UPRS Sklep I U 678/2023-18
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-23

BREZPLAČNA PRAVNA POMOČ - UPRAVNI POSTOPEK - UPRAVNI SPOR

brezplačna pravna pomoč - stroški odvetnika - stranka v upravnem postopku - stranski udeleženec v upravnem postopku - aktivna legitimacija - pravni interes - procesne predpostavke za vložitev tožbe

Iz izpodbijanega sklepa je razvidno, da je imel položaj stranke v obravnavanem samostojnem upravnem postopku odmere nagrade in potrebnih izdatkov odvetnik, ki je izvajalec BPP. Postopek se je začel na zahtevo odvetnika s tem, ko je pravočasno vložil napotnico s priloženim stroškovnikom. To pomeni, da tožnik v obravnavanem upravnem postopku vse do nastopa dokončnosti izpodbijanega sklepa ni imel položaja stranke, zaradi česar na tej podlagi ne more biti stranka v tem upravnem sporu.

Tožnik bi moral v obravnavanem primeru za pridobitev položaja stranke v upravnem sporu najprej doseči položaj stranke ali stranskega udeleženca v upravnem postopku v skladu s 142. oziroma 229. členom ZUP. Če pa je upravni postopek že končan, obstaja možnost obnove upravnega postopka po 9. točki 260. člena ZUP.

Tožnik kot upravičenec do BPP po pojasnjenem nima aktivne legitimacije za vložitev tožbe v tem upravnem sporu, saj z izpodbijanim sklepom ni bilo odločeno o kakšni njegovi pravici ali pravni koristi. Sodišče je zato tožbo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 zavrglo.

II. Stroškovni zahtevek stranke z interesom se zavrne.

1. Delovno in socialno sodišče v Ljubljani (v nadaljevanju tožena stranka) je z izpodbijanim sklepom odvetniku A. A. (v nadaljevanju odvetnik) kot izvajalcu brezplačne pravne pomoči (v nadaljevanju BPP) priznalo stroške za nudenje BPP na podlagi napotnice opr. št. Bpp 37/2023-1 v višini 121,80 EUR (I. točka izreka). V presežnem delu pa je predlog odvetnika zavrnilo (II. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je bila tožniku z odločbo tožene stranke dodeljena BPP za pravno svetovanje in zastopanje v individualnem delovnem sporu, v katerem je tožnika zastopal odvetnik A. A. Tožena stranka je na podlagi predloženega stroškovnika predlogu odvetnika delno ugodila in mu priznala za sestavo tožbe z dne 6. 2. 2023 nagrado v višini 300 točk (tar. št. 16/1b OT) in za obvestilo stranki z dne 10. 3. 2023 nagrado v višini 20 točk (tar. št. 43/4 OT), skupaj torej 320 točk, kar glede na vrednost odvetniške točke 0,60 EUR znaša 192,00 EUR. Ob upoštevanju petega odstavka 17. člena Zakona o odvetništvu (v nadaljevanju ZOdv) je odvetniku priznala stroške v polovični višini 96,00 EUR. Priznala mu je tudi materialne stroške v višini 3,84 EUR (tretji odstavek 11. člena OT) in 22% DDV v višini 21,96 EUR, kar skupaj znaša 121,80 EUR. Odvetniku pa ni priznala nagrade za posvet s stranko 3. 2. 2023, za predlog za oprostitev plačila sodne takse z dne 6. 2. 2023 in za dopolnitev tožbe z dne 23. 2. 2023, saj je štela, da so ti stroški že zajeti v priznanih stroških glavnega opravila.

3. Zoper ta sklep je tožbo vložil tožnik, upravičenec do BPP, ki v tožbi navaja, da ni prejel podpisane kopije napotnice za BPP in dopolnitve tožbe, ki jo je odvetnik napisal in vložil po predhodnem razgovoru z njim. Nadalje pojasnjuje, da mu kljub njegovi izrecni zahtevi v prošnji za dodelitev BPP ni bil dodeljen odvetnik, specializiran za delovno pravo. Slednje je po njegovem mnenju razlog, da v postopku ni bil uspešen, saj je bila njegova tožba zavržena, ker je odvetnik ni ustrezno dopolnil oz. popravil.

4. Tožena stranka v odgovoru na tožbo pojasnjuje, da je imel tožnik možnost, da v prošnji za dodelitev BPP navede izbranega odvetnika. Ker tega ni storil, je odvetnika A. A. na podlagi drugega odstavka 30. člena Zakona o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju ZBPP) določil Organ za BPP s seznama Odvetniške zbornice Slovenije. Tožena stranka poudarja, da posebnega seznama odvetnikov, specializiranih za področje delovnega prava, Odvetniška zbornica Slovenije ne vodi, niti takega odvetnika ni dolžan iskati Organ za BPP. V konkretni zadevi je bila tožba res zavržena, ker ni bila ustrezno popravljena, vendar to ne pomeni nujno, da bi bil v nasprotnem primeru tožnik s tožbo uspešen. Poleg tega je iz predloga odvetnika za odmero nagrade razvidno, da je odvetnik tožnika seznanil s tveganji, pa je slednji vseeno vztrajal pri vloženem tožbenem zahtevku. Toženka dodaja tudi, da je tožnik podpisal napotnico, ki je podlaga za priznanje stroškov odvetnika. S tem je potrdil, da je bila BPP opravljena v obsegu, kot izhaja iz napotnice. Izplačilo priznanih stroškov nato sicer ni bilo izvršeno, saj odvetnik ni izstavil zahtevanega elektronskega računa.

5. Odvetnik (stranka z interesom) v odgovoru na tožbo navaja, da je po posvetu s tožnikom vložil dopolnitev tožbe v zadevi zaradi diskriminacije pri izbiri kandidata, s katero je tožnik zahteval sklenitev delovnega razmerja. Tožba je bila zavržena kot nedopustna. Poudarja, da je tožnika opozoril na možnost takega izida, vendar je slednji pri tožbenem zahtevku vztrajal. Nadalje zavrača tožnikov očitek, da mu ni posredoval dokumentacije. Tožniku je na njegovo prošnjo dal možnost, da dokumentacijo osebno prevzame v njegovi pisarni. Ker je tožnik ni prevzel, pa mu jo je na lastne stroške posredoval po pošti. Tožnik za dodatno dokumentacijo ni zaprosil. Sicer pa (ne)vračilo podpisane kopije napotnice za BPP upravičencu v nobenem primeru ne vpliva na izpodbijani akt. Originalni izvod podpisane napotnice mora odvetnik v skladu s 40. členom ZBPP v roku 15 dni po opravljeni storitvi vrniti organu za BPP, ne pa upravičencu za BPP. Nadalje navaja, da je izpolnjeval pogoje za izvajalca BPP, ki jih določa 29. člen ZBPP, zato organ za BPP, s tem, ko ga je izbral, ni kršil zakona. Tožnikova zahteva po dodelitvi odvetnika, specializiranega za delovno pravo, pa nima podlage v zakonu. Odvetnik je predlagal zavrženje, podredno pa zavrnitev tožbe, in priglasil stroške postopka.

7. Izpodbijani sklep je bil izdan na podlagi šestega odstavka 40. člena ZBPP, s katerim je tožena stranka priznala nagrado in potrebne izdatke za izvajanje BPP odvetniku, ki je bil izvajalec BPP. Tožnik je bil upravičenec do BPP.

8. Sodišče tožbo v upravnem sporu vsebinsko obravnava le, če so izpolnjene vse predpostavke, ki jih za to predpisuje zakon. Vsak, ki zahteva sodno varstvo s tožbo v upravnem sporu, mora ves čas postopka izpolnjevati pogoje, predpisane v prvem odstavku 36. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). V skladu s 3. točko prvega odstavka 36. člena ZUS-1 sodišče tožbo zavrže tudi, če ugotovi, da tožnik po tem zakonu ne more biti stranka.

9. Lastnost stranke v upravnem sporu v procesnem smislu ureja ZUS-1 v 16. do 19. členu. V skladu s prvim odstavkom 17. člena ZUS-1 je lahko tožnik tista oseba, ki je bila stranka ali stranski udeleženec v postopku izdaje upravnega akta. Iz zakonskega besedila izhaja, da je status stranke v upravnem sporu pogojen z njenim položajem v upravnem postopku.

Za vložitev tožbe zoper dokončen upravni akt mora biti oseba stranka ali stranski udeleženec upravnega postopka ob nastopu dokončnosti izdanega upravnega akta. Izkazano mora biti, da se je tožnik v upravnem sporu zoper upravni akt postopka udeleževal z namenom varstva svojih pravic in pravnih koristi, da mu je upravni organ priznal položaj stranke v formalnem smislu v postopku ter da tega položaja ni izgubil pred trenutkom izdaje akta, s katerim je izpodbijani upravni akt postal dokončen.

To pomeni, da osebe, ki v postopku izdaje upravnega akta niso imele položaja stranke ali stranskega udeleženca ob nastopu dokončnosti izdanega upravnega akta, niso upravičene do vložitve tožbe v upravnem sporu. Zato je to bistvena okoliščina za odločitev o dovoljenosti tožbe v obravnavani zadevi.

10. Stranka v upravnem postopku je v skladu s prvim odstavkom 42. člena ZUP fizična ali pravna oseba, na zahtevo katere je začet postopek ali zoper katero teče postopek. Iz izpodbijanega sklepa je razvidno, da je imel položaj stranke v obravnavanem samostojnem upravnem postopku odmere nagrade in potrebnih izdatkov odvetnik, ki je izvajalec BPP. Postopek se je začel na zahtevo odvetnika s tem, ko je pravočasno vložil napotnico s priloženim stroškovnikom, kar ni sporno. To pomeni, da tožnik v obravnavanem upravnem postopku vse do nastopa dokončnosti izpodbijanega sklepa ni imel položaja stranke, zaradi česar na tej podlagi ne more biti stranka v tem upravnem sporu.

11. Prav tako pa tožnik v postopku odmere odvetniške nagrade in izplačila stroškov ni imel položaja stranskega udeleženca. V skladu s prvim in drugim odstavkom 43. člena ZUP je stranski udeleženec oseba, ki izkaže pravni interes tako, da zatrjuje, da vstopa v postopek zaradi varstva svoje pravne koristi, ki mora biti neposredna, na zakon ali drug predpis oprta osebna korist. Tožniki v upravnem sporu so torej lahko tudi osebe, ki so v upravnem postopku imele položaj stranskega udeleženca, to so tiste osebe, ki so imele pravico udeleževati se upravnega postopka po 43. členu ZUP in jim je bila ta pravica v upravnem postopku že priznana.

Posameznik pridobi položaj stranskega udeleženca v upravnem postopku z vlogo, s katero zahteva udeležbo v postopku (četrti odstavek 43. člena ZUP), ali s povabilom organa k udeležbi (prvi odstavek 143. člena ZUP), pri čemer mora ta oseba priglasiti udeležbo, sicer ji organ te udeležbe ni dolžan zagotoviti (četrti odstavek 143. člena ZUP), ali z zahtevo, naj se ji vroči odločba v skladu z drugim odstavkom 229. člena ZUP.

12. Iz podatkov spisa, ki se nanaša na zadevo, ni razvidno, da bi tožena stranka tožnika povabila k udeležbi v postopek odmere nagrade in povračila stroškov odvetnika ali da bi tožnik med upravnim postopkom zahteval svojo udeležbo v navedenem postopku, česar tožnik v tožbi niti ne zatrjuje.

13. Iz uvoda izpodbijanega sklepa tudi v uvodu ne izhaja, da bi bil tožnik udeleženec tega postopka. Le iz odredbe o vročanju izhaja, naj se izpodbijani sklep vroči tožniku, vendar to samo po sebi ne vzpostavlja položaja stranke v upravnem sporu.

Zato po presoji sodišča zgolj vročitev izpodbijanega sklepa tožniku v obravnavani zadevi ne pomeni njegovega priznanja položaja stranskega udeleženca, saj je to procesno dejanje zakonska obveznost tožene stranke, ki temelji na šestem odstavku 40. člena ZBPP. Le vročitvi upravnega akta osebi, ki ni stranka v postopku, in ki jo upravni organ opravi na podlagi zahteve iz drugega odstavka 229. člena ZUP, je mogoče pripisati pomen priznanja pravice, da se oseba udeležuje tujega postopka. Sodišče dodaja še, da bi tožena stranka sicer morala tožnika obvestiti, da se je začel postopek odmere nagrade in stroškov odvetnika in da ima možnost, da se o tem izjavi (z morebitnim dokaznim gradivom), ter ga opozoriti na posledice sprejete odločitve o stroških v skladu z ZBPP (143. člen ZUP). V obravnavanem primeru do tega ni prišlo, česar pa tožnik v tožbi ne izpodbija, a na to sodišče prve stopnje ne pazi po uradni dolžnosti.

14. Tožnik bi torej moral v obravnavanem primeru za pridobitev položaja stranke v upravnem sporu najprej doseči položaj stranke ali stranskega udeleženca v upravnem postopku v skladu s 142. oziroma 229. členom ZUP. Če pa je upravni postopek že končan, obstaja možnost obnove upravnega postopka po 9. točki 260. člena ZUP. Če torej stranka doseže, da ji organ prizna položaj stranke oziroma stranskega udeleženca, lahko tako kot druge stranke oziroma stranski udeleženci, izpodbija upravni akt, ki je izdan v upravnem (v primeru obnove v obnovljenem) postopku. Sicer pa lahko v upravnem sporu izpodbija sklep, s katerim ji ni bila priznana pravica do udeležbe v postopku izdaje upravnega akta (drugi odstavek 17. člena ZUS-1).

15. Tožnik kot upravičenec do BPP po pojasnjenem nima aktivne legitimacije za vložitev tožbe v tem upravnem sporu, saj z izpodbijanim sklepom ni bilo odločeno o kakšni njegovi pravici ali pravni koristi.

Sodišče je zato tožbo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 zavrglo.

16. Odvetnik je priglasil tudi stroške postopka. Ker ZUS-1 ne ureja vprašanja stroškovnega zahtevka strank z interesom, je treba zato glede tega vprašanja uporabiti določbe Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavku 22. člena ZUS-1. Po prvem odstavku 154. člena ZPP mora stranka, ki v pravdi ne uspe, nasprotni stranki in njenemu intervenientu povrniti stroške. V konkretnem primeru je stranka z interesom nastopala na strani tožene stranke in ker je bila tožba zavržena, bi bila lahko upravičena do povrnitve stroškov postopka. Ker pa se v skladu z določbo prvega odstavka 155. člena ZPP povrnejo le potrebni stroški, je treba v konkretnem primeru ugotoviti, ali so bile navedbe stranke z interesom v njeni vlogi pomembne za razjasnitev zadeve, oziroma, ali so vplivale na odločitev sodišča.

17. Po presoji sodišča odvetnik takšnih navedb ni podal, saj je sodišče glede na razloge za sprejeto odločitev v sklepu lahko odločilo že na podlagi izpodbijane odločbe in spisovne dokumentacije, tako da navedbe odvetnika v odgovoru na tožbo niso vplivale na odločitev sodišča. Zgolj navržen predlog, naj sodišče tožbo zavrže, pa tudi ni pripomogel k odločitvi sodišča. Stroški za odgovor na tožbo po presoji sodišča torej niso bili potrebni v smislu prvega odstavka 155. člena ZPP, zato odvetniku priglašenih stroškov ni mogoče priznati.

Predhodno priznan status stranke v upravnem postopku kot pogoj za vsebinsko obravnavanje tožbe izhaja tudi iz ustaljene upravnosodne prakse Vrhovnega sodišča, npr. v sklepih I Up 56/2020 z dne 30. 9. 2020, 7. točka obrazložitve, I Up 165/2020 z dne 14. 4. 2021, 12. točka obrazložitve in I Up 106/2020 z dne 24. 2. 2021, 8. točka obrazložitve.

Enako tudi Vrhovno sodišče v zadevi I Up 175/2016 z dne 22. 6. 2016, 18. točka obrazložitve.

Vrhovno sodišče je v zadevah I Up 98/2018 z dne 29. 5. 2019, 6. točka obrazložitve, I Up 54/2019 z dne 11. 12. 2019, 7. točka obrazložitve in I Up 56/2020 z dne 30. 9. 2020, 7. točka obrazložitve, sprejelo stališče, da sodišče v okviru preizkusa procesnih predpostavk za tožbo ne preverja, ali bi bil tožnik upravičen do udeležbe v upravnem postopku kot stranka ali stranski udeleženec. Položaja tožnika mu v upravnem sporu ni mogoče priznati na podlagi določb ZUP ali materialnih predpisov, ki določajo, kdaj ima oseba pravni interes za udeležbo v postopku.

Drugi odstavek 229. člena ZUP določa: "Če osebi, ki bi morala biti udeležena kot stranski udeleženec, ni bila vročena odločba, lahko v roku, ki ga ima stranka za vložitev pritožbe, zahteva vročitev odločbe in nato vloži pritožbo v enakem roku, kot je določen za stranko, če iz vseh okoliščin izhaja, da za izdajo odločbe ta oseba ni vedela oziroma iz okoliščin ni mogla sklepati, da je bila odločba izdana. Če pristojni organ ne ugodi zahtevi za vročitev odločbe, zahtevo s sklepom zavrže. Zoper ta sklep je dovoljena pritožba."

Po stališču Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 110/2017 z dne 21. 6. 2017, 10. točka obrazložitve in I Up 106/2020 z dne 24. 2. 2021, 11. točka obrazložitve.

Tako tudi Vrhovno sodišče v zadevah I Up 239/2023 z dne 21. 8. 2024, 11. točka obrazložitve in I Up 40/2025 z dne 11. 7. 2025, 8. in 9. točka obrazložitve.

Tako tudi Vrhovno sodišče v zadevi I Up 239/2023 z dne 21. 8. 2024, 13. točka obrazložitve.

Takšno stališče je sprejelo tudi Vrhovno sodišče v zadevi I Up 191/2015 z dne 1. 10. 2015, 8. točka obrazložitve.

Tako tudi Upravno sodišče v zadevama IV U 3/2019-17 z dne 5. 1. 2021, 7. točka obrazložitve in I U 502/2015 z dne 3. 11. 2015, 16. točka obrazložitve.

Zakon o brezplačni pravni pomoči (2001) - ZBPP  - člen 40, 40/6

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 17, 17/1, 36, 36/1, 36/1-3

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 42, 42/1, 43, 143, 229, 229/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.