UPRS Sodba I U 1960/2025-16
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-26

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - sistemske pomanjkljivosti - načelo nevračanja

Naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Uredbi Dublin III, je treba oceniti na podlagi podatkov o tistih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji. Pomembne so tiste sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku, ki se nanašajo na obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito, ne pa pomanjkljivosti, ki se nanašajo na druga ravnanja organov države članice.

1. Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka na podlagi osmega in devetega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka), ker bo predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III

za to odgovorna država članica (2. točka izreka). Predaja tožnika se izvrši najkasneje v 6 mesecih od 2. 9. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe, če je bila predaja odložena z začasno odredbo, oziroma v 18 mesecih, če tožnik samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka).

2. Iz uvodnih pojasnil tožene stranke je razvidno, da so bili tožniku ob vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji (1. 8. 2025) odvzeti prstni odtisi in poslani v centralno evidenco Eurodac, iz katere izhaja, da je vanjo tožnika 18. 10. 2022 vnesla Zvezna republika Nemčija, 13. 12. 2022 pa Republika Hrvaška. Zato je tožena stranka Republiki Hrvaški 4. 8. 2025 v skladu s točko (b) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III posredovala zahtevek za ponovni sprejem tožnika in od nje 2. 9. 2025 prejela odgovor, da je na podlagi točke (d) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove prošnje.

3. V nadaljevanju je tožena stranka tožnika ob prisotnosti tolmača za svahili jezik seznanila s potekom dublinskega postopka, nato pa povzela njegove izjave na drugem osebnem razgovoru (3. 10. 2025)

. Iz njih je razvidno, da ima težave s spanjem, saj ga tlačijo more. Na Hrvaško se noče vrniti zaradi obravnave, ki jo je bil tam deležen. Prvi razlog je, da je bil na Hrvaškem zaposlen. Zaposleni prosilci, ki so nastanjeni v azilnem domu, pa morajo sami poskrbeti za prehrano. Do hrane so upravičeni le tisti, ki tam stalno živijo. V azilnem domu je prepovedno kuhati in pripravljati hrano, sicer ti jo skupaj s pripomočki za kuhanje zasežejo. Drugi razlog je predpis, ki določa, da moraš imeti pogodbo o delu, če hočeš ostati izven azilnega doma po 23. uri. Če nimaš pogodbe in se vrneš po tej uri, se lahko zgodi, da boš moral spati na prostem. Tretji razlog je komunikacija. Niso imeli tolmača za kirundi ali svahili, ampak le za francoski jezik. Silili so ga, da je odgovarjal v francoskem jeziku, zato se ni mogel izraziti, kot bi se lahko sicer. Dobil je negativno odločitev. Po vrnitvi iz službe je ugotovil, da ne more več vstopiti v azili dom, saj njegova kartica ni več delovala. Povedali so mu, da so ga izbrisali iz sistema in ga napotili na policijo. Ker so ga odslovili, se je vrnil v azilni dom, kjer mu niso mogli pomagati, saj ga ni bilo več v sistemu. Odšel je na drugo policijsko postajo, kjer so ga prav tako odslovili. To so mu ponovno rekli tudi v azilnem domu. Policisti izven azilnega doma in varnostniki so mu rekli, da mu ne morejo pomagati in da naj se znajde sam ter prespi izven azilnega doma. Zjutraj je spet šel iskat pomoč, saj je do njega ponoči pristopila skupna Hrvatov in ga hotela napasti. Ne ve, kaj so govorili po hrvaško, razumel pa je besedo "kriminal", zato je zbežal. Ponovno je šel na policijsko postajo, kjer so ga napotili v azilni dom. Tam so mu rekli, da mu ne morejo pomagati in da je pristojna policija. Ko je ugotovil, da ga bodo pošiljali sem in tja in da ne bo dobil pomoči, se je odločil, da odide v Slovenijo. Na Hrvaškem je bil skoraj dve leti. Tam je imel dostop do zdravnika, ki pa mu ni pomagal, saj je bil le za najnujnejše zdravstvene težave. Rekel mu je, naj si najde specialista za svoje težave, saj mu ne more postaviti diagnoze. Za hrano je beračil. Pritrdilno je odgovoril na vprašanje, ali je vedel, kdaj se v azilnem domu delijo obroki in ali se je tam kdaj prehranjeval. Sobo je delil z drugimi. Morali so jo čistiti sami, higienske pripomočke so si kupovali iz žepnine, ki so jo dobili vsak mesec. Če je kaj potreboval, se je lahko obrnil na socialnega delavca, od katerega je dobil tudi metlo za čiščenje sobe. Ta oseba je bila iz nevladne organizacije in tam ni bila uradno zaposlena. S socialnimi delavci, varnostniki in policisti se je sporazumeval s pomočjo drugih, saj na Hrvaškem govorijo le hrvaško in angleško.

4. Tožnik je že med prvim osebnim razgovorom predložil prostoročno napisan izvid dr. A. A. z dne 16. 9. 2025, iz katerega je razvidna diagnoza F 51.9. Ob drugemu razgovoru je predložil še izvida z dne 25. 9. in 2. 10. 2025, iz katerih je razvidna enaka diagnoza.

5. Preko spletnega portala B. je tožnik posredoval zvočni zapis, ki naj bi bil posnetek pogovorov s policisti in varnostniki na dan, ko tožniku ni bil dovoljen vstop v nastanitvene kapacitete v Zagrebu. Zvočni zapis traja 27 minut, vendar tožena stranka ni mogla z gotovostjo zaključiti, ali so tožnikovi sogovorniki res navedene osebe. Iz posnetka ni mogoče razbrati, ali je nastal z njihovim soglasjem.

6. Iz posnetka so razvidni trije pogovori v angleškem jeziku. Prvi naj bi potekal med tožnikom in predstavnikom prometne policije, drugi med tožnikom in varnostniki v nastanitvenih kapacitetah, tretji pa med tožnikom in policijsko patruljo. Tožnik pove, da mu je, medtem ko je bil v službi, nehala delovati kartica prosilca, ker mu zato ne dovolijo vrnitve v nastanitvene kapacitete, jih prosi za pomoč. Iz pogovorov je mogoče razbrati, da je bila tožnikova prošnja na Hrvaškem zavrnjena in da je zoper odločbo vložil pritožbo, ki pa jo je sodišče zavrnilo. Tožnik je bil predhodno obveščen, da mu bo kartica v naslednjih dneh prenehala veljati, in je poskušal na policijski postaji v prejšnjih dneh ponovno izraziti namero, vendar je tam niso mogli sprejeti, saj mu je kartica še veljala in je bil v sistemu označen kot prosilec. Čeprav je imel ves dan čas, da bi to uredil, je odšel v službo. Ko je nato odšel na policijsko postajo, da bi izrazil namero, so mu rekli, naj se vrne naslednji dan. Vsak od sogovornikov mu pove, da mu ne more pomagati. Prometniki, ker je to izven njihovih pristojnosti, varnostniki pa zato, ker mu ne morejo dovoliti vstopa v nastanitvene kapacitete brez ustreznih dokumentov. Policijska patrulja mu pove, da bo moral urediti papirje naslednji dan in mu predlaga, naj prespi na bližnjih klopeh, saj je noč topla.

7. Posnetek vsebuje tudi tri dele v tožnikovem jeziku. V prvem pove, da so ga prometniki odpeljali nazaj k nastanitvenim kapacitetam, v drugem da je pred vrati in da jih skuša neuspešno priklicati po telefonu, v tretjem pa navede, da zgleda podobno kot prvič, ko je prispel na Hrvaško na letališču. Takrat sta prispela dva. Sopotniku iz arabsko govorečih držav so dali policijske papirje, njega pa so odpeljali v nastanitvene kapacitete.

8. Tožena stranka izpostavlja, da mora po Uredbi Dublin III prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati tista država članica Evropske unije (EU), ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III, in da si prosilec ne more sam izbirati, katera država članica naj bo pristojna.

9. Tožnik nasprotuje predaji zaradi načina, na katerega je bil na Hrvaškem obravnavan. Trdil je, da hrvaške pristojne službe ne dovoljujejo vstopa v nastanitvene kapacitete prosilcem, ki se tja vrnejo po 23. uri, če nimajo pogodbe o zaposlitvi. Zaposleni prosilci morajo sami poskrbeti za svojo prehrano izven nastanitvenih kapacitet, saj tam ni dovoljeno pripravljati hrane. V postopku je moral sodelovati v francoskem jeziku, saj mu niso mogli zagotoviti tolmača za svahili ali kirundi, zato se ni mogel dobro izraziti. Po zavrnitvi prošnje so mu onemogočili vstop v azilni dom, policija pa ni želela sprejeti njegove ponovne namere.

10. Iz tožnikovih izjav je razvidno, da se v času, ko je imel na Hrvaškem status prosilca, ni znašel v hudem materialnem pomanjkanju, saj sta mu bili zagotovljeni hrana in nastanitev. Sistemskih pomanjkljivosti ali nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja ne predstavlja dejstvo, da hrvaški organi odločneje izvajajo določbe hišnega reda nastanitvenih kapacitet. Tožnik je bil predhodno obveščen, da mu ne bo dovoljen vstop v prostore nastanitvenih kapacitet brez dovoljenja, ki ga lahko pridobi izključno na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Iz tožnikovih izjav izhaja, da mu je bila omogočena prehrana v nastanitvenih kapacitetah ob predvidenem času. Na voljo je imel tudi zdravstveno oskrbo, odločitev splošnega zdravnika, da pacienta napoti k specialistu, pa je razumljiva.

11. V zvezi s tolmačenjem v postopkih pred hrvaškimi organi tožena stranka opozarja, da skladno s c točko tretjega odstavka 15. člena Procesne direktive II

razgovor poteka v jeziku, ki ga izbere prosilec, razen če obstaja drug jezik, ki ga prosilec razume in se v njem lahko jasno sporazumeva. Tožnik je predložil listine v francoskem jeziku o doseženi sekundarni izobrazbi in med prvim razgovorom potrdil, da je njegovo šolanje potekalo v francoskem jeziku. Ker je v tem jeziku v Republiki Sloveniji vložil tudi prošnjo in se sporazumeval v policijskem postopku, so hrvaški varnostni organi v postopku s tožnikom po presoji tožene stranke upravičeno uporabljali francoski jezik, kar velja še toliko bolj, ker je tožnik trdil, da niso imeli tolmača za jezika kirundi ali svahili. Sicer pa bi tožnik napake pri tolmačenju lahko uveljavljal v hrvaškem sodnem postopku.

12. Glede na navedbe o ravnanju hrvaških oblasti po prejemu odločbe o zavrnitvi prošnje in navedeni posnetek pogovora, je bil tožnik seznanjen s potekom veljavnosti svoje kartice, saj je poskušal izraziti namero že dva dni pred odločitvijo sodišča. Takrat je bil obveščen, da mu policija ne more izdati novih dokumentov, dokler ima status prosilca in je njegova kartica veljavna. Poleg tega tožnik ni spremljal razvoja upravnega postopka, saj se je odločil, da bo odšel v službo in je bil ob pozni vrnitvi nazaj seznanjen s posledicami odločbe. Z njeno pravnomočnostjo je na Hrvaškem namreč izgubil status prosilca, s tem pa tudi pravico do vstopa v nastanitvene kapacitete, saj je njegovo bivanje v državi postalo nezakonito in je začel teči rok za prostovoljni odhod.

13. Sistemskih pomanjkljivosti ne utemeljujejo navedbe, da hrvaška policija ni hotela sprejeti tožnikove namere. Iz tožnikovih izjav in predloženega posnetka je namreč razvidno, da je prejel navodilo, naj se vrne naslednji dan. Zato ni mogoče sklepati, da je bil tožniku onemogočen dostop do azilnega postopka, saj je bila njegova prošnja obravnavana. Bolj verjetno je, da je zaradi svoje odločitve, da odide v službo, zamudil delovni čas policijske postaje, na katero se je obrnil. Iz javno dostopnih podatkov je namreč razvidno, da je Zagrebška policijska uprava 30. 6. 2025 izdala javno obvestilo o poletnem delovnem času za upravne postopke na policijskih postajah, ki je trajal od 30. 6. 2025 do 29. 8. 2025. Na večini policijskih postaj so bile uradne ure med 7:00 in 14:00 uro, na osmih pa ob ponedeljkih med 7:00 in 17:30 uro. Varnostna služba v azilnem domu pa nima pooblastil za sprejem namer prosilcev.

14. Tožnik je večkrat neverodostojno predstavil svoje okoliščine. Kljub njegovi izjavi, da je na Hrvaškem potreboval pomoč pri sporazumevanju z ljudmi, ker tam govorijo le hrvaško in angleško, je iz predloženega zvočnega posnetka razvidno, da dobro obvlada vsaj osnovno angleščino, ki mu omogoča vsakdanje komuniciranje in celo nekaj besed v hrvaškem jeziku. Tudi iz dokumentacije upravne zadeve (registracijski list in depeše) izhaja, da je ob vstopu v Republiko Slovenijo s policisti komuniciral v angleškem jeziku. V tem jeziku je bil namreč informiran o svojih pravicah in dolžnostih in z njim opravljen razgovor, v katerem ni omenjal svojega večletnega bivanja na Hrvaškem. Poleg tega je tožnik navedel, da je moral beračiti za hrano, čeprav je sam potrdil, da je bila v nastanitvenih kapacitetah na voljo vsem prosilcem ob za to določenih urah. Prav tako je trdil, da v nastanitvenih kapacitetah ni imel dostopa do zdravstvene oskrbe, čeprav iz njegovih besed izhaja, da le-ta po njegovem mnenju ni dosegala potrebnega obsega storitev. Glede na navedeno tožena stranka ni sledila tožnikovim navedbam, da hrvaška policija tudi naslednje jutro ni želela sprejeti njegove namere.

15. Iz predloženih treh izvidov dr. A. A. izhaja, da je tožniku diagnosticirana neopredeljena neorganska motnja spanja, ki ob upoštevanju izhodišč Vrhovnega sodišča v sodbi I Up 20/2024 ne izkazuje zdravstvenega stanja, ki bi onemogočalo predajo Republiki Hrvaški. Drugih okoliščin pa tožnik ni navajal.

16. V nadaljnji obrazložitvi tožena stranka ob sklicevanju na sodbo Vrhovnega sodišča I Up 275/2013 z dne 29. 8. 2013 pojasnjuje, da zavrnitve tožnikove prošnje ni mogoče šteti za sistemsko pomanjkljivost hrvaškega azilnega sistema. V Republiki Hrvaški bo lahko tožnik vložil ponovno prošnjo, če bodo za to izpolnjeni pogoji, v morebitnem postopku vrnitve v izvorno državo pa mu bo zagotovljeno sodno varstvo in spoštovanje načela nevračanja. To ob predaji ne bo kršeno, (1) kar je razvidno iz tožnikove izjave, da je bil v predhodnem postopku informiran, da lahko v Republiki Hrvaški ponovno izrazi namero za mednarodno zaščito, in (2) iz ravnanja policije, ki tožniku, čeprav si po svoji krivdi ni pravočasno uredil bivanja na Hrvaškem in je zato imel status tujca, ni poskušala omejiti gibanja ali izvesti prisilne vrnitve v izvorno ali drugo državo.

17. Glede na navedeno tožnik ni izkazal obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom priznanja mednarodne zaščiti in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen na Hrvaško. V tem pogledu Republike Hrvaške niso obravnavali niti evropski organi, še več, tožnika je na Hrvaško januarja 2023 vrnila tudi Nemčija, saj prav tako ni ugotovila obstoja upoštevnih sistemskih pomanjkljivosti.

18. Glede na navedeno tožena stranka ugotavlja, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik ob vrnitvi v Republiko Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju ter da so v tej državi sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje. Tožnik pa ni navajal osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev.

19. Zoper izpodbijani sklep je tožnik vložil tožbo zaradi nepopolne in nepravilne ugotovitve dejanskega stanja ter kršitve materialnega prava. Predlagal je odpravo izpodbijanega sklepa.

20. Iz tožbenih navedb je razvidno, da je bila kršena tožnikova pravica do poštenega upravnega in sodnega postopka v Republiki Hrvaški, saj sta bila vodena v francoskem jeziku, ki ga tožnik ne zna dovolj. Varnostna služba hrvaškega azilnega doma in hrvaški varnostni organi tožniku niso omogočili, da bi podal namero za mednarodno zaščito. Iz predloženega zvočnega posnetka je sicer razvidno, da se je tožnik sporazumeval s hrvaškimi varnostnimi organi, vendar njihovo postopanje ni bilo pravilno - "ko je tožnik rekel azil drugi patrulji, mu je hrvaški policist (sicer prijazno rekel), da naj gre naslednji dan do PP, katera je zanj zadolžena (ker je bil vikend)."

21. V nadaljevanju se tožnik ne strinja, da za predajo Republiki Hrvaški ni ovir v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III, saj nasprotno izhaja iz informacij, ki so znane sodišču. Pudarja, da bo Republika Hrvaška v njegovem primeru kršila načelo nevračanja.

22. Glede na statistične podatke v zadnjem poročilu AIDA za Hrvaško je ugodeno le malo prošnjam prosilcev za mednarodno zaščito. Poleg tega ti podatki niso skladni s podatki hrvaškega Ministrstva za notranje zadeve o obravnavanih prošnjah, starostnih skupinah, številu vrnjenih prosilcev in podobno. Tudi zato tožnika skrbi za njegov pravni položaj ob morebitni predaji.

23. Hrvaški zakon o medunarodnoj i privremenoj zaštiti ni skladen z Uredbo Dublin III, saj ne omogoča ponovne obravnave prošenj po predaji. Tožena stranka ni podala jasnega zagotovila, ali bo tožnik pred hrvaškimi organi obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito. Zaradi deljenega dokaznega bremena bi morala preveriti tožnikove izjave z ustrezno posodobljenimi podatki o razmerah na Hrvaškem glede položaja oseb, ki so tja vrnjene v dublinskem postopku.

24. V odgovoru na tožbo se tožena stranka v bistvenem sklicuje na ugotovitve v izpodbijanem sklepu.

25. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo listine spisa, ki se nanašajo na zadevo, jih v soglasju s strankama štelo za prebrane in s tem povezanih listin ni posebej naštevalo. Poleg tega je zaslišalo tožnika.

27. Po presoji sodišča je izpodbijani sklep pravilen in zakonit. Sodišče se zato sklicuje na njegove razloge (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1), v zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja:

28. V obravnavani zadevi je bilo na podlagi Uredbe Dublin III odločeno, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je za to odgovorna država članica. V prvem odstavku 3. člena te uredbe je določeno, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.

29. Tožena stranka je izpodbijani sklep izdala na podlagi ocene tožnikovih izjav v osebnem razgovoru (5. člen Uredbe Dublin III) in ugotovitve, da ni podana utemeljena domneva, da v Republiki Hrvaški obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

. Republika Hrvaška je odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje za priznanje mednarodne zaščite sprejela na podlagi točke d prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Iz tožbenih navedb ni razvidno, da bi bila ta presoja napačna.

30. V obravnavani zadevi je iz podatkov sistema Eurodac razvidno, da je tožnik pri omembi Republike Hrvaške opredeljen s sklicno številko (case ID) "1". To pomeni, da so mu bili prstni odtisi v tej državi že ob prvem prihodu vzeti kot prosilcu za mednarodno zaščito, ki je star vsaj 14 let [...] (četrti odstavek 24. člena v zvezi s prvim odstavkom 9. člena Uredbe (EU) št. 603/2013

), čemur tožnik v tožbi ne nasprotuje določno. Poleg tega je iz okoliščin obravnavane zadeve razvidno, da je bil tožnik v Republiki Hrvaški nastanjen v azilnem domu. Zato ni izpodbita ugotovitev tožene stranke, da ima tožnik na Hrvaškem položaj prosilca za mednarodno zaščito. Ker je ta država svojo odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje že potrdila, je tako vzpostavljen položaj iz točke (d) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III

, v katerem je Republika Hrvaška kot odgovorna država članica dolžna sprejeti tožnika — prosilca (saj je vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Sloveniji), po sprejemu pa je to prošnjo na podlagi tretjega pododstavka drugega odstavka istega člena dolžna tudi obravnavati.

Glede na navedeno sodišče ne dvomi, da bodo v tej državi spoštovane tožnikove procesne garancije v zvezi z dostopom do azilnega postopka, skladnost postopanja hrvaških organov s pravom Unije pa ni v pristojnosti Upravnega sodišča Republike Slovenije.

31. Tožnik, ki bo v primeru vrnitve v Republiko Hrvaško v okviru dublinskega postopka obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito, izpodbija tudi pravilnost stališča, da za predajo tej državi ni ovir v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.

32. Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) je že sprejelo stališče, da je treba v okviru skupnega evropskega azilnega sistema in zlasti Uredbe Dublin III, ki temelji na načelu medsebojnega zaupanja in ki želi z racionalizacijo prošenj za mednarodno zaščito pospešiti njihovo obravnavanje v interesu prosilcev in udeleženih držav, domnevati, da je obravnavanje prosilcev za tako zaščito v vsaki državi članici v skladu z zahtevami Listine, Konvencije o statusu beguncev in Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP) (C-163/17 z dne 19. 3. 2019, Jawo, 82. točka obrazložitve). To domnevo je mogoče izpodbiti v primerih iz navedenega drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III in ko obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo prosilec med predajo ali po njej izpostavljen dejanski nevarnosti takšnega nečloveškega ali ponižujočega ravnanja (C-163/17, 87. točka obrazložitve).

33. V zadevi C-392/22, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, je SEU sprejelo tudi stališče, da mora država članica, odgovorna za obravnavanje prošnje državljana za mednarodno zaščito, za ugotovitev morebitnega obstoja resnih in utemeljenih razlogov za domnevo, da bo prosilec v primeru predaje v odgovorno državo članico izpostavljen takšni nevarnosti, upoštevati vse informacije, ki jih ta predloži, zlasti glede morebitnega obstoja nevarnosti obravnavanja v nasprotju s 4. členom Listine, in sodelovati pri ugotavljanju dejstev s presojo, ali je ta nevarnost dejanska na osnovi objektivnih, zanesljivih, točnih in ustrezno posodobljenih dokazov ter ob upoštevanju standarda varstva temeljih pravic, ki so zagotovljene s pravom Unije, po potrebi, da na lastno pobudo upošteva informacije, za katere mora vedeti, v zvezi z morebitnimi sistemskimi pomanjkljivostmi v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito v odgovorni državi članici.

34. V zvezi z vzpostavitvijo dolžnosti države članice, da po potrebi na lastno pobudo upošteva navedene informacije, je Vrhovno sodišče v sklepu I Up 42/2024 z dne 13. 3. 2024 (13. točka obrazložitve) poudarilo,

da je o (takem) dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji informacij, ki jih je v postopku posredoval tožnik, pri tem pa so pravno upoštevne le tiste, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ta presoja mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja in ob upoštevanju stopnje resnosti zatrjevanega nečloveškega ravnanja, pri čemer je kot razlagalno oporo treba uporabiti kriterije, ki jih je razvila sodna praksa v zvezi z okoliščinami, ki ovirajo predajo prosilca odgovorni državi članici. Le v takem primeru bi bilo, kot izhaja iz prej povzete sodne prakse SEU, pritožnici (toženi stranki) mogoče očitati, da ni pridobila posodobljenih informacij o stanju hrvaškega azilnega sistema.

35. Glede na stališče Vrhovnega sodišča, da je treba naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Uredbi Dublin III, oceniti na podlagi podatkov o tistih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji, so po presoji sodišča pomembne tiste sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku, ki se nanašajo na obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito, ne pa pomanjkljivosti, ki se nanašajo na druga ravnanja organov države članice.

36. Ob upoštevanju navedenih stališč bi tako bile z vidika presoje ovir za predajo Republiki Hrvaški na podlagi Uredbe Dublin III v obravnavani zadevi bistvene le tožnikove navedbe o morebitnem ravnanju uslužbencev v hrvaškem azilnem domu in pomanjkljivostih pri namestitvi prosilcev. V zvezi s presojo, ali je bila vzpostavljena obveznost tožene stranke, da preveri aktualne podatke o stanju hrvaškega azilnega sistema, je treba najprej ugotoviti, ali s tožnikovo izjavo zaobjeta ravnanja dosegajo minimalno stopnjo resnosti.

37. Iz tožnikovih izjav v upravnem postopku ni razvidno upoštevno problematiziranje razmer v zvezi z namestitvijo prosilcev v hrvaškem azilnem domu z vidika meril Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi M. S. S. proti Belgiji,

pri čemer niti iz tožbenih navedb ne izhaja, da bi bila s tem povezana presoja tožene stranke nepravilna. Zato v obravnavani zadevi ni bila vzpostavljena njena obveznost, da preveri aktualne podatke o stanju hrvaškega azilnega sistema.

38. V zvezi z vsebino tožnikovih izjav lahko sodišče ob odsotnosti konkretiziranega tožnikovega ugovora glede kršitve njegove pravice na osebnem razgovoru do obveščenosti

(prvi odstavek 4. člena Uredbe Dublin III), le na splošno ugotovi, da je bil tožnik v postopku ustrezno informiran. Poleg tega je iz podatkov spisa, ki se nanaša na zadevo, razvidno, da ni imel pripomb na zapisnik o osebnem razgovoru po 5. členu Uredbe Dublin III z dne 3. 10. 2025. To pomeni, da mu je bila v okviru tega procesnega dejanja omogočena seznanitev s pravno podlago predaje Republiki Hrvaški po Uredbi Dublin III in s tem povezanimi procesnimi jamstvi. Tožnik je torej imel možnost, da v postopku aktivno sodeluje in da se izjavi o za odločitev pomembnih dejstvih ter zanje predlaga dokaze, pri čemer je zapisnika razvidno, da mu je tožena stranka postavila več vprašanj zaradi razjasnitve pomembnih dejstev. Glede na navedeno je tožena stranka tožniku zagotovila možnost predstavitve vseh elementov, s čimer je izpolnila svojo sodelovalno dolžnost. Vloga pristojnega organa pri podajanju prošnje in pri osebnem razgovoru je namreč v tem, da prosilcu omogoči predstavitev vsebine prošnje z elementi, ki jo utemeljujejo, in ne da išče morebitne razloge za mednarodno zaščito,

kar smiselno velja tudi za osebni razgovor po 5. členu Uredbe Dublin III.

39. V nadaljevanju je sodišče presojalo tožbene navedbe, s katerimi tožnik zatrjuje obstoj sistemskih pomanjkljivosti hrvaškega azilnega sistema. Pri tem najprej pojasnjuje, da pri presoji pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.), kar je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III, ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv,

ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Pri tem je z vidika presoje ovir za predajo Republiki Hrvaški na podlagi Uredbe Dublin III kot rečeno bistvenega pomena to, kako ravnajo hrvaški organi z osebami, ki imajo status prosilcev za mednarodno zaščito.

40. Sistemske pomanjkljivosti glede nastanitve oseb, ki so v dublinskih postopkih vrnjeni na Hrvaško, že po naravi stvari ne morejo izhajati iz posplošenih tožbenih navedb, da Hrvaška le v manjši meri priznava mednarodno zaščito, saj je s tem povezano odločanje hrvaških upravnih organov stvar posebnih ugotovitvenih postopkov. Glede na navedeno lahko sodišče ob odsotnosti konkretiziranega tožnikovega ugovora le na splošno ugotovi, da iz trditvenega in dokaznega gradiva strank niso razvidni objektivni podatki relevantnih virov, kot so sodbe ESČP, dokumenti organov Sveta Evrope ali Združenih narodov, s katerimi bi bil za Republiko Hrvaško ugotovljen obstoj take stopnje pomanjkljivosti azilnega sistema, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da oseb ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje (sistemske pomanjkljivosti).

41. Nasprotno ne izhaja niti iz posplošenih tožbenih navedb o tem, da je Republika Hrvaška kršila tožnikovi pravici do poštenega postopka in dostopa do azilnega sistema. Ker je tožena stranka glede tega navedla prepričljive razloge (povzetek je razviden iz točk od 10 do 16 te sodbe), ki jim tožnik ni konkretizirano nasprotoval, sodišče ni imelo podlage za nadaljnje preverjanje s tem povezanega in za odločitev v zadevi pomembnega dejanskega stanja. V skladu s citiranim prvim odstavkom 20. člena ZUS-1 namreč preizkusi dejansko stanje le v okviru tožbenih navedb.

42. V zvezi s posplošenimi in neizkazanimi tožnikovimi trditvami, da bo Republika Hrvaška kršila načelo nevračanja, saj bo tožnika izročila izvorni državi, sodišče najprej pojasnjuje, da imajo države po ustaljenem mednarodnem pravu pravico nadzora nad vstopom tujcev, dovoljenji za njihovo bivanje in izgoni oziroma izročitvami, ki pa je omejena z dolžnostjo, da država posameznika ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen nečloveškemu ravnanju (

ESČP je v sodni praksi izoblikovalo stališče, da je prepovedana odstranitev, izgon ali izročitev posameznika drugi državi, kadar so izkazani tehtni razlogi, ki utemeljujejo sklep o obstoju resnične nevarnosti, da bo ta oseba izpostavljena mučenju oziroma nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.

Glede na navedeno se bo postopek vrnitve v izvorno državo, ko tožnik v Republiki Hrvaški ne bo več imel statusa prosilca za mednarodno zaščito, vodil po predpisanih pravilih. To pomeni, da bo upravičen do sodnega varstva, če bi vrnitev kršila načelo nevračanja, ki ga mora spoštovati tudi Republika Hrvaška, tožnikova trditev o nasprotnem pa je pavšalna in navržena.

43. Glede na položaj, ko ni relevantnih poročil pristojnih evropskih organov in tožnik ni izkazal drugih svojih osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno presojo dopustnosti njegove predaje Hrvaški z vidika varstva pravic iz 4. člena Listine

, je tožena stranka lahko izključila obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v Republiki Hrvaški; zato ji od te države ni bilo treba pridobiti posebnih zagotovil, da ne bo prišlo do kršitve navedenih pravic. Ob takih okoliščinah toženi stranki torej ni mogoče očitati, da ni storila vsega, kar bi lahko, da tožnika ne bi izpostavila tveganju nečloveškega ali ponižujočega ravnanja. Tožniku je bila torej zagotovljena podrobna in natančna presoja, vključno z oceno, da predaja Hrvaški ne bo povzročila ogroženosti njegovega življenja ali svobode oziroma izpostavljenosti mučenju ali nečloveškemu in poniževalnemu ravnanju.

44. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Prvi osebni razgovor je 22. 9. 2025 potekal s pomočjo prevajalca za francoski jezik, kar je tožnik zavrnil.

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

Uredba (EU) št. 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev).

Ta določa, da je odgovorna država članica po tej uredbi zavezana, da pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 sprejme prosilca, karterega prošnjo je zavrnila in ki je vložil prošnjo v drugi državi članici.

Tako tudi Vrhovno sodišče v zadevi I Up 76/2023, ko se je v 10. točki obrazložitve v 5. opombi sklicevalo na sodbo Sodišča Evropske unije C-213/17 z dne 5. 7. 2018, X, ki je v zvezi z določbo drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III med drugim razložilo, da čeprav določa različne obveznosti v zvezi z obravnavo prošenj za mednarodno zaščito (glede na fazo zadevnega postopka za mednarodno zaščito), je namen vseh teh obveznosti zagotoviti nadaljevanje postopka za mednarodno zaščito, te obveznosti pa se nanašajo na natančnejšo opredelitev postopka, ki ga je treba zagotoviti osebi po njeni predaji drugi državi članici.

Tako SEU kot Vrhovno sodišče sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Tako na primer sodbe Vrhovnega sodišča I Up 111/2023 z dne 7. 6. 2023, I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023, I Up 205/2023 z dne 12. 7. 2023 in I Up 263/2023 z dne 21. 11. 2023.

SEU je v sodbi C-163/17 z dne 19. 3. 2019 v zadevi Jawo odločilo, da bi bil ta posebej visoki prag resnosti dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom (92. točka obrazložitve).

ESČP je v zadevi M. S. S. proti Belgiji poudarilo, da je že večkrat sprejelo stališče, da mora nečloveško ravnanje dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. V zadevi M. S. S. proti Belgiji je kot take spoznalo okoliščine, v katerih je prosilec več mesecev živel v negotovem in brezizhodnem položaju, na cesti, brez hrane, brez dostopa do sanitarij, ponoči v stalnem strahu, da ga bodo napadli in oropali.

SEU je v nedavni odločitvi v združenih zadevah C-185/24 in C-189/24 (Tudmur) z 19. 12. 2024 ponovilo, da morajo zatrjevane pomanjkljivosti dosegati posebej visok prag resnosti, ki je odvisen od vseh okoliščin primera. Ta prag bi bil dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom. Navedeni prag torej ni dosežen niti v okoliščinah velike negotovosti ali znatnega poslabšanja življenjskih razmer zadevne osebe, če te ne pomenijo hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega bi bila zadevna oseba v položaju, ki bi bil tako slab, da bi bilo mogoče šteti, da gre za nečloveško ali ponižujoče ravnanje.

Tožnik le posplošeno trdi, da ni razumel smisla vprašanja, ali meni, da v Republiki Hrvaški obstajajo sistemske pomanjkljivosti. Ne glede na to pojasnjuje, da je odgovarjal na poenostavljena vprašanja ter pojasnil bivanje v Republiki Hrvaški in na policijski postaji v Brežicah.

Táko stališče je razvidno tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča I Up 66/2023 (9. točka obrazložitve).

V tem smislu Sodišče Evropske unije v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023 (19. točka obrazložitve).

Sodba Vrhovnega sodišča I Up 265/2023 (8. točka obrazložitve).

Odločba Ustavnega sodišča U-I-59/17-27 z dne 18. 9. 2019 (26. točka obrazložitve).

V smislu sodbe SEU z dne 16. 2. 2017, C-578/16, C.K., H.F., A.S. proti Republiki Sloveniji.

Ustavno sodišče je že presodilo, da je načelo nevračanja oseb v države, v katerih jim preti določena nevarnost, preganjanje ali je na drug način ogroženo njihovo življenje, osebna integriteta ali svoboda, splošno priznano mednarodno načelo (odločba Up-763/09-19 z dne 17. 9. 2009, 8. točka obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.