva.

- Da del bivših članov kriminalne skupine "B." nadaljuje z nelegalnimi posli in varnostni organi Črne gore ne morejo izključiti možnost negativnih ravnanj in maščevanja tožniku.

- Da uslužbenci policije v Črni gori skladno s svojimi zakonskimi pooblastili ukrepajo in izvajajo aktivnosti iz svoje pristojnosti s ciljem zaščite osebne in premoženjske varnosti vseh državljanov Črne gore. Da bodo v primeru konkretnih ugotovitev o možni ogroženosti tožnika, policijski uslužbenci ravnali in ukrepali z vsemi ukrepi, skladno z zakonskimi določbami.

(v) Da so črnogorski varnostni organi v zvezi s poizvedbami PU LJ glede navedb tožnika v Zahtevi, da bi ga lahko v Črni gori ogrožal A. A., sporočili, povzeto:

- da ne razpolagajo z ugotovitvami o eventualni tožnikovi ogroženosti s strani A. A.

- Da niso ugotovili, da bi tožnik in A. A. imela kakršnokoli poslovno razmerje, s tem pa tudi ni motiva za medsebojne spore.

- Da bodo v primeru konkretnih ugotovitev o možni ogroženosti tožnika ukrepali v skladu z zakonom.

4. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnik v upravnem postopku v bistvenem izjavil: (i) da je sestri poslal pooblastilo, da sproži postopek pri črnogorskih organih, da zanj pridobi kakršenkoli osebni dokumenti, ki do sedaj ni bil uspešen; (ii) da ni bil na ambasadi Črne gore, ker ne sme stopiti na njihovo ozemlje zaradi pravnomočna obsodbe, kar je tudi razlog, da ne more osebno prevzeti potovalnega dokumenta na črnogorski ambasadi; (iii) da je Slovenija tožnikovo predajo črnogorskim varnostnim organom zavrnila, zato je varen le v Sloveniji; (iv) da A. A. podpira in ščiti "B.", kriminalno združbo, ki dela v Črni gori kriminal in dejansko vodi državo; (vi) da je A. A. vodja te kriminalne združbe, ki mu je podtaknila sum za umor, ki ga dejansko ni storil; (vii) da se je zato s tem, ko se je zameril "B.", dejansko zameril A. A.; (viii) da se z odgovorom z dne 16. 11. 2020 delno strinja, dodaja pa, da so se "B." razdelili, ko je A. A. po določenem dogodku ubil E. E.; (ix) da je pred dnevi policija pridržala A. A., ki je sedaj na prostosti, da pa so izginili ali pa so pridržani policisti, ki so A. A. pridržali. Tožnik je še izjavil, da so "B."napadli njegovo mamo in sestro. Takoj po dogodku, v katerem je bil ubit D. D. in ranjen E. E. (ki ga je A. A. ubil čez eno leto po dogodku, o katerem je tekel kazenski postopek), so štirje "B." nasilno vstopili v tožnikovo stanovanje, kjer so ga iskali. Po stanovanju so brez razloga streljali. Pretepli so mamo in sestro, da bi povedali, kje se nahaja. Povedal je tudi, da so tožnika tri dni pred dogodkom, v zvezi s katerim je bil tožnik obsojen, s pištolami pretepli člani "B." skupine, ker naj bi slišali, da naj bi tožnik na njih streljal, kar pa ni res. Dogodek je tožnik prijavil policiji, ki pa ni reagirala. Tožnik je povedal, da so ga namesto tega osumili kaznivega dejanja, ki ga ni storil. Tožnikovo življenje bi bilo v primeru vrnitve v Črno goro ogroženo, ker je skupina "B." oz. so skupine pod vodstvom A. A. zelo maščevalna.

5. Toženka je na podlagi poizvedb in odgovora črnogorskih varnostnih organov ugotovila: (i) da je bil tožnik, zaradi kaznivega dejanja poskusa umora, obsojen na 20 let kazni zapora s strani Višjega sodišča v Podgorici K br. 136/99 z dne 22. 10. 2002; (ii) da kaznivo dejanje zastara 22. 10. 2028; (iii) da je mednarodna tiralica še vedno veljavna; (iv) da drži tožnikova izjava, da so takoj po dogodku, ko je bil ubit B. B., ranjen pa E. E., v tožnikovo stanovanje vstopile osebe, člani skupne "B.", ki so streljali in fizično napadli člane njegove družine z namenom pridobitve informacij, kje se tožnik nahaja; (v) da so 15. 2. 1999 policijski uslužbenci varnostnega centra C. proti omenjenim osebam podali kazensko ovadbo (Ku.br. 105); (vi) da je resnična tožnikova izjava, da je 7. 2. 1999 podal prijavo varnostnemu centru C., da so ga napadli pripadniki skupine "B.", pri čemer je prejel udarce s pištolo, opisani dogodek umora pa se je zgodil 12. 2. 1999. Uporabljeno orožje ni najdeno, v zvezi navedenega dogodka ni podana kazenska ovadba, v kateri je bil udeleženec dogodka D. D., ki je bil nato nekaj dni kasneje ubit.

6. Tožnik je navedel, da dopis črnogorskih varnostnih organov potrjuje vse njegove izjave. Dodatno je navedel: da v kriminalni skupini "B." pod zaščito A. A., prihaja do delitve organizacije in sicer v dve skupini; da so "B." nadaljevali s kriminalnim delom in si s tem zagotovili nujna znatna finančna sredstva; da so ga že poskušali ubiti, ko so vdrli v stanovanje njegove mame in sestre ter s streljanjem po stanovanju in nasilnim nadlegovanjem hoteli izvedeti kje se tožnik nahaja; da tožnik ne more izločiti možnost negativnih namenov po maščevanju; da zaradi še vedno veljavnega naloga, tožnik ne more dobiti nobenega osebnega dokumenta iz matične države.

7. Toženka je v zvezi z izjavami tožnika, da je ogrožen s strani kriminalne skupine "B." in A. A., ugotovila, da je kriminalna skupina "B." razbita in, da je večina članov kriminalne skupine predhodno procesirana in obsojena na zaporne kazni zaradi storitve različnih kaznivih dejanj. Ugotovila je, da so v medsebojnih sporih in spopadih, znotraj same skupine "B.", posamezni člani umrli, preostali člani pa so se reorganizirali in tako sedaj ni registrirano, da se posamezni člani še ukvarjajo z izvrševanjem kaznivih dejanj. Posamezniki, ki so bili člani omenjene kriminalne skupine, so še naprej povezani z različnimi kriminalnimi dejanji in kriminalnimi osebami. G. G. se je po umoru brata preselil v H. in ima v posesti znatna finančna sredstva. Ugotovila je, da ima I. I. iz različnih nelegalnih poslov, v katerih sodeluje, v posesti tudi znatna finančna sredstva. Toženka je na podlagi obvestila črnogorskih varnostnih organov ugotovila, da ti ne razpolagajo z ugotovitvami o eventualni ogroženosti tožnika s strani A. A., da niso ugotovili, da bi v preteklosti poslovno sodelovala, zato po njihovi oceni ni motiva za medsebojne spore. Toženka je pojasnila, da držijo sicer tožnikove navedbe, da so takoj po tem, ko je bil ubit D. D., v njegovo stanovanje vstopili člani skupine "B.", ki so streljali in fizično napadli člane njegove družine z namenom pridobitve informacij, kje se tožnik nahaja in da so policijski uslužbenci varnostnega centra C. podali kazensko ovadbo Ku.br. 105, 15. 2. 1999 proti omenjenim osebam. Kot dokazane je PU LJ štela tudi tožnikove izjave, da je 7. 2. 1999 podal prijavo varnostnemu centru C., da so ga napadli pripadniki skupine "B.", pri čemer je prejel udarce s pištolo. PU LJ je pojasnila, da so se ti dogodki in grožnje zgodili pred 12 leti, leta 1999 in so jih obravnavali črnogorski varnostni organi. PU LJ je ugotovila, da tožnik ni navedel, da bi bil kasneje deležen groženj in izpostavila, da je bil obsojen na 20 let kazni zapora s strani Višjega sodišča v Podgorici K br. 136/99 z dne 22. 10. 2002 zaradi kaznivega dejanja poskusa umora, da kaznivo dejanje zastara 22. 10. 2028 in da je mednarodna tiralica zoper tožnika še vedno veljavna. PU LJ je ugotovila, da ni dokazano, da bi bilo tožnikovo življenje ali njegova svoboda z vrnitvijo v Črno goro ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, ali bi lahko bil izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju. PU LJ je izpostavila, da imajo črnogorski varnostni organi za tožnika razpisano mednarodno iskanje, ker je bil obsojen na 20 let zapora zaradi kaznivega dejanja poskusa umora. Po vrnitvi v matično državo bodo tako črnogorski varnostni organi tožnika prijeli zaradi izvršitve sodbe Višjega sodišča v Podgorici K br. 136/99 z dne 22. 10. 2002. PU LJ je pojasnila, da v črnogorskih zaporih ni pričakovati, da bi bilo tožnikovo življenje ali njegova svoboda ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, ali bi lahko bil izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju, saj bo tja za dobo 20 let nameščen zaradi izvršitve sodbe, s čimer so tudi izključeni elementi, da bi bil tožnik v matični državi ogrožen s strani kriminalne združbe, ki je po mnenju sodišča razlog za krvno maščevanje.

8. PU LJ je še pojasnila, da je Republika Slovenija z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav Črno goro določila kot varno tretjo državo.

O odločbi Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije, 2253-31/2021/2 (155-02) z dne 1. 6. 2021 (v nadaljevanju Odločba MNZ 1-6-21)

9. Ministrstvo za notranje zadeve Republike Slovenije (v nadaljevanju MNZ ali toženka) je z Odločbo MNZ 1-6-21 zavrnilo tožnikovo pritožbo zoper Odločbo PULJ 16-4-21.

10. S povzemanjem 72. člena ZTuj-2 in 1. alineje drugega odstavka 73. člena ZTuj-2 je toženka pojasnila, da se sodba Upravnega sodišča I U 60/2020 z dne 13. 5. 2020, na katero se je skliceval tožnik, neposredno ne nanaša na ta postopek. Izpostavila je, da je kljub temu PU LJ opravil poizvedbe pri črnogorskih varnostnih organih glede okoliščin in varnostne situacije, ki se nanaša na tožnika. Po oceni toženke je dogodek, ko so leta 1999 v tožnikovo stanovanje vstopili člani skupine "B.", ki so streljali in fizično napadli člane tožnikove družine z namenom pridobitve informacij, kje se nahaja, nedvomno predstavljal resno grožnjo tožniku. Kot dokazane je štel tudi tožnikove navedbe, da je 7. 2. 1999 podal prijavo Varnostnemu centru v C., da so ga napadli pripadniki skupine "B.", pri čemer je prejel udarce s pištolo in da se je dogodek, v katere je bil ubit D. D., zgodil 12. 2. 1999.

11. Toženka je izpostavila, da se je resni varnosti dogodek zgodil pred dvaindvajsetimi leti (in ne pred dvanajstimi leti, kot to verjetno pomotoma navaja prvostopenjski organ v odločbi) in da tožnik ni navedel, da bi bil po tem datumu resno ogrožen. Izpostavlja ugotovitev PU LJ, da je bila kriminalna skupina "B." z delovanjem pristojnih državnih organov Črne gore, razbita in bila večina članov kriminalne skupine predhodno procesirana in obsojena na zaporne kazni zaradi storitve različnih kaznivih dejanj. Posamezni člani so umrli, preostali člani pa so se reorganizirali. Toženka je še izpostavila, da je bilo s poizvedbami ugotovljeno, da črnogorski varnostni organi ne razpolagajo z ugotovitvami o eventualni, ogroženosti tožnika s strani A. A. (ni dokazov, da bi v preteklosti kakorkoli poslovno sodelovala). Navedbo črnogorskih varnostnih organov, da se ne more povsem izključiti negativnih ravnanj in maščevanja do tožnika, pa se po mnenju toženke ne nanaša na obstoječe (trenutne) grožnje tožniku, saj črnogorski varnostni organi v zvezi s tem ne navajajo nobene osebe ali dogodka. Zavrnitev Zahteve je po oceni toženke pravilna upoštevajoč: (i) časovno oddaljenost varnostnega incidenta (dvaindvajset let); (ii) da je kriminalne skupine "B." razbita; (iii) da ni ugotovljeno, da bi bila tožnik in A. A. v medsebojnem sporu in (iv) ker je Črna gora določena kot varna tretja država in je posledično tožnikovo pritožbo zavrnila.

12. Tožnik predlaga, da sodišče Odločbo PU LJ 16-4-21 in Odločbo MNZ 16-4-21 odpravi in tožniku prizna pravico do zadrževanja.

13. Tožnik je tekom celotnega postopka navajal, da je v izvorni državi ogrožen s strani kriminalne združbe, ker so ga obtožili, da je streljal na enega od njenih članov. Preden je zapustil državo so člani kriminalne združbe vdrli v njegovo stanovanje in ustrahovali njegovo mamo in sestro. Zato je izvorno državo zapustil. Če bi bil vrnjen v izvorno državo, bi ga pripadniki kriminalne združbe ubili. Ponavlja pritožbene navedbe, da iz obrazložitve Odločbe MNZ 20-12-19, ki je bila izdana v postopku mednarodne zaščite, izhaja, da je v Črni gori izbrisana meja med oblastjo in organiziranim kriminalom. Črnogorska oblast je po osamosvojitvi leta 2006 vzpostavila sodelovanje s transnacionalnimi narkokarteli. Država Črna gora ter njene institucije so postale platforma za izvajanje najobčutljivejših delov operacij teh kartelov, imajo dostop do evropske celine in dostop do bank, nobenega strahu pred policijo ter varnostnoobveščevalnimi službami in carinami. Vse to je zelo privlačna vaba. Črnogorska oblast je postala ključni člen za delovanje latinoameriških in turških narkokartelov. Razpad sistema tradicionalnih vrednost in nekaznovanost članov vladajoče mafije sta pripeljala do uničenja morale naroda in do novega vrednostnega sistema. Tajkuni, kriminalci, skorumpirani agenti udbe, skorumpirani sodniki in tožilci so postali simbol moči in uspeha v Črni gori. Tradicionalni srednji razred je doživel moralni zlom in posledice so globoke, strukturne in težke. Industrija je uničena, izvoz ne obstaja, kmetijstvo je uničeno. Črna gora živi od pranja denarja, ki se steka s tihotapljenjem cigaret, od leta 2001 pa tudi z orožjem in prepovedano drogo. Plače in pokojnine se financirajo iz tihotapljenja in pranja denarja. Politična kriza je globoka in sistemska. Oblast ohranjajo z ukradenimi volitvami, s pomočjo mafije. V Črni gori je očitna povezanost posameznikov iz tožilstva, sodstva in policije in policije z mafijskimi klani. Tožnik meni, da vse navedeno potrjuje njegove navedbe, da bi bilo njegovo življenje v primeru vrnitve v izvorno državo ogroženo. Iz Odločbe MNZ 20-12-19 tudi izhaja, da so potrjene tožnikove navedbe, da bi bilo predlagateljevo življenje v primeru njegove vrnitve v Črno goro ogroženo. Ogroža ga A. A., kriminalec, ki upravlja z vsemi nelegalnimi posli na Balkanu. Je izrazito konflikten in nagnjen k nasilju. A. A. je dejansko šef mafije oz. gospodar Črne Gore, ki ima svojo "vojsko". Iz cit. odločbe naslovnega organa izhaja, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil tožnik ob vrnitvi v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo v smislu prve in druge alineje 28. čl. ZMZ-1. Navaja, da ta odločba predstavlja javno listino, na katero je naslovni organ vezan. Naslovni organ tožniku ni podelil statusa subsidiarne zaščite, ker obstaja izključitveni razlog

14. Tožnik ponavlja pritožbene navedbe, da iz sodbe Upravnega sodišča RS I U 60/2020 z dne 13. 5. 2020 izhaja, da je tožnik v postopku mednarodne zaščite zatrjeval ogroženost s strani kriminalne združbe, ki po mnenju sodišča predstavlja razlog krvnega maščevanja, po že ustaljeni sodni praksi pa je krvno maščevanje razlog za preganjanje. Sodišče je ocenilo, da je naslovni organ napačno ocenil, da niso podani pogoji preganjanja, kjer se izključitveni razlog ne upošteva. Ker v tožbi ni bilo izpodbijano, da toženka nezakonito ni odločala ali obstajajo razlogi, da se predlagatelju podeli status begunca, sodišče o tem, ali so podani pogoji, da se predlagatelju podeli status begunca, ni odločalo. Je pa sodišče v 14. odstavku obrazložitve sodbe navedlo, da je treba v postopku vračanja predlagatelja v izvorno državo upoštevati načelo nevračanja.

15. Tožnik meni, da je toženka, kljub temu, da se odločitev Upravnega sodišča RS I U 60/2020 nanaša na postopek mednarodne zaščite, spregledala, da se oba postopka (mednarodne zaščite in zadrževanja v zvezi z 72. členom ZTuj-2) nanašata na isto varovano kategorijo in sicer, da bi bila tožnikovo življenje in svoboda v primeru vrnitve v Črno Goro ogrožena, oz. da bi bil tožnik lahko v primeru vrnitve v Črno Goro izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju. Meni, da se zato odločitev Upravnega sodišča I U 60/2020 vsekakor nanaša tudi na ta konkretni postopek, predvsem upoštevaje, da krvno maščevanje, ki je izenačeno z kriminalno združbo, nikoli ne preneha.

16. Tožnikovo ogroženost po njegovem mnenju potrjuje tudi obrazložitev PU LJ, da so varnostni organi Črne Gore toženki sporočili, da kriminalna skupina "B." nadaljujejo z nelegalnimi posli in zato ne morejo izključiti možnosti negativnih ravnanj in maščevanja tožniku. Meni, da to jasno potrjuje, da tudi varnostni organi Črne Gore potrjujejo, da bi bilo življenje tožnika v primeru vrnitve v Črno Goro ogroženo.

17. Tožnik meni, da je odgovor črnogorskih varnostnih sil, da z opravljenimi poizvedbami niso ugotovili, da bi v preteklosti tožnik in A. A. imela kakršnokoli poslovno razmerje in s tem naj tudi ne bi bilo motiva za medsebojne spore, brezpredmeten. Toženka je namreč postavila vprašanje tako, da ni upoštevala dejanskega stanja in sicer: da tožnik že več kot dvajset let ne živi v Črni Gori, zato z A. A. ni mogel biti v stiku. Tožnik se strinja, da sedaj stika med tožnikom in A. A. ni bilo, kar pa ne dokazuje, da tožnik v primeru vrnitve v Črno Goro ne bi bil ogrožen ali izpostavljen mučenju ali drugim nečloveškim ravnanjem. Stika med tožnikom in A. A. ni moglo biti ravno zaradi tega, ker je tožnik pobegnil v Slovenijo in se s tem rešil.

18. Meni, da bi bilo življenje tožnika v primeru vrnitve v Črno Goro ogroženo, saj so to ugotovile varnostne službe Črne Gore, upoštevaje, da se tožnik ne nahaja v Črni Gori že več kot dvaindvajset let in ob dejstvu, da krvno maščevanje, ki je izenačeno z delovanjem kriminalnih združb, nikoli ne preneha. Zato so po tožnikovem mnenju podani pogoji za zadrževanje na podlagi 72. čl. ZTuj-2.

19. Tožnik ponavlja svojo izjavo, s katero je potrdil poročilo varnostnih služb Črne Gore, da je kriminalna združba "B." razbita, da prihaja do delitve organizacije, in sicer v dve skupini, da so "B." nadaljevali s kriminalnim delom in si s tem zagotovili znatna finančna sredstva, da so ga že nameravali ubiti, ko so vdrli v stanovanje tožnikove mame in njegove sestre in s streljanjem po stanovanju ter nasilnim nadlegovanjem tožnikove sestre in mame hoteli izvedeti, kje se tožnik nahaja ter da je zoper njega še vedno razpisan zaporni nalog. Navaja, da tudi iz drugega poročila varnostnih organov Črne Gore izhaja, da so bivši člani skupine "B." še vedno povezani s kriminalom. Poudarja, da tudi MNZ priznava, da so bili z namenom pridobitve informacij, kje se tožnik nahaja, napadeni člani njegove družine. MNZ priznava tudi, da so tožnika napadli pripadniki skupine "B." tako, da so ga udarjali s pištolo.

20. Toženki očita, da se ni opredelila do člankov, ki jih je predložil tožnik, ker naj se članki ne bi nanašali neposredno na tožnika. Navaja, da iz člankov izhaja: strelski obračun v lokalu v C., preteč v diskoteki in dejstvo, da se A. A. še vedno ukvarja s krajo kokaina v Valensii. Toženka se ni opredelila do dela filma, v katerem specialni tožilec I. I. odkrito govori o maščevanju v Črni Gori. Zato predlaga, da si sodišče ogleda ta film.

21. Tožnik prilaga dokaze, iz katerih izhaja, kako posamezni člani mafije, ki vodi državo Črno Goro, obračunavajo med seboj. Iz priloženih dokazov, ki jih vlaga šele sedaj zato, ker mu ni jasno, kako lahko toženka kljub sodbi Upravnega sodišča RS in lastni odločbi, iz katere izhaja, da bi bila vrnitev tožnika v Črno Goro nevarna, mu še vedno ne prizna pravice do zadrževanja in to kljub naknadnemu dejstvu, ko so organi Črne Gore ugotovili, da tožnika v primeru vrnitve ne morejo zaščititi.

22. Tožnik s predloženimi članki dokazuje način obračunavanja med posameznimi člani ali šefi kriminalnih združb. Tožnik navaja, da članek

dokazuje, kdo vse je bil ubit: J. J. (je bil prestreljen v podzemni garaži 2014), K. K. (je bil likvidiran leta 2015), L. L., šef varnosti (je bil najden pod mostom leta 2016), M. M. (je bil ubit leta 2016), N. N. (je bil ubit v avtomobilu bomba), O. O. (je bil ubil s puško), P. P. (je bil likvidiran leta 2016), R. R. (je bil ubil z nastavljenim strelivom), S. S. (je bil ubit in najden naknadno), T. T. (je bil ubit leta 2018), U. U. (je bil ubit leta 2018) itd. Iz članka z dne 9. 1. 2021

"Kaos po prijetju A. A.. Za policaji je izginila vsaka sled, V. V. ima dodatno varovanje"

pa izhaja, da so morali policiste, ki so ob redni kontroli pri A. A. našli orožje, nuditi dodatno varovanje, oz. se ne ve kje so. V. V., podpredsedniku Črne Gore, pa so povečali varovanje. Ta članek je tožnik prejel na spletu šele sedaj, zato ga lahko šele sedaj predloži. Iz članka je razvidno, kako nevaren je A. A. še sedaj in kako velik vpliv ima na državne organe. Zato meni, da je tožbeni zahtevek še toliko bolj utemeljen.

23. Toženki očita, da ga ni seznanila, da bo oprla odločbo na koncept varne izvorne države niti mu ni omogočila, da bi lahko podal ustrezno trditveno in dokazno podlago, da Črna gora zanj ni varna država. S tem je toženka tožniku odvzela možnost, da domnevo varne izvorne države izpodbije. Navaja, da se informacije, na podlagi katerih je Republika Slovenija odločila, da je Črna Gora varna država, ne ujema z že citirano sodbo Upravnega sodišča, da Črna Gora ni varna država, da v njej pravosodni sistem ne deluje in da so tudi državni organi povezani z narkokarteli.

24. Tožnik je na naroku še navedel, da iz člankov, ki jih je priložil, izhaja, da kriminalne združbe v Črni Gori še vedno obstajajo, da gre za hude kriminalne združbe, katerih glavna naloga je tudi likvidacija in se obnašajo kot gre za primere krvnega maščevanja. Iz predloženega članka izhaja, da tudi če so kakšni člani iz kriminalne združbe ubiti, se le ta organizira na novo. Tožnik je iz C. in osebe, ki so omenjene v teh člankih, izhajajo dejansko iz C., so tožnikovi sovrstniki, ki so se v mladosti skupaj igrali, sedaj pa so stari čez 40 let. Tožnik meni, da so dobili s kriminalnimi dejanji sredstva in s tem tudi moč v državni politiki. Iz predloženih dveh člankov je tudi razvidno, katere politične stranke financirajo.

25. Toženka sklicujoča na izpodbijani sklep prereka vse tožbene navedbe, vztraja pri izpodbijanem sklepu ter predlaga zavrženje oziroma podrejeno zavrnitev tožbe.

26. Toženka s sklicevanjem na prvi odstavek 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), prvi odstavek 6. člena, prvi odstavek 104. člena in drugi odstavek 226. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) navaja, da so tožbi priloženi dokazi, ki niso prevedeni, zato se toženka do teh dokazov in navedb v zvezi s temi dokazi ne more izreči. Navedeno predstavlja procesno kršitev.

27. Toženka navaja, da je bistveno za ta spor, ali so izpolnjeni pogoji po načelu nevračanja. Toženka v zvezi s sodbo Upravnega sodišča I U 60/2020 z dne 13. 5. 2020, ponavlja, da se ta sodba, s katero je bila tožniku izdana zavrnilna odločba o priznanju mednarodne zaščite, neposredno ne nanaša na ta upravni spor. Toženka pojasnjuje, da je v Odločbi PULJ 16-4-21 upoštevano stališče sodišča Upravnega sodišča I U 60/2020 z dne 13. 5. 2020 iz 11. točke obrazložitve in preveril ali so trenutno (to je v tem časovnem obdobju) izpolnjeni pogoji po 72. členu ZTuj-2. Toženka povzema postopek, da je PU LJ opravila poizvedbe pri črnogorskih varnostnih organih glede okoliščin in varnostne situacije, ki se nanaša na tožnika. Povzema ugotovitve, da drži navedba tožnika, da so takoj po dogodku, ko je bil ubit D. D., E. E. pa ranjen, leta 1999 v stanovanje tožnika vstopili člani skupine "B.", ki so streljali in fizično napadli člane tožnikove družine z namenom pridobitve informacij, kje se nahaja tožnik. Policijski uslužbenci varnostnega centra C. so podali kazensko ovadbo Ku.br. 105, 15. 2. 1999 proti omenjenim osebam. Ta dogodek je nedvomno predstavljal resno grožnjo tožniku. Prav tako so točne navedbe tožnika, da je podal prijavo varnostnemu centru C. 7. 2. 1999, da so ga napadli pripadniki skupine "B.", pri čemer je prejel udarce s pištolo, dogodek v katerem je bil ubit D. D. pa se je zgodil 12. 2. 1999. Poudarja, da se je resni varnosti dogodek zgodil pred dvaindvajsetimi leti. Vztraja, da je PU LJ pravilno zaključila, da so se dogodki in grožnje, na katere se tožnik sklicuje, pripetili v letu 1999 in poudarja, da tožnik za kasnejše obdobje ni navedel morebitnih konkretnih ogrožanj.

28. Toženka kot relevantno poudarja, da je iz časopisnih člankov, na katere se sklicuje tožnik v pritožbi in katerih toženka ne razume povsem dobro, ker niso prevedeni v slovenski jezik, vseeno razbrala, da se vsebina člankov ne nanaša na tožnika, ker tožnik v njih ni omenjen. Iz letnic člankov je razvidno, da gre povečini za članke iz novejšega obdobja. Navaja, da so tožnikove navedbe, da tudi iz odločbe organa druge stopnje izhaja, da so bili zaradi tožnika fizično napadeni člani tožnikove družine in da so tožnika napadli pripadniki skupine "B.", izvzete iz konteksta, ker ne upošteva ugotovitev obeh organov o časovni distanci teh dveh dogodkov. Kasneje tožnik ali njegova družina niso bili napadeni. Toženka ponavlja ugotovitev, da so črnogorski varnostni organi v februarju 2021 odgovorili, da je bila kriminalna skupina "B." z delovanjem pristojnih državnih organov Črne gore, razbita. Večina članov kriminalne skupine je bila predhodno procesirana in obsojena na zaporne kazni zaradi storitve različnih kaznivih dejanj. Prav tako so v medsebojnih sporih in spopadih znotraj skupine "B.", posamezni člani umrli, preostali člani pa so se reorganizirali. Prav tako je bilo s poizvedbami ugotovljeno, da črnogorski varnostni organi tudi ne razpolagajo z ugotovitvami o eventualni ogroženosti tožnika s strani A. A. Z opravljenimi preverjanji niso ugotovili, da sta v preteklosti tožnik in A. A. imela kakršnokoli poslovno razmerje, s tem pa tudi nimata motiva za medsebojne spore. Navedba črnogorskim varnostnih organov, da se ne more povsem izključiti negativnih ravnanj in maščevanja do tožnika, se ne nanaša na obstoječe (trenutne) grožnje tožniku, saj črnogorski varnostni organi v zvezi s tem ne navajajo nobene osebe ali dogodka. Ponavlja, da je Črna gora določena kot varna tretja država (1. člen Odloka o določitvi seznama varnih izvornih držav). Toženka predlaga, da se glede na časovno oddaljenost varnostnega incidenta (dvaindvajset let), glede na razbitje kriminalne skupine "B.", glede na dejstvo, da ni ugotovljeno, da bi bila tožnik in A. A. v medsebojnem sporu in glede na dejstvo, da je Črna gora določena kot varna tretja država, tožba kot neutemeljena zavrne.

29. Toženka je na naroku dne 11. 2. 2025 navedla, da vztraja na izdani odločbi, saj iz predloženih listin izhaja, da črnogorski varnostni organi sporočajo, da ni sprememb od zadnjega poročila, ki so ga poslali leta 2020, zato toženka meni, da je izdana odločba zakonita.

30. Sodišče je v dokaznem postopku vpogledalo v dokaze, ki so v sodnem spisu označeni kot priloga od A1 do A9, od B1 do B3, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa PU LJ 2253-31/2021 in zaslišalo tožnika. Sodišče na podlagi 6. in 102. člena ZPP pri presoji ni upoštevalo listin, ki so v sodnem spisu označene kot priloga A4, A5, ker niso v slovenskem jeziku. Sodišče ni vpogledalo v film, ki je na USB ključku kot priloga upravnega spisa PU LJ 2253-31/2021, kot je predlagal tožnik, ker je z izvedenimi dokazi tožba že utemeljena, kot obrazloženo v nadaljevanju, in dodatno dokazovanje tožbe po presoji sodišča ni bilo potrebno.

31. Tožnik, ki je tujec, kar ni sporno, je vložil zahtevo za dovolitev zadrževanja v Republiki Sloveniji, ker naj bi bilo v Črni Gori njegovo življenje ali njegova svoboda ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, oziroma bi bil lahko izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju.

32. Zadrževanje po ZTuj-2 pomeni dovoljenje tujcu, ki se ga mora odstraniti, da začasno ostane v Republiki Sloveniji. Zadrževanje v Republiki Sloveniji se dovoli tujcu, za ta spor relevantno tudi, če tujčeva odstranitev iz države ni dovoljena v skladu z 72. členom ZTuj-2, ki nalaga Republiki Sloveniji obveznost, da ne sme odstraniti tujca v državo, v kateri bi bilo njegovo življenje ali njegova svoboda ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, ali v državo, v kateri bi lahko bil izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju.

33. Države imajo po ustaljenem mednarodnem pravu pravico nadzora nad vstopom tujcev, dovoljenji za njihovo bivanje in izgoni oziroma izročitvami.

Vendar je suverenost države omejena z dolžnostjo, da država posameznika ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen nečloveškemu ravnanju (non-refoulment). ESČP je v sodni praksi izoblikovalo stališče, da je prepovedana odstranitev, izgon ali izročitev posameznika drugi državi, kadar so izkazani tehtni razlogi, ki utemeljujejo sklep o obstoju resnične nevarnosti, da bo ta oseba izpostavljena mučenju oziroma nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.

Načelo nevračanja (non-refoulment) je mednarodnopravno načelo, ki prepoveduje državi odstranitev, izgon ali izročitev posameznika državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju (v nadaljevanju nečloveško ravnanje). V skladu s prvim odstavkom 33. člena Ženevske konvencije sta prepovedana izgon ali prisilna vrnitev begunca na meje ozemlja, na katerem bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti določeni družbeni skupini ali določenega političnega prepričanja.

Načelo nevračanja je urejeno tudi v Konvenciji proti mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju (v nadaljevanju MKPM), ki v prvem odstavku 3. člena izrecno prepoveduje pregon, izgon oziroma izročitev osebe drugi državi, če so podani resni razlogi za sum, da utegne biti mučena. Člen 18 Ustave določa, da nihče ne sme biti podvržen mučenju, nečloveškemu ali ponižujočemu kaznovanju ali ravnanju. Iz ustaljene ustavnosodne presoje izhaja, da 18. člen Ustave prepoveduje, da bi bila oseba, glede katere obstaja resnična nevarnost, da bo v primeru vrnitve v državo, iz katere je prišla, izpostavljena nečloveškemu ravnanju, izročena tej državi oziroma izgnana vanjo.

Spoštovanje načela nevračanja je varovano v okviru 18. člena Ustave in tudi s 3. členom EKČP. Varstvo v primeru odstranitve, izgona ali izročitve je zagotovljeno tudi z drugim odstavkom 19. člena Listine. V skladu s to določbo Listine se nihče ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju. V 4. členu Listine je urejena prepoved mučenja, ki določa, da nihče ne sme biti podvržen mučenju ali nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju. SEU je sprejelo stališče, da prepoved nečloveškega ali ponižujočega ravnanja iz 4. člena Listine ustreza tisti iz 3. člena EKČP ter da sta v tem okviru njena vsebina in obseg v skladu s tretjim odstavkom 53. člena Listine enaka kot tista, ki ju določa EKČP.

Navedlo je, da je pravica iz 4. člena Listine absolutne narave.

Načelo nevračanja prepoveduje tako neposredno vračanje (direct refoulement) kot posredno vračanje (indirect refoulement), pri katerem je prosilec izročen državi, v kateri zanj sicer neposredno ne obstaja resna nevarnost, da bo podvržen nečloveškemu ravnanju, vendar obstaja možnost, da bo iz te države izročen državi, v kateri zanj obstaja resna nevarnost, da bo izpostavljen nečloveškemu ravnanju.

Posamezniku, ki zaprosi za zaščito, načelo nevračanja zagotavlja pravico do vstopa v državo, ki jo zaprosi za zaščito, in bivanja v njej.

Zagotavlja mu pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem mora pristojni organ presoditi, ali bi bilo z odstranitvijo, izgonom ali izročitvijo posameznika to načelo lahko kršeno.

Zagotovljena mu mora biti podrobna in natančna presoja, ki vključuje tudi oceno, da odstranitev iz države ne bo povzročila ogroženosti njegovega življenja ali svobode oziroma izpostavljenosti nečloveškemu ravnanju.

Odstranitev posameznika, ki zatrjuje, da potrebuje zaščito, iz države brez podrobne in natančne presoje njegovih trditev, da obstaja resna nevarnost, da bo zaradi odstranitve iz države podvržen nečloveškemu ravnanju, pomeni kršitev načela nevračanja.

Zato sme država tako ravnati samo izjemoma, če je prepričana, da je tretja država varna (koncept varne tretje države).

34. Država sme posameznika predati tretji državi brez presoje, ali bi predaja v to državo povzročila ogroženost njegovega življenja ali svobode oziroma izpostavljenost nečloveškemu ravnanju, samo v primeru, če je tretja država varna (t. i. koncept varne tretje države). Kadar država uporabi koncept varne tretje države, mora pred predajo posameznika zaradi spoštovanja načela nevračanja oceniti varnost tretje države. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-155/11 že opredelilo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, da se lahko tretja država šteje za varno državo. Tretja država je varna, če prosilcu zagotovi učinkovito zaščito pred kršitvijo načela nevračanja. Učinkovita zaščita mora trajati tako dolgo, dokler obstaja nevarnost, da bo prosilec v izvorni državi podvržen nečloveškemu ravnanju. Tako zaščito lahko tretja država nudi na dva načina: z dovoljenjem za prebivanje ali z dostopom do postopka, ki zagotavlja procesna jamstva, ki so se oblikovala v mednarodnem pravu.

Tretja država torej mora posamezniku dovoliti vstop v državo

ter dostop do poštenega in učinkovitega postopka v skladu z zahtevami načela nevračanja. Tretja država se lahko šteje za varno državo le, če spoštuje človekove pravice in temeljne svoboščine ter zagotovi, da posameznik v njej ne bo trpel kršitev teh pravic.

Varna tretja država je torej lahko le država, ki je ratificirala Ženevsko konvencijo in EKČP ter spoštuje njune določbe in nadzorne mehanizme, ki so predvideni v obeh konvencijah.

Varnost tretje države lahko država oceni v vsakem konkretnem primeru ali pa na splošno. Pri splošnem pristopu ocena varnosti tretje države temelji na načelu medsebojnega zaupanja. Ob izpolnitvi pogojev, navedenih v prejšnji točki obrazložitve, lahko država utemeljeno zaupa, da tretja država nudi učinkovito zaščito pred kršitvijo načela nevračanja. Vendar pa meddržavno zaupanje ne sme biti absolutno. Prosilec mora imeti možnost, da domnevo o varnosti tretje države izpodbije. V posameznem postopku mora imeti možnost dokazati, da tretja država zanj konkretno ni varna.

35. Utemeljen je tožbeni očitek, da je toženka kršila pravila postopka, ker se je oprla na koncept varne izvorne države, ne da bi dala tožniku možnost izjave. Sodišče opozarja, da je treba dati stranki pred izdajo odločbe možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo (prvi odstavek 9. člena ZUP). Organ svoje odločbe ne sme opreti na dejstva, glede katerih vsem strankam ni bila dana možnost, da se o njih izjavijo, razen v primerih, določenih z zakonom (tretji odstavek 9. člena ZUP). Toženka niti ne prereka tožbenega očitka, da ga ni seznanila, da bo uporabila (tudi) koncept varne izvorne države in da mu ni omogočila, da bi lahko podal ustrezno trditveno in dokazno podlago, da Črna gora zanj ni varna država. Utemeljeno tožnik uveljavlja kršitev, da mu je toženka odvzela možnost, da izpodbija in izpodbije domnevo varne izvorne države. Toženka je oprla svojo odločbo (torej in tudi) na koncept varne izvorne države, glede katerega tožniku ni dala možnosti, da se izjavi, zato je bistveno kršila pravila postopka iz 3. točke drugega odstavka 237. člena ZUP in je že zato sodišče na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo.

36. V upravnem sporu se presoja zakonitost in pravilnost dokončnega upravnega akta. Da je to presojo mogoče opraviti, mora imeti akt vse predpisane sestavine, torej tudi obrazložitev, v kateri morajo biti med drugim navedeni: ugotovljeno dejansko stanje in dokazi, na katere je oprto (2. točka prvega odstavka 214. člena ZUP); razlogi, ki so bili odločilni za presojo posameznih dokazov (3. točka prvega odstavka 214. člena ZUP); razlogi, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo (5. točka prvega odstavka 214. člena ZUP); razlogi zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank (6. točka prvega odstavka 214. člena ZUP). Akt, ki take obrazložitve nima, ni izdelan v skladu z ZUP, kar pa predstavlja bistveno kršitev pravil upravnega postopka, zaradi česar je treba tak akt odpraviti. Sodišče pojasnjuje, da pomanjkljiva obrazložitev upravnega akta onemogoča oziroma omejuje učinkovito varstvo pravic strank tudi v postopku sodnega varstva.

37. Utemeljen je (tudi) ugovor procesne kršitve, da se toženka ni izjavila o tožnikovih dokaznih predlogih (članki in film), ki jih je predložil v upravnem postopku. Iz upravnega spisa PU LJ 2253-31/2021 namreč izhaja, da je tožnik v upravnem postopku 12. 1. 2021 PU LJ predložil med drugim tri članke: (i) Pretep in strelski obračun v lokalu C.; (ii) Pretep v diskoteki Z. Z. in (iii) Ali je A. A. organiziral krajo kokaina v Valensi) in USB ključek, na katerem je del filma, v katerem specialni tožilec I. I. odkrito govori o maščevanju v Črni gori. Iz Odločbe PULJ 16-4-21 je razvidno, da se PU LJ do teh dokaznih predlogov tožnika ni opredelila, jih ni dokazno ocenila niti ni jasno ali jih je izvedla (zgolj povzela je, da jih je tožnik predložil, stran 6 Odločbe PULJ 16-4-21), zato je s tem bistveno kršila pravila postopka (7. točka drugega odstavka 237. člena ZUP).

38. Sodišče še pojasnjuje, da toženka ne more odpraviti navedene pomanjkljivosti izpodbijane odločbe v tem upravnem sporu (z navedbo, da se članki, ki jih ni dobro razumela, ker so v tujem jeziku, ne nanašajo na tožnika, ker v njih tožnik ni omenjen in da gre za novejše članke, kot trdi v tem upravnem sporu), ker obrazložitev toženke v odločbi in njene navedbe v upravnem sporu ne morejo nadomestiti razlogov za odločitev prvostopnega organa. Glede na izjavo toženke, da člankov ne razume, ker niso prevedeni, pa sodišče v izogib kršitvam pravil v ponovnem postopku pojasnjuje, da je treba listini, sestavljeni v tujem jeziku, predložiti tudi overjen prevod, (le op.a) če je to potrebno (prvi odstavek 177. člena ZUP). Zakonito ravnanje organa, ki bi prejel listino v tujem jeziku, je na podlagi 177. člena ZUP torej, da po oceni, da je prevod člankov potreben, naloži tožniku, da predloži prevod člankov in, ko bi bil dokazni predlog popoln, v skladu z načelom proste presoje dokazov (10. člena ZUP) po svojem prepričanju, na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka, odloči, katera dejstva šteje za dokazana in nato svoj odločitev v skladu z določbo 214. člena ZUP tudi obrazloži.

39. Tožnik je utemeljenost Zahtevka dokazoval tudi s sklicevanje na sodbo naslovnega sodišča IU 60/2020, do katere se prvostopenjski organ ni opredelil. Kot je mogoče povzeti, so bile ugotovitve sodišča iz sodbe IU 60/2020 sicer podlaga za to, da je organ opravil poizvedbe, kar pa ne predstavlja obrazložitve v smislu 214. člena ZUP. Kot že pojasnjeno, toženka pomanjkljivosti obrazložitve ne more nadomestiti v upravnem sporu, zato ni upoštevna navedba toženke v tem upravnem sporu, da je sodba IU 60/2020 nerelevantna, ker je izdana v drugem postopku (postopku mednarodne zaščite).

40. Tožnik je utemeljenost Zahtevka dokazoval tudi s sklicevanje na ugotovitve toženke v Odločbi MNZ 20-12-19, do katere se prvostopenjski organ prav tako ni opredelil. Na tem mestu sodišče pojasnjuje, da je utemeljena tudi tožbena navedba, da je bistveno za odločanje o Zahtevku ugotovitev, ali bi bilo tožnikovo življenje ali njegova svoboda v Črni gori, ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja, ali bi lahko bil izpostavljen mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju. Relevantna dejstva pa je po slovenskem pravu mogoče dokazovati z različnimi (in neomejenimi) dokaznimi sredstvi, ki jih nato organ presodi v skladu z načelom proste presoje dokazov. Upoštevaje, da so varnostni organi Črne Gore toženki (med drugim) sporočili, da kriminalna skupina "B." nadaljuje z nelegalnimi posli in zato ne morejo izključiti možnosti negativnih ravnanj in maščevanja tožniku, ni utemeljena (delno tudi nerazumljiva), navedba toženke, da se to ne nanaša na obstoječe (trenutne) grožnje tožniku, saj črnogorski varnostni organi v zvezi s tem ne navajajo nobene osebe ali dogodka, ni prepričljiva. Iz sporočila črnogorskih varnostnih organov namreč jasno izhaja, da ne morejo izključiti možnosti negativnih ravnanj in maščevanja tožniku. Sodišče še poudarja, da je treba nevarnost oziroma ogroženost tožnika presojati v času izreka ukrepa (ex nunc presoja dejstev in dokazov ter pravnih vprašanj), zato ne prepričajo niti argumenti toženke, da sicer nesporni dogodki (napad "B." na tožnikovo mamo in sestro ter napad na tožnika (udarci s pištolo)), (le) zato, ker so se zgodili že leta 1999, ne dokazujejo trenutne ogroženosti tožnika, kot je mogoče povzeti. Da je tožnik sedaj ogrožen, pa dokazuje ,kot že povzeto, z različnimi dokazi in tudi s preteklimi dogodki. Tožnik utemeljuje namreč svoj Zahtevek, kot že povzeto, z več navedbami, do katerih večine se toženka sploh ni opredelila.

41. Poleg argumenta časovne oddaljenosti varnostnega incidenta (dvaindvajset let), je toženka zavrnila Zahtevek tudi zato, ker je ugotovila, da tožnikovo življenje ne bi bilo ogroženo: (i) ker je bila kriminalna skupina "B." razbita in (ii) ker ni bilo ugotovljeno, da bi bila tožnik in A. A. v medsebojnem sporu. Utemeljen je tožbeni očitek, da je taka obrazložitve, glede na predložene dokaze v upravnem postopku, neprepričljiva. Sodišče še dodaja, da iz dokaza, ki ga je predložila toženka v tem upravnem sporu (dopis PU LJ z dne 10. 2. 2025 (priloga B2 in B3)) izhaja odgovor Interpola Črne Gore: (i) da se varnostno stanje ni bistveno spremenila od stanja, o katerem so poročali v odgovoru 16. 11. 2020, ko so poročali, da naj bil G. G. (brat pokojnega D. D., ki ga je ubil tožnik) v obdobju po umoru brata, z nezakonitimi dejanji pridobil veliko sredstev in da še vedno obstaja velika verjetnost, da G. G. še vedno goji zamero zoper tožnika: (ii) da je E. E. (brat A. 1., ki ga je poškodoval tožnik), povezan s kriminalnimi združbami in pridobil v tem času veliko sredstev z nezakonitimi dejanji, zato črnogorske oblasti ne morejo izključiti, da bi se ta maščeval tožniku; (iii) v zvezi s strani tožnika predloženim člankom, ne morejo sklepati, da so izjave v časopisu povezane s tožnikom, prav tako ni mogoče izključiti možnosti, da bi lahko nekatere osebe, ki so v omenjenih člankih, poskušale ogroziti varnost tožnika, saj gre za osebe iz kriminalnega okolja oziroma člani kriminalnih združb. Glede na vsebino priloge B2 in B3 ni prepričljiva navedba toženke na naroku dne 11. 2. 2025, da črnogorski varnostni organi sporočajo, da ni sprememb od zadnjega poročila, ki so ga poslali leta 2020, zato meni, da je izdana odločba zakonita. Sodišče poudarja, da dokazna ocena toženke, ki le parcialno upošteva tisto, kar potrjuje njene navedbe, ni v skladu z načelom proste presoje dokazov iz 10. člena ZUP. Dokazna ocena mora biti namreč vestna in skrbna ter presojen vsak dokaz posebej in vsi dokazi skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Parcialno povzemanje določenih podatkov iz priloge B2 in B3, brez upoštevanja celotne vsebino in drugih dokazov, ni skladu z 10. členom ZUP.

42. Sodišče, upoštevaje že zavzeta materialnopravna stališča in stališča sodne prakse

, ugotavlja, da tožniku ni bila zagotovljena podrobna in natančna presoja njegovih trditev, da obstaja resna nevarnost, da bo zaradi odstranitve iz države podvržen nečloveškemu ravnanju, kar pomeni kršitev načela nevračanja

. Tožnik utemeljeno ugovarja, da v obrazložitvi ni navedenih razlogov, zaradi česar se odločbe ne da preizkusiti, zato je obremenjena z bistveno kršitvijo pravil postopka iz 7. točke prvega odstavka 237. člena ZUP. Toženka se namreč ni opredelila do večih in za odločitev bistvenih navedb tožnika

in njegovih dokaznih predlogov. Organ bo moral v ponovnem postopku, upoštevaje neprerekano dejstvo, da se bo tožnik v primeru vrnitve v Črno goro moral zglasiti na prestajanju kazni zapora, opraviti ex nunc presojo ogroženosti tožnika, se seznaniti z vsemi navedbami in dokaznimi predlogi tožnika, jih ob kumulativnih pogojih dopustnosti in bistvenosti obravnavati, se do njih opredeliti ter jih ob odločitvi obrazložiti, in to ne samo navidezno ali pavšalno ali s "praznim" odgovorom

43. Sodišče se do preostalih trditev strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

44. Sodišče je po ugotovitvi, da v postopku za izdajo upravnega akta niso bila upoštevana pravila postopka (2. točka prvega odstavka in tretji odstavek 27. člena ZUS-1), sodišče pa v svojem postopku takih kršitev ni odpravilo in ni pogojev za zavrnitev tožbe po drugem odstavku 63. člena ZUS-1, na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 izpodbijano odločbo odpravilo in na podlagi četrtega odstavka 64. člena ZUS-1 zadevo vrnilo prvostopnemu organu v ponoven postopek.

Z vlogo prejeto 22. 9. 2020 in dopolnitvami, prejetimi 17. 8. 2020, 23. 10. 2020 in 26. 10. 2020 (v nadaljevanju vse: Zahteva).

Povzema 11. točko obrazložitve sodbe Upravnega sodišča IU 60/2020-11 z dne 13. 5. 2020, da sodišče ugotavlja, da iz ugotovitev upravnega postopka izhaja, da je tožnik kot razlog za zapustitev izvorne država Črne gore navedel, da mu v izvorni državi grozijo pripadniki kriminalne združbe, ki bi ga ubili zaradi krvnega maščevanja. Tožena stranka je na podlagi te ugotovitve naredila zaključek, da zato, ker tožniku ne grozijo člani umorjenega, temveč člani kriminalne združbe, katere član je bil umorjen, ni mogoče govoriti o krvnem maščevanju. Sodišče se s takšnim zaključkom tožene stranke ne strinja in meni, da je tožena stranka v tem delu nepravilno uporabila materialno pravo. Tožnik je namreč konkretno zatrjeval ogroženost svojega življenja s tem, da je ogrožen s strani kriminalne združbe. To pa je po mnenju sodišča lahko razlog krvnega maščevanja. Po že ustaljeni sodni praksi pa je krvno maščevanje lahko razlog za preganjanje. Zato bi morala tožena stranka s tem v zvezi ugotoviti, ali je tožnik lahko žrtev in ali ga je njegova izvorna država sposobna pred tem zaščititi.

Tako Upravno sodišče RS IU 60/2020-11 z dne 13. 5. 2020, 14. točka obrazložitve.

Odločba Ministrstva za notranje zadeve, Policija, Policijska uprava Ljubljana, Policijska postaja za izravnalne ukrepe Ljubljana z dne 1. 6. 2020, opr. št. 2255-202/2020/11 (3E651-13).

Odločba MNZ številka 2255-202/2020 /18 (3E651-1), 5.8.2020.

Odločba MNZ št 2255-202/2020 /27 (3E651-13), 15.9.2020.

Odločbi št: 2255-202/2020 /28 (3E651-13), 15.9.2020, št. 2255-202/2020 /31 (3E651-13), 6.3.2021.

Sodbi ESČP v zadevah Vilvarajah in drugi proti Združenemu kraljestvu z dne 30. 10. 1991, 102. točka obrazložitve, in Chahal proti Združenemu kraljestvu z dne 15. 11. 1996, 73. točka obrazložitve.

Glej sodbo ESČP v zadevi Soering proti Združenemu kraljestvu z dne 7. 7. 1989, 91. točka obrazložitve.

Iz drugega odstavka 33. člena Ženevske konvencije izhaja, da se na pravico iz prvega odstavka 33. člena Ženevske konvencije ne more sklicevati begunec, ki zaradi resnih razlogov velja za nevarnega za varnost države, v kateri je, ali ki, glede na to, da je bil pravnomočno obsojen za posebno težko kaznivo dejanje, predstavlja nevarnost za skupnost te države.

Glej odločbe Ustavnega sodišča Up-78/00 z dne 29. 6. 2000, št. U-I-238/06 z dne 7. 12. 2006 in št. Up-763/09 z dne 17. 9. 2009.

Glej sodbe SEU v zadevah C. K., H. F., A. S. proti Republiki Sloveniji, 67. točka obrazložitve, in Abubacarr Jawo proti Zvezni republiki Nemčiji, C-163/17, z dne 19. 3. 2019, 91. točka obrazložitve, ter v združenih zadevah Bashar Ibrahim in drugi proti Zvezni republiki Nemčiji ter Zvezna republika Nemčija proti Tausu Magamadovu, C-297/17, C-318/17, C-319/17 in C-438/17, z dne 19. 3. 2019, 89. točka obrazložitve.

Glej sodbe SEU v zadevah C. K., H. F., A. S. proti Republiki Sloveniji, 69. točka obrazložitve, in Abubacarr Jawo proti Zvezni republiki Nemčiji, 78. točka, ter v združenih zadevah Bashar Ibrahim in drugi proti Zvezni republiki Nemčiji ter Zvezna republika Nemčija proti Tausu Magamadovu, 87. točka obrazložitve.

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-155/11, 22. točka obrazložitve, in sodbe ESČP v zadevah M. S. S. proti Belgiji in Grčiji z dne 21. 1. 2011, 286. točka obrazložitve, J. K. in drugi proti Švedski z dne 23. 8. 2016, 78. točka obrazložitve, in Ilias in Ahmed proti Madžarski, 113. točka obrazložitve.

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-155/11, 22. točka obrazložitve.

Glej odločbi Ustavnega sodišča U-I-155/11, 23. točka obrazložitve, in št. U-I-189/14, Up-663/14 z dne 15. 10. 2015. 26. točka obrazložitve.

Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-763/09, 7. točka obrazložitve, in št. U-I-189/14, Up-663/14, 26. točka obrazložitve. Procesni standardi postopka, v katerem se odloča o odstranitvi posameznika iz države, so se oblikovali tudi v sodni praksi ESČP (glej sodbe v zadevah Vilvarajah in drugi, Jabari proti Turčiji z dne 11. 7. 2000, Bahaddar proti Nizozemski z dne 19. 2. 1998 in Salah Sheekh proti Nizozemski z dne 11. 1. 2007).

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-155/11, 22. točka obrazložitve

Država lahko zavrne vstop prosilca v državo oziroma zavrne dostop do postopka za priznanje mednarodne zaščite, samo če ni resne nevarnosti, da bi zavrnitev vstopa, odstranitev, izgon ali izročitev povzročila, da bi bil prosilec ob vrnitvi v izvorno državo izpostavljen nevarnosti nečloveškega ravnanja (J. C. Hathaway, nav. delo, str. 300-301).

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-155/11, 24. točka obrazložitve.

Glej sodbo ESČP v zadevi Amuur proti Franciji z dne 25. 6. 1996, 48. točka obrazložitve.

Država se s podpisom mednarodne pogodbe zaveže, da bo obveznosti izpolnjevala v dobri veri. Zato je dejstvo, da je država podpisnica mednarodne pogodbe, lahko temelj za zaupanje, da bo tretja država delovala v skladu z mednarodnimi obveznostmi (H. Battjes, European Asylum Law and International Law, Martinus Njihoff Publishrs, Lieden/Boston 2006, str. 413).

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-155/11, 23.-24. točka obrazložitve. Primerjaj s sodbo SEU v združenih zadevah N. S. proti Secretary of State for the Home Department ter M. E. in drugi proti Refugee Applications Commissioner, Minister for Justice, Equality and Law Reform, 102. točka obrazložitve.

Glej odločbi Ustavnega sodišča št. Up-763/09, 7. točka obrazložitve, in št. U-I-189/14, Up-663/14, 26. točka obrazložitve. Procesni standardi postopka, v katerem se odloča o odstranitvi posameznika iz države, so se oblikovali tudi v sodni praksi ESČP (glej sodbe v zadevah Vilvarajah in drugi, Jabari proti Turčiji z dne 11. 7. 2000, Bahaddar proti Nizozemski z dne 19. 2. 1998 in Salah Sheekh proti Nizozemski z dne 11. 1. 2007).

Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-155/11, 22. točka obrazložitve

Tožnik je med drugim izjavil: (i) da A. A. podpira in ščiti "B.", kriminalno združbo, ki dela v Črni gori kriminal in dejansko vodi državo; (ii) da je A. A. vodja te kriminalne združbe, ki mu je podtaknila sum za umor, ki ga dejansko ni storil; (iii) da se je zato s tem, ko se je zameril "B.", dejansko zameril A. A.; (iv) da se z odgovorom z dne 16. 11. 2020 delno strinja, dodaja pa, da so se "B." razdelili, ko je A. A. po določenem dogodku ubil E. E.; (v) da je pred dnevi policija pridržala A. A., ki je sedaj na prostosti, da pa so izginili ali pa so pridržani policisti, ki so . A. pridržali. Tožnikovo življenje bi bilo v primeru vrnitve v Črno goro ogroženo, ker je skupina "B." oz. so skupine pod vodstvom A. A. zelo maščevalna.

Glej tudi Komentar ZUP, Javno podjetje Uradni list Republike Slovenije, d. o. o., Ljubljana 2020, 1. knjiga, str. 135, 16. točka.

Zakon o tujcih (2011) - ZTuj-2  - člen 72, 73

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.