UPRS Sodba in sklep I U 142/2025-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-01-30

CIVILNO PROCESNO PRAVO - PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA

mednarodna zaščita - omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - ogrožanje varnosti - kršitev javnega reda in miru - zavarovanje dokazov - začasna odredba

Pri presojanih kršitvah po 4. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ne gre za vzpostavljanje dokaznega standarda, po katerem mora biti onkraj vsakršnega dvoma, da je tožnik storil dejanje ogrožanja življenja in premoženja z vidika obstoja kaznivega dejanja ali prekrška, ampak morajo biti dejstva (in okoliščine) dovolj konkretna, da je na njihovi podlagi mogoče oceniti resnost varnostnega tveganja, ki ga za osebno in premoženjsko varnost pomeni prosilec. Zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj treba nujno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje).

II. Predlog za zavarovanje dokazov se zavrne.

III. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka omejila tožnikovo gibanje iz razlogov po 4. alineji prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1), t. j., ker je to nujno potrebno zaradi varstva osebne in premoženjske varnosti ter drugih primerljivih razlogov javnega reda (1. točka izreka). Sklenila je, da je tožniku gibanje omejeno na prostore Centra za tujce, ..., od 16. 1. 2025 od 11:08 ure do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 16. 4. 2025 do 11:08 ure, z možnostjo podaljšanja za en mesec (2. točka izreka). Ugotovila je še, da stroški postopka niso nastali (3. točka izreka).

2. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je tožnik 19. 9. 2024 vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Pristojni organ je bil 15. 1. 2025 s strani socialne službe azilnega doma in varnostne službe (dokumenti s 26. 11. 2024 in s 15. 1. 2025) obveščen o kršitvah Uredbe o hišnem redu azilnega doma (v nadaljevanju Uredba) ter o grožnjah in vedenju, ki vnaša nemir med zaposlene in nastanjene v azilnem domu.

3. Po poročilu varnostne službe s 26. 11. 2024, je prišlo na ... oddelku azilnega doma do pretepa med tožnikom in sostanovalcem B. B., državljanom ... Varnostnika sta uporabila ukrep razdvajanja ter jima izrekla ustno odredbo, da naj takoj prenehata s kršitvami hišnega reda. Seznanila sta ju z nadaljnjimi ukrepi ob neupoštevanju opozorila. V poročilu je navedeno, da je tožnik pometel pred svojim kontejnerjem, nakar je A. A. proti njemu vrgel hrano, ga pričel zmerjati, prelomil je metlo, vzel odlomljeni leseni del s koničasto špico in z njim napadel tožnika.

4. Iz uradnega zaznamka socialne službe z dne 15. 1. 2025 izhaja, da se je na ... oddelku izvajal izredni pregled sob. Po končanem pregledu sobe ... je do varnostnika pristopil tožnik in želel s telefonom snemati pregled sobe TVS, čeprav je to po hišnem redu azilnega doma prepovedano. Ustno mu je bilo odrejeno, da naj preneha. Tožnik odredbe ni upošteval in je nadaljeval s svojim početjem, zato ga je varnostnik prijel za roko, s katero je snemal in mu to poskušal preprečiti. Tožnik se je nato obrnil proti varnostniku, se mu aktivno uprl, ter ga z odprto desno roko prijel za vrat in ga potisnil nazaj. Varnostnik ga je nato odrinil stran od sebe. Na pomoč sta priskočila še dva varnostnika in pri tožniku uporabila strokovni prijem davljenja od zadaj. Položili so ga na tla, a se je upiral. Zato so uporabili kovinske lisice ter mu izrekli ukrep zadržanja do prihoda policije. Tožnik je nato v sobi za zadržanje brcal proti varnostniku, zato so proti njemu uporabili še dodatna sredstva za vezanje in vklepanje - plastično zalego ter mu vklenili tudi noge. Tožnik je varnostniku v angleškem jeziku večkrat izrekel grožnjo, da bo po končanem postopku z njim fizično obračunal.

5. Iz dopisa Policijske postaje ... (v nadaljevanju PP ...) št. 2300-150/2025/2 z dne 16. 1. 2025 izhaja, da je bil tožnik za dogodek 15. 1. 2025 s strani Policijske postaje ... obravnavan kot storilec kaznivega dejanja Preprečitev uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi po členu 299/1 KZ. Na Okrožno državno tožilstvo v Ljubljani je bila zoper njega podana kazenska ovadba.

6. Toženka povzame, da iz navedene dokumentacije izhaja, da je tožnik kršil 10. in 11. člen Uredbe in da je kljub opozorilu nadaljeval s kršenjem. S tem ni ogrožal le sebe, ampak tudi ostale nastanjene v azilnem domu. Pristojni organ je zato z njim 16. 1. 2025 opravil ustni razgovor, v katerem je bil seznanjen z očitanimi dejanji. Imel je možnost, da se izjavi o vsakem dejanju posebej, obveščen je bil tudi o pravici do pravnega svetovalca - odvetnika, ki ga je zavestno odklonil in soglašal z nadaljevanjem postopka brez njegova prisotnosti. Tožnik je na vprašanje, ali hišni red pozna, odgovoril, da ga ne pozna, dopušča pa možnost, da bi se moral zavedati, da je dolžnost vsakega prosilca, da je z njim seznanjen. Po opravi osebnega razgovora mu je bil ustno za zapisnik izrečen ukrep omejitve gibanja na Center za tujce.

7. Toženka v nadaljevanju povzame, kaj je tožnik povedal glede dogodka 26. 11. 2024. Navedenega dne je še z dvema stanovalcema ob pogovoru sedel v kontejnerju, ko je od zunaj slišal udarec v vrata kontejnerja. To je ignoriral. Ko je pol ure kasneje vrata odprl, je opazil, da je na tleh pred kontejnerjem polno hrane, da je vse umazano, tudi vrata kontejnerja z zunanje strani. Nasproti kontejnerja je stal A. A., nedaleč stran pa tudi varnostnik. Tožnik je stopil iz kontejnerja, da bi pometel pred njim, takrat pa ga je A. A. pričel žaljivo zmerjati, mu preklinjati mater in ga odrinil z metlo. Tožnik prizna, da sta se oba prerivala in odrivala z metlami, dokler niso prišli varnostniki, ki so ju razdvojili. Na vprašanje uradne osebe, ali ju je varnostnik opozoril, da s prerivanjem kršita hišni red in na posledice kršitve, je tožnik odgovoril, da mu tega niso rekli oziroma, da tega tudi ne bi razumel, saj ne razume dovolj angleškega jezika. Dodal pa je, da razume, kdaj mu je bila s strani varnostnika izrečena beseda "stop", kot tudi pomen besed "stop".

8. Glede dogodka z dne 15. 1. 2025 je tožnik pojasnil, da je bila njegova soba po varnostnem pregledu s strani varnostne službe razmetana. Zato je šel do varnostnikov, ki so bili že v drugi sobi in jim rekel, da bo začel s telefonom snemati svojo sobo in bo vse gradivo poslal policiji. Na vprašanje uradne osebe, če ve, da je kakršnokoli snemanje v azilnem domu prepovedano, je odgovoril, da tega ne ve oz. da je to mogoče. Pozvan, da odgovori, ali drži, da je bil s strani varnostne službe takoj pozvan, da preneha s snemanjem, je povedal, da mu je varnostnik odvzel telefon še preden je začel s snemanjem. Tudi, da opozorila varnostnika, da je po hišnem redu prepovedano kakršnokoli snemanje, preden mu je ta vzel telefon, ni slišal. Varnostnik mu ga je samo odvzel. Takrat so ga tudi vklenili. Drži, da je varnostnika, ko mu je vzel telefon, porinil, ni pa ga prijel za vrat. Nato je nanj skočilo več varnostnikov, približno šest, vse je vprašal, zakaj ga vklepajo. Nekateri so namreč z njim grdo ravnali, ga brcali, zaradi "stare strelne rane" iz Izraela ga je to zelo motilo in se ni mogel umiriti. Bolela ga je rama, ima tudi težave z dihanjem. Vprašan, ali je nadaljeval z agresivnim vedenjem in brcal varnostnike v prostoru za zadržanje, je povedal, da mogoče oz. da se navedenega dogodka več ne spomni. Vprašan, ali drži, da so mu varnostniki vklenili še noge, ker jih je brcal v sobi za pridržanje pa, da se navedenega dogodka ne spomni oziroma da je to mogoče. Zanikal je še, da bi varnostniku v sobi za pridržanje grozil v angleškem jeziku (da ga bo po končanju postopka fizično napadel in fizično z njim obračunal). Želel je le do zdravnika.

9. Iz nadaljnje obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je vsak prosilec ob sprejemu v Azilni dom seznanjen s pravili hišnega reda. Ta je objavljen tudi na oglasni deski doma, skupaj s QR kodo, ki vsakomur omogoča branje v njemu razumljivem jeziku. Navedbe tožnika, da hišnega reda ne pozna, so zato nevzdržne. Toženka glede na povzeta poročila in izjavo tožnika sklene, da je tožnik v dobrem mesecu dni najmanj dvakrat kršil 10. in 11. člen Uredbe. Ta določa, da morajo imeti nastanjene osebe v azilnem domu spoštljiv odnos do pristojnih in drugih oseb ter da je zaradi zagotavljanja varnosti in reda v prostorih azilnega doma prepovedano izražanje rasne, verske, nacionalne, spolne, politične nestrpnosti ter druge nestrpnosti v kakršnikoli obliki, prepovedano je imeti žaljiv in nasilen odnos do sostanovalcev, zaposlenih in obiskovalcev, prepovedano je kršenje nočnega miru in počitka, neupoštevanje navodil in odredb pristojnih oseb in vnašanje ali uživanje alkohola. S tem, ko se je tožnik vedel nasilno in neprimerno ter vnašal nemir v življenje v azilnem domu, je ogrožal sebe, uradne osebe pri izvajanju uradnega dejanja, ostale sostanovalce in tudi zaposlene, vključno z varnostno službo. Toženka opozori, da gre za kršitve hišnega reda z elementi nasilja v razponu meseca dni, kar kaže na njegovo ponavljajočo istovrstno nasilno in neprimerno vedenje. Tega z milejšim ukrepom po ZMZ-1 ni možno obvladovati, ob zagotovitvi doslednega izvajanja hišnega reda. Tožnik je s svojim vedenjem namreč grozil in napadel tudi uradno osebo (varnostnika), ki v azilnem domu opravlja svoje dolžnosti. Sklicevanje tožnika, da nobenih pozivov varnostnikov k prenehanju kršitev v angleškem jeziku ni razumel, prav tako ni vzdržno. Tožnik je povedal, da je razumel besedo "stop", ko mu jo je varnostnik izrekel. Prav tako je iz poročila varnostne službe razvidno, da zna groziti varnostnikom v angleškem jeziku. To pomeni, da razume osnovne besede navedenega jezika. Na veliko vprašanj uradne osebe je tudi odgovoril z odgovorom "mogoče" oz. da se dogodka ne spomni, kar pa ne vzdrži kritične presoje. Ustni izrek ukrepa omejitve gibanja je bil opravljen en dan po drugem očitanem dogodku, kar nakazuje, da le ni želel odgovarjati na vsa postavljena vprašanja oz. je podajal pavšalne odgovore.

10. Iz zaključka obrazložitve še izhaja, da je pristojni organ preveril, ali bi bil ukrep učinkovit, če bi bilo tožniku omejeno gibanje na območje azilnega doma. Glede na vsa dokazana ravnanja tožnika v kratkem roku meseca dni (prepiri s sostanovalci, neprimerno in nasilno obnašanje, grožnje varnostnikom) je ocenil, da je popolnoma utemeljeno pričakovati, da bi v primeru, če bi ostal v prostorih azilnega doma, s kršitvami nadaljeval. Gibanje, omejeno na prostore azilnega doma, po oceni toženke ne bi pripomoglo k temu, da bi s kršitvami prenehal. Še vedno bi bil nastanjen v istih prostorih. Tu velja enak hišni red, ki ga je v kratkem roku meseca dni kljub opozorilom dvakrat kršil. Če bi ostal v azilnem domu, bi še vedno ogrožal zaposleno osebje, skupaj z varnostniki, pa tudi ostale prosilce. Vsa dejanja in opozorila varnostnikov ter celo posredovanje policije, do sedaj namreč niso imeli nobenega učinka pri tem, da bi se njegovo vedenje kakorkoli izboljšalo.

11. Tožnik zoper sklep vlaga tožbo. Vlaga tudi predlog za zavarovanje dokazov in predlog za izdajo začasne odredbe. V tožbi uveljavlja vse tožbene razloge iz prvega odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

12. V tožbi navaja, da ukrep omejitve gibanja predstavlja poseg v človekovo osebno svobodo, omejitev temeljne svoboščine, ki jo priznavajo slovenska ustava, Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) in Listina Evropske Unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU). Izreči ga je mogoče le takrat, kadar je za izvrševanje navedenega cilja to nujno potrebno. Za tak poseg morajo biti izkazane ustrezne okoliščine konkretnega primera, kar v danem primeru ni izpolnjeno.

13. Tožnik trdi, da je toženka zmotno in nepopolno ugotovila dejansko stanje. Pojasni, da je bil v preteklosti žrtev izjemnega fizičnega in psihičnega nasilja. Slednje sicer za toženko niti ni sporno in je bil v času večmesečnega bivanja v azilnem domu nadvse primerno obravnavan. Zato ne razume, čemu toženka njegove ranljivosti ni predstavila pogodbenemu izvajalcu varnostne službe.

14. Trdi, da prvi dogodek 26. 11. 2024 ni potekal tako kot je obrazloženo v izpodbijanem sklepu. Drži, kar je pojasnil ob ustnem izreku ukrepa omejitve gibanja, to je na drugi strani zapisnika z dne 16. 1. 2025. Osebe turškega državljanstva ne pozna, ne razume niti njene potrebe, da bi proti njemu v tolikšni meri agresivno ravnala. Skupaj z ostalimi tremi prosilci v kontejnerju je slišal kričanje zunaj (kot običajno) in nato zvok, da je nekaj udarilo v kontejner. Čez nekaj časa se je odpravil na WC v notranje prostore azilnega doma, nakar je videl, da je razsuta hrana pred kontejnerjem. Uporabil je metlo, s katero je želel počistiti zunanjost bivalnega prostora (kot je videl ostale, da izvajajo opravilo). Turški državljan je bil v omamljenem stanju, očitno zaradi stiske. Večkrat mu je rekel besedo "durmak", torej da naj ustavi nasilno ravnanje (zlom metle ipd.). Sam niti ne pozna toliko turškega jezika. Ne strinja se s toženko, da bi s katerimkoli dejanjem ali besedami stanujočega žalil, tudi, da bi ga spodbujal k še bolj nasilnim ravnanjem. Želel ga je pomiriti, na koncu ga je tudi varnostna služba, ki je zaznala dogodek. Poudarja, da tudi če so nastanjeni v azilnem domu v določenem stresnem stanju, do njih ni nikoli nespoštljiv. Po tem dogodku je prosil socialno službo, da ga premestijo v notranjost doma, kar pa toženka kljub želji ni mogla logistično urediti.

15. Glede dogodka 15. 1. 2025 trdi, da sicer na zakonu utemeljena racija varnostne službe ni bila primerno izvedena. Sam popolnoma nič ne razume angleškega jezika. Čeprav iz poročila o dogodku izhaja, da naj bi bil ob dogodku prisoten tudi g. Sheriff, pri čemer njegova vloga ni opredeljena (ali je imel vlogo tolmača ali tretje osebe v upravnem dejanju) so ga brez pojasnil v njegovem maternem jeziku skupaj z ostalimi prisilno odvedli iz sobe. Na hodniku je bil postavljen s sprednjim delom telesa ob zid, nato je sledil fizični ukrep varnostne službe, da razširi na zidu roke in noge in se je izvedel t.i. površinski pregled. Po tem ukrepu je odšel nazaj v sobo, poiskal telefon, s katerim je želel posneti res le razdejanje njegovega osebnega prostora v sobi. Zanika, da bi po končanem pregledu sobe ... želel snemati pregled sobe TVS. Le s prstom je na hodniku pokazal na svojo sobo in izjavil "Police”, varnostnik pa mu je nato nasilno odvzel telefon. Izrecno zanika, da bi bil nasilen do kateregakoli varnostnika, je majhne postave in je nasploh nerazumljivo, da bi "davil” dotičnega varnostnika, ki je pol metra višji od njega (g. B. B.). Nikoli (glede na to, da ne razume angleškega jezika) ni izrekel nobene grožnje osebam varnostne službe. Je že res, da snemati ali fotografirati razgovorov z zaposlenimi na uradu oziroma osebami, ki s toženko sodelujejo na podlagi pogodb ni dopustno, vendar on tega nikakor ni izvajal, niti nameraval.

16. V nadaljevanju tožbe trdi, da je varnostna služba ob dogodku 15. 1. 2025 zagotovo prekoračila vsa pooblastila in da je bila uporaba ukrepov proti njemu izjemno nestrokovna in nesorazmerna. Citira (zakonska) pravila, ki jih je kršila.

17. Dalje trdi tudi, da je prava neuk. Glede pravil bivanja v azilnem domu s strani uradnih oseb nikakor ni bil

informiran, niti s posledicami kršitev, sploh pa ne s QR kodo nekje na plakatu hodnika, ki ga še videl ni. Bil je bil nastanjen v kontejnerju. Upravni akt mora biti v dokazni oceni konkretiziran v zadostni meri, saj se ga drugače ne da preizkusiti. Samo z golim navajanjem dveh kršitev ("najmanj dvakrat”) v "dobrem mesecu”, kot je navedeno, temu ni mogoče zadostiti. S tem je podana tudi procesna kršitev. Toženka je v dokazni presoji na koncu menila, da tožnik razume besedo "stop”. Iz tega izhaja, da edino slednje tožnik razume. Vendar ga varnostna služba ob izvajanju nasilja ni poslušala. Trdi, da je sam kričal "stop”, ne varnostniki.

18. Z odrejenim ukrepom pridržanja se izrecno ne strinja. Odvzem osebne svobode ni nujno potreben. Tudi, če je v konkretnem primeru podan določen razlog za pridržanje, mora biti pridržanje nujno potrebno, razumno in sorazmerno glede na legitimni cilj pridržanja. Ukrep odvzema osebne svobode se je izvedel na dveh popolnoma različnih pravnih temeljih. Toženka v obrazložitvi sklepa izmenično uporablja določbo tretjega odstavka 82.b člena ZMZ-1 in 4. alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, kar je pravno nedopustno. Izpodbijanega akta se tako ne da preizkusiti oziroma je materialno pravo glede podlage za pridržanje nepravilno uporabljeno.

19. Dalje meni, da je pravica do izjave oz. kontradiktornosti postopka neposreden in bistven izraz pravice do enakega varstva pravic subjektov v postopku, ki jo zagotavlja 22. člen slovenske ustave. V kontradiktornem postopku mora biti vsaki stranki (sploh pa stranki, ki je v šibkejšem položaju) omogočeno, da navaja dejstva, dokaze in pravna stališča ter, da se opredeli do navedb nasprotne stranke in da aktivno sodeluje v dokaznem postopku (s postavljanjem vprašanj pričam ipd.) Zagotovo je tudi kdaj pravno dopustno, da sme toženka le na podlagi zaznamkov varnostne in socialne službe, torej, da so vsa odločilna dejstva ugotovljena na podlagi listin (4. točka prvega odstavka 144. člena Zakona o splošnem upravnem postopku - v nadaljevanju ZUP) in da kdaj res ni potrebno zaslišanje stranke (tretji odstavek 144. člena ZUP), v izjemnih primerih ukrep pridržanja odrediti le po ustnem izreku. V obravnavani zadevi temu ne more biti tako in se s tem izrecno ne strinja. Tovrstna dokazna ocena glede na ustaljeno sodno prakso zagotovo ni metodološko pravilna in ni v skladu z zahtevami iz 214. člena ZUP in kot taka ne omogoča presoje nujnosti in potrebnosti izrečenega ukrepa iz navedenih razlogov.

20. Na podlagi 266. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) tožnik podaja tudi predlog za zavarovanje dokazov. Predlaga pridobitev posnetkov nadzornih kamer na območju očitanih kršitev in v času očitanih kršitev (kar tožnik natančno opredeli). S temi dokazi bi se preverilo, ali je bil pri prvem incidentu pobudnik spora s sostanujočim v drugem kontejnerju, kako se je odvijal incident in, ali je tožnik upošteval ukaze varnostne službe. Pri drugem incidentu bi se preko posnetkov preverilo, ali je prišlo do poteka dogodkov, kot jih sam zatrjuje - torej, da ni želel posneti ne vstopiti v drugo sobo pri t.i. raciji varnostne službe. Sploh pa bi se preverilo izjemno nasilne dogodke, ki so sledili po njemu odvzetem telefonu in njegovem domnevnem fizičnem nasilju do varnostnika ter vseh nadaljnjih ukrepov več varnostnikov proti njemu. Kasneje se dokaza ne bosta mogla izvesti, saj toženka ne upošteva varnostnih navodil v skladu s slovensko zakonodajo, da morajo biti posnetki varnostnih kamer shranjeni tri mesece. Briše jih po svoji oceni, prav tako jih tudi namesti po svoji presoji - seveda ne v t. i. posebno varovano sodo, kjer so se do njega izvajali skrajno neprimerni ukrepi varnostne službe.

21. Tožnik predlaga tudi izdajo začasne odredbe na podlagi tretjega odstavka 32. člena ZUS-1. Navaja, da se v Centru za tujce zelo slabo počuti in s težavo prenaša omejitev osebne svobode. Bil je večkrat zdravstveno obravnavan zaradi hudega fizičnega in psihičnega nasilja s strani varnostne službe azilnega doma. Čustveno je izjemno prizadet, meni, da se mu je zgodila krivica; nikoli ni bil pridržan, v času bivanja v Republiki Sloveniji ni osumljen kaznivega dejanja (je pa bila podana zoper njega kazenska ovadba), niti v prekrškovnem postopku ni bil. Zahteva, da se do pravnomočne odločitve v upravnem sporu preneha izvajanje ukrepa pridržanja v Centru za tujce in se ga premesti v prostore azilnega doma.

22. Ureditveno začasno odredbo je treba izdati iz razloga, ker mu je z nezakonitim odvzemom prostosti kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave in 6. člena Listine EU, kar predstavlja težko popravljivo, oziroma nepopravljivo škodo že samo po sebi, sodišče pa mora v primeru kršitve ustavne pravice zagotoviti učinkovito sodno varstvo (četrti odstavek 15. člena Ustave, prvi in drugi odstavek 47. člena Listine EU). Nezakonit odvzem prostosti že sedaj predstavlja težko popravljivo škodo, ki se bo z vsakim dnem le še povečevala. Preprečitev nadaljevanja nezakonitega stanja nedvomno odtehta tudi javne koristi, ki jih niti ni, saj ne more biti javna korist podana v tem, da se pridržanje nadaljuje zaradi vodenja postopka mednarodne zaščite, če je oseba pridržana nezakonito.

23. Tožnik sodišču primarno predlaga, da naj tožbi ugodi. Najprej naj ugodi zahtevi za zavarovanje dokazov, nato ugotovi, da je izpodbijan sklep nezakonit, ga odpravi ter toženki naloži, da po prejemu sodne odločbe nemudoma preneha izvajati ukrep njegove omejitve gibanja v Centru za tujce, to je ugodi tudi predlogu za izdajo začasne odredbe. Podredno glede tožbenega zahtevka predlaga, da se zadeva po odpravi izpodbijanega sklepa vrne toženki v ponovni postopek.

Odgovori na tožbo, na predlog za izdajo začasne odredbe in na predlog za zavarovanje dokazov

24. Toženka v odgovoru na tožbo obrazloženo nasprotuje tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe. Vztraja, da je izpodbijani sklep pravilen in zakonit, pogoji za izdajo začasne odredbe niso podani. Sodišču predlaga, da naj neutemeljena tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe zavrne.

25. Toženka se na naroku o predlogu za zavarovanje dokazov ni mogla izreči.

26. Sodišče je v dokaznem postopku pogledalo in prebralo listine upravnega spisa št. 2142-18/2025, v sodnem spisu pa priloge tožnika A 1 do A 7. Zaslišalo je tožnika.

27. Ni sledilo dokaznemu predlogu tožnika s pridobitvijo predlaganih posnetkov nadzornih kamer. Razloge bo pojasnilo v nadaljevanju.

a) O tožbi in o predlogu za zavarovanje dokazov

29. Po določbi 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 lahko pristojni organ odredi prosilcu ukrep obveznega zadrževanja na območje azilnega doma ali v skladu z drugim odstavkom 84. člena ZMZ-1 na območje Centra za tujce, če je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda; drugi primerljivi razlogi javnega reda se razumejo kot tisti, ki predstavljajo resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo temeljnemu interesu države. Ta zakonska ureditev pomeni implementacijo določbe 1. in 2. točke 8. člena ter točke 3.(e) Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. 6. 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev) v slovenski pravni red. V skladu s citiranimi določbami direktive lahko države članice prosilca pridržijo zaradi zahtevane zaščite javnega reda, kadar se to izkaže za potrebno na podlagi posamične presoje vsakega primera, in če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa. Sodišče Evropske unije (SEU) je v zadevi C-601/15 (J. N. proti Staatssecretaris voor Veiligheid en Justitie) že pojasnilo, da je zakonodajalec Unije s tem, ko je sprejel člen 8(3), prvi pododstavek (e) Direktive 2013/33, ki res omejuje izvrševanje pravice do svobode iz člena 6 Listine, spoštoval pravično ravnovesje med pravico prosilca do svobode in zahtevami, ki izhajajo iz zaščite nacionalne varnosti in javnega reda. Opozorilo pa je, da so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve pri izvrševanju teh pravic in svoboščin dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

30. Sodišče sledi pravilni utemeljitvi izpodbijanega upravnega akta. Zato se na podlagi drugega odstavka 71. člena ZUS-1 sklicuje na razloge, ki jih je toženka podala v izpodbijanem sklepu. V zvezi s tožbenimi navedbami pa dodaja, kot sledi v nadaljevanju.

31. Najprej odgovarja na očitek kršitve načela kontradiktornosti iz 22. člena Ustave. Tožnik protispisno trdi, da so bila vsa odločilna dejstva ugotovljena na podlagi listin in da mu ni bila dana pravica do izjave. Iz izpodbijanega sklepa je jasno razvidno, da je toženka oprla oprla svojo odločitev na poročila socialne službe azilnega doma, varnostne službe, policije in na vsebino osebnega razgovora s tožnikom. V upravnem spisu je zapisnik osebnega razgovora s tožnikom z dne 16. 1. 2025. Iz tega izhaja, da mu je toženka predočila vsa očitana neustrezna ravnanja in mu omogočila, da se o njih izjavi. Tožnik je to pravico aktivno izkoristil, saj je podal svoje videnje glede vsake od očitanih kršitev. Morebitnih prič toženka ni zasliševala. Kaj več bi morala toženka s tem v zvezi še storiti, tožnik ne pove. Kot bo pojasnjeno, je toženka tudi opravila skrbno dokazno oceno in za svojo odločitev podala obrazložene in pravilne razloge.

32. Čeprav tožnik glede dogodka 26. 11. 2024 v tožbi zapiše, da ni potekal tako kot je obrazloženo v izpodbijanem sklepu, sam v nadaljevanju ne pojasni, v čem so ugotovitve toženke napačne. Ta mu namreč očita, da se je s prosilcem A. A. prerival (z metlo). Tožnik opiše, kako naj bi se dogodek odvijal in nato zapiše, da se ne strinja s toženko, da bi s katerimkoli dejanjem ali besedami stanujočega žalil, ali ga spodbujal k še bolj nasilnim ravnanjem. Kot povedano, toženka mu kaj takega ne očita (žaljenje, spodbujanje k nasilnim dejanjem). Očita mu, da se je z imenovanim turškim državljanom spustil v prerivanje. To je tožnik tudi sam priznal na osebnem razgovoru pred toženko

(prerivala sta se z metlami, z metlo ga je odrival) na kar se izrecno sklicuje tudi v tožbi in pove, da drži, kar je povedal glede tega dogodka na osebnem razgovoru. Poleg tega je tudi zaslišan pred sodiščem pooblaščencu toženke potrdil, da se strinja z navedbami v zapisniku o osebnem razgovoru in da pri njih vztraja. Sodišče ocenjuje, da je bil v tej izjavi povsem iskren. Tako lahko sprejme sklep, da se je tožnik tega dne prerival z drugim prosilcem (z metlo).

33. Glede dogodka 15. 1. 2024 tožnik v tožbi zanika, da bi po končanem pregledu sobe ... želel snemati pregled sobe TVS. Le s prstom naj bi na hodniku pokazal na svojo sobo in izjavil "Police”, varnostnik pa naj bi mu nato nasilno odvzel telefon. Izrecno tudi zanika, da bi bil nasilen do kateregakoli varnostnika. Vendar sodišče po branju zapisnika v upravnem postopku z dne 16. 1. 2025 ugotavlja, da je toženka v izpodbijanem sklepu pravilno povzela, kar je tožnik glede tega dogodka povedal v osebnem razgovoru. V bistvenem, da je sam šel do varnostnikov, ki so bili že v drugi sobi in jim rekel, da bo začel s snemanjem svoje sobe s telefonom, priznal pa je tudi, da je varnostnika, ko mu je vzel telefon, porinil (ni pa ga prijel za vrat). Prav tako, da se zaradi predhodne poškodbe po pozivu varnostnikov ni mogel umiriti. Dopustil je tudi možnost, da je po vklenitvi s strani varnostnikov nadaljeval z agresivnim vedenjem in brcal varnostnika v prostoru za zadržanje oz. navedel, da se dogodka več ne spomni. Zaslišan pred sodiščem je z vztrajanjem pri tem, kar je povedal v osebnem razgovoru, slednje dogodke le še potrdil. Podrobneje tudi z odgovorom sodišču, da je varnostnikom v arabskem jeziku rekel, da bo snemal, a so ga očitno kljub temu razumeli.

34. S tem ni uspel dokazati tožbenih trditev, da 15. 1. 2025 ni storil nič neustreznega oz. da hišnih pravil azilnega doma ni kršil in jih niti ni poznal. Nedvomno je najmanj podal jasno namero, da bo nedovoljeno snemal s telefonom, pri čemer v tožbi sam pove, da ve, da snemanje s telefonom ni dopustno.

Toženka je obrazložila, da so mu bila pravila hišnega reda predstavljena. Tudi po oceni sodišča ni življenjsko prepričljivo, da se tožnik v dobrih dveh mesecih, kolikor je poteklo od njegove nastanitve do prvega incidenta, s hišnim redom ne bi seznanil preprosto že z bivanjem v azilnem domu. Poleg tega trditev, da o hišnih pravilih ni bil

informiran, kot trdi v tožbi, implicira zaključek, da je informiran bil (le domnevno nepravilno). Vendar v tožbi o nepravilnostih pri informiranju nima nobenih trditev in tudi ne pove, kakšen bi bil pravilen način. Njegovo sklicevanje na nevednost (pravno neukost) tako ne more biti utemeljeno.

35. Kar je bistveno, tožnik jasno prizna, da je po odvzemu telefona varnostnika, to je osebo, ki v domu opravlja uradne naloge, odrinil (uporaba fizične sile). Priznava, da pozivu varnostnikov, da naj se umiri (ko so mu nadeli lisice) ni sledil. Ni sporno, da so mu v nadaljevanju vklenili še noge, na koncu je bila klicana policija. Sodišče tako ne dvomi, da je z agresivnim vedenjem po vklenitvi rok nadaljeval in brcal varnostnika. Zato lahko sledi logični oceni toženke, da tožnik z izgovorom le dan po incidentu, da je očitana dejanja agresije in brcanja "mogoče" storil oz. da se dogodka ne spomni, ne more uspešno izpodbiti opisanega poteka dogodka oz. očitane kršitve. Tožnik tudi ni dokazal, da ni bil opozorjen, da neustrezna ravnanja niso dopustna, kot še trdi v tožbi. Slednje je negiral kar sam, z izpovedjo pred sodiščem. Povedal je, da so ga po prvem incidentu 26. 11. 2024 varnostniki (ne socialna služba) opozorili, da naj tega ne ponavlja. Sodišče ni imelo razloga, da mu ne bi verjelo. Dodaja, da je toženka tudi pravilno povzela izpoved tožnika na osebnem razgovoru, da je razumel besedo "stop", ko mu je bila ta izrečena s strani varnostnika (zapisnik z dne 16. 1. 2025) in ne, da je sam kričal "stop".

36. Sodišče tako lahko sklene, da je toženka pravilno ugotovila dejansko stanje ter podala tudi prepričljivo dokazno oceno. Zato ni dodatno pridobivalo še predlaganih posnetkov nadzornih kamer. Ni namreč ključno, kdo je bil pobudnik spora, niti kako točno se je odvijal posamezen incident. Vrhovno sodišče je že izreklo, da pri presojanih kršitvah po 4. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ne gre za vzpostavljanje dokaznega standarda, po katerem mora biti onkraj vsakršnega dvoma, da je tožnik storil dejanje ogrožanja življenja in premoženja z vidika obstoja kaznivega dejanja ali prekrška, ampak morajo biti dejstva (in okoliščine) dovolj konkretna, da je na njihovi podlagi mogoče oceniti resnost varnostnega tveganja, ki ga za osebno in premoženjsko varnost pomeni prosilec. Zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj treba nujno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje)

37. Tožnik v bistvenem želi zavarovanje dokazov, ker trdi, da so varnostniki prekoračili svoja pooblastila ter da ukrepi, ki so jih zoper njega uporabili, niso bili sorazmerni. Gre za predlog za zavarovanje dokazov znotraj že odprtega postopka (prvi odstavek 264. člena ZPP

). Vendar sodišče pojasnjuje, da so cilju, ki ga tožnik s tem zasleduje, namenjeni drugi postopki in ustreznost ravnanja varnostnikov ne more biti predmet presoje v tem upravnem sporu (2. člen ZUS-1). Tudi zato je predlog za zavarovanje dokazov zavrnilo.

38. Ob zgoraj izpostavljenih pravnih izhodiščih ni dvoma, da je bilo z omejitvijo gibanja tožnika na prostore Centra za tujce, poseženo v njegovo osebno svobodo oz. da ta ukrep pomeni omejitev izvrševanja njegove pravice do svobode (ki jo varujejo 19. člena Ustave, 6. člen Listine EU oz. 5. člen EKČP). (Ne)sorazmernost takega ukrepa pa je nadaljnje vprašanje, na katerega je treba odgovoriti ob tehtanju, ali je nevarnost, ki jo tožnik pomeni za varstvo osebne in premoženjske varnosti, vsaj enaka teži posega, ki ga tak ukrep pomeni za njegovo pravico do svobode.

39. Slednjo presojo je toženka opravila in o tem podala prepričljive in pravilne razloge na strani 4 izpodbijanega sklepa. Sodišče jim v celoti pritrjuje in jih zato ne bo ponavljalo. Tudi če bi šteli, da tožnik varnostniku ni grozil (v angleškem jeziku) da bo po incidentu 15. 1. 2025 z njim fizično obračunal, že ostalo opisano nasilno obnašanje, ob tem, da je bil tožnik že udeležen v prerivanju nekaj dni prej in izrecno opozorjen, da tako ravnanje ni ustrezno, terja najstrožji ukrep, to je omejitev gibanja na Center za tujce. Ugotovljene kršitve namreč tudi po oceni sodišča dosegajo prag resnosti posega v osebno varnost in javni red iz 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Ob tem dodaja, da iz izpodbijanega sklepa ne izhaja, da bi toženka svojo odločitev oprla tudi na določbo tretjega odstavka 82.b člena ZMZ-1, kot neutemeljeno trdi tožnik. Argumentacija toženke temelji izključno na 4. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Zato niti očitka kršitve materialnega prava in nezmožnosti preizkusa izpodbijanega akta ne moreta držati.

40. Izpodbijani sklep je po povedanem zakonit in pravilen, zato je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

42. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikov predlog odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se mu z izvršitvijo akta prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Po določbi tretjega odstavka istega člena tožnik lahko iz razlogov iz prejšnjega odstavka zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno.

43. Izpodbijani akt ni nezakonit, zato tožnik težko popravljive škode v tem okviru ni uspel izkazati. Zakonita omejitev gibanja namreč ne pomeni nedopustnega posega v pravico do osebne svobode (prvi odstavek 19. člena Ustave RS). To sodišče je že pojasnilo, da zgolj s sklicevanjem na odvzem prostosti kot težko popravljivo škodo, ne da bi tožnik ob tem izkazal osebno okoliščino posebne ranljivosti, ne more izkazovati težko popravljive škode.

Tožnik sicer trdi, da spada v ranljivo skupino oseb in prilaga zdravniška potrdila. A sodišče ocenjuje, da njegove težave niso take intenzitete, da bi onemogočale izvajanje ukrepa oz. v Centru za tujce poslabšale njegovo psihično stanje. Tožnik je namreč zaslišan pred sodiščem sprva izpovedal, da se tam dobro počuti. Nato se je popravil, da se (le) včasih čuti utesnjenega. To pa po oceni sodišča ne odkazuje na morebitno hudo duševno ali telesno stisko tožnika.

44. Zato je tudi predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo (tretji in peti odstavek 32. člena ZUS-1).

Sodba in sklep I Up 237/2022 z dne 21. 12. 2022.

Ta se v upravnem sporu uporablja na podlagi prvega odstavka 22. člena ZUS-1.

Primerjaj 69. točko obrazložitve Sodbe SEU C-601/15.

Primerjaj Sodbo in sklep tega sodišča I U 765/2023.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-4

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 264, 264/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.