UPRS Sodba I U 1025/2025-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-07-22

mednarodna zaščita - predaja odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti

Prstojni organ se mora pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Za konkretni postopek je bistveno, da ima tožnik na voljo upravni postopek v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito v Švici in sodni nadzor teh upravnih postopkov. Da navedenega ne bi imel, tožnik ne zatrjuje.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ter osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Odločila je še, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Švicarski konfederaciji (v nadaljevanju Švica), ki je na podlagi meril, določenih v Uredbe Dublin III

, za to odgovorna država članica (2. točka izreka) ter da se tožnikova predaja izvrši najkasneje v šestih mesecih od 13. 3. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). Toženka je odločila da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik, čigar istovetnost v postopku ni nesporno ugotovljena, 10. 3. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja). Toženka je na podlagi Centralne evidence EURODAC ugotovila, da je bil tožnik v evidenco vnesen 25. 11. 2022 kot prosilec za mednarodno zaščito v v Švicarski konfederaciji (v nadaljevanju: Švica). Toženka je 13. 3. 2025 prejela odgovor, da Švica sprejema pristojnost za obravnavo tožnika na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin.

3. Toženka je povzela tožnikove izjave v upravnem postopku v bistvenem: (i) da je leta 2022 v Švici zaprosil za mednarodno zaščito; (ii) da je v Bernu v azilnem domu ostal dve leti. V tem času je imel tri razgovore, enega leta 2023 in dva leta 2024; (iii) da je julija 2024 prejel odločitev, s katero je bila njegova prošnja zavrnjena. S pomočjo odvetnika se je pritožil. V Švici so Burundijcem zavrnili pritožbo na negativno odločitev. Povedali so jim, da so izkoristili brezvizni režim in na podlagi tega prišli v Republiko Srbijo, v izvorni državi pa naj ne bi bili ogroženi; (iv) da je septembra 2025 iskal novega odvetnika, p pomočjo ene gospe, saj sam ni imel na voljo dovolj sredstev; (v) da je ponovno vložil pritožbo pred Švicarskim zveznim sodiščem, ki je bil decembra zavrnjena kot neutemeljena, prav tako je pisalo, da mora plačati 750 švicarskih frankov (CHF), v kolikor želi, da bi njegov primer preučili. Ta znesek je poravnal ter predložil dokazila, vendar s tem niso storili ničesar, saj je prejel ponovno negativno odločitev; (vi)Tožnik je povedal, da je sodnik, ki dela na tem zveznem sodišču, član švicarske politične stranke A., ki je proti migracijam in priseljevanju. S svojim odvetnikom se ni mogel boriti proti temu sodniku in strankarski ideologiji. Za možnost, da bi poravnal 1.000 CHF, namenjen izpodbijanju odločitve upravnega sodišča, se ni odločil, ker bi o njegovi pritožbi odločal isti sodnik in ker mu je odvetnik povedal, da pritožba ni smiselna. (vii) Tožnik je prejel obvestilo, da mora do 7. 3. 2025 zapustiti Švico in se vrniti v Republiko Burundi, kamor ne želi, ker je v izvorni državi njegovo življenje ogroženo. (viii) Da švicarska oblast vse Burundijce obravnava enako in jim očita, da so zlorabili brezvizni režim s Srbijo, da bi prišli v Evropo.

4. Toženka je ugotovila, da je tožnik v Švici uspešno vložil prošnjo za mednarodno zaščito ter da je imel na voljo nastanitev, prehrano in zdravstveno oskrbo, prav tako je imel na voljo pravno varstvo v zvezi z zavrnilno odločitvijo glede njegove prošnje za mednarodno zaščito. Toženka je odločila, da zgolj dejstvo, da je bila v Švici tožnikova prošnja zavrnjena, ne dokazuje sistemske pomanjkljivosti ali nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja. Toženka je pojasnila s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 81/2023 z 10. 5. 2023 in I Up 275/2013 z 29. 8. 2013, da zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa. V pristojni državi članici ima namreč prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati. Toženka je pojasnila, da je merilo za odločitev, da se predaje prosilcev ustavijo, obstoj dejanskih sistemskih pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki pa lahko, kakor izhaja iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 23/2021 z 9. 4. 2021, izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov. Toženka ni štela za dokazano, da bi bila tožnikova prošnja v Švici zavrnjena zgolj zaradi tega, ker naj bi švicarske oblasti enako obravnavale vse državljane Burundija, ki zaprosijo za mednarodno zaščito in jim očitale, da so za vstop v Evropo izkoristil brezvizni režim v Srbiji. Tožnik zavrnilne odločbe iz Švice ni predložil. Na podlagi statističnih podatkov o azilu, ki ga je pripravil švicarski Državni sekretariat za migracije pa je štela za dokazano, da je Švica v letu 2024 mednarodno zaščito priznala 21,7 odstotkom Burundijcev, ki so v Švici zaprosili za mednarodno zaščito in da so švicarske oblasti presojale primere individualno, tudi tožnikov, saj se je organ opredelil do njegovih navedb in dokazil. Zavrnila je tožnikovo navedbo, da sistemske pomanjkljivosti dokazuje zatrjevano dejstvo, da tožniku ni bila priznana brezplačna pravna pomoč ob vložitvi pravnega varstva proti zavrnilni odločitvi. Pojasnila je, da Direktiva 2013/32/EU z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev) v prvi točki tretjega odstavka 20. člena navaja da: "Države članice lahko določijo, da se brezplačna pravna pomoč in zastopanje ne zagotovita, kadar po mnenju sodišča ali drugega pristojnega organa prosilčeva pritožba nima dejanskih možnosti za uspeh.". Iz gradiva, ki ga je v postopek predložil tožnik je toženka štela za dokazano, da se je sodišče opredelilo do obrazložitve prvostopenjskega organa in mu pritrdilo, ter ocenilo da na novo predložena dokazila nimajo posebne dokazne vrednosti in na njihovi podlagi ni mogoče ovreči ocene organa prve stopnje o neintenzivnosti preganjanja ter presodilo, da zdravstvene težave ne utemeljujejo njegovih trditev zaradi nezadostne vzročnosti, ter skladno s tem odločilo, da tožnik ni upravičen do brezplačne pravne pomoči. Zavrnila je tudi navedbe tožnika, da naj bi bila odločitev sodišča v Švici posledica ideologije in strankarske pripadnosti posameznega sodnika. Toženka je ugotovila, da je o prošnji najprej odločal švicarski pristojni organ; da je Zvezno upravno sodišče Švice (na podlagi predloženega sklepa št. D-4720/2024 z dne 18. 12. 2024) pri svoji odločitvi upoštevalo tako elemente, ki jih je tožnik predložil v prvostopenjski postopek, kot tiste, ki jih je nato predložil ob vložitvi pravnega sredstva; da ni štelo za dokazano s strani tožnika zatrjevano, da naj bi obstajala kakršnakoli povezava med sodnikom, ki je odločal in stranko A. in izpostavila, da je tudi švicarski odvetnik v komunikaciji s tožnikom izpostavil, da v konkretnem primeru ne vidi dovolj dobrega razloga, da bi zahteval sodnikovo izključitev, kar še dodatno potrjuje, da gre za povsem ne relevantne navedbe. Toženka je s sklicevanjem na stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 20/2024 s 13. 2. 2024, upoštevajoč oba zdravstvena izvida (27. 2. 2025 v Švici ter iz marca 2025 v Republiki Sloveniji) ugotovila, da ne obstajajo okoliščine, ki bi ob zahtevani intenziteti, kot izhaja iz sodne prakse, lahko predstavljale nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP. Toženka je ugotovila, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru tožnik ob vrnitvi v Švico podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, prav tako pa tam ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje. Na podlagi vsega navedenega je toženka na podlagi četrte alineje prvega odstavka 51. člena v povezavi z devetim odstavkom 49. člena ZMZ-1 Prošnjo zavrgla, ker je za obravnavo Prošnje odgovorna Švica.

5. Toženka se bo na podlagi prvega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III s pristojnim organom Švice dogovorila o predaji tožnika, ki bo potekala na mednarodnem delu letališča v Zurichu. Na podlagi 29. člena Uredbe Dublin III se bo predaja izvedla v skladu z zakonodajo Republike Slovenije po posvetu s pristojnim organom Švice, kakor hitro bo to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da Švica sprejema prosilca, t. j. od 13. 3. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo. V primeru, da prosilec samovoljno zapusti prostore azilnega doma, se lahko ta rok, skladno z drugo točko 29. člena Dublinske uredbe, podaljša na 18 mesecev.

6. Tožnik zaradi bistvene kršitve določb postopka, nepravilne uporabe materialnega prava ter nepravilno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, predlaga odpravo izpodbijanega sklepa, podrejeno pa odpravo sklepa in ponovni postopek.

7. Tožnik po povzetku upravnega postopka v bistvenem navaja, da izpodbija ugotovitev toženke, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v tožnik ob vrnitvi v Švico podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju in da ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje in prosilec tako ni navajal nikakršnih osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev pristojnega organa. Povzema osebni razgovor

in izpostavlja, da je bila tožniku v Švici prošnja za brezplačno pomoč za pritožbo zavrnjena. Čeprav iz posredovanih informacij o dublinskih povratnikih v Švicarsko konfederacijo z dne 18. 4. 2025, in sicer pod točko 2: Informacije o procesnih elementih in pravicah prosilcev, za katere velja dublinska premestitev v Švico, 15.05.2024, povezava: https://euaa.europa.eu/sites/default/files/2023-04/factsheet dublin transfers ch.pdf izhaja, da naj bi bila v postopku obravnave prve prošnje za azil in v primeru morebitne pritožbe zoper negativno odločitev pravna pomoč brezplačna, (vprašanje 4.2). Očitno v praksi to ne drži. Kot je navedel njegov odvetnik v Švici zahtevano plačilo predstavlja omejitev pravnih sredstev pri azilnih primerih. Poleg navedenega, je bilo tožniku bivanje v azilnem domu težko, saj ni ničesar počel. Delati mu niso dovolili. Bil je depresiven in potrt. Tožnik izpostavlja, da mu je bila v Švici zaradi zavrnitve brezplačne pomoči in zahtevanega plačila visoke takse za pritožbo dejansko bistveno oteženo vlaganje pravnega sredstva zoper zavrnjeno prošnjo za mednarodno zaščito. Prav tako tožnik meni, da pri odločanju v njegovi zadevi ni šlo za nepristranskega sodnika, saj je bil član politične stranke A., ki je proti migrantom in priseljevanju. Tožnik meni, da ni jasno, na katero sodbo se ocena toženke na str. 5 izpodbijanega sklepa.

Pooblaščenka tožnika je namreč iz spisovne dokumentacije upravnega organa prejela le odločitev v zvezi s prošnjo za brezplačno pomoč (kot priloga zapisnika osebnega razgovora) - Zwischenverfugung vom 18. Dezember 2024. V primeru vrnitve v Švico pa kot bistveno tožnik izpostavlja strah, da bo vrnjen v matično državo in tako ne bo prišlo do varovanja načela nevračanja in da Švica zanj ni varna država. Tožnik je v postopku namreč predložil dokazila, da ga namerava Švica izročiti matični državi, kjer pa mu preti smrt. V matični državi je bil član politične stranke B. Zaradi njegovega političnega udejstvovanja, se je komaj izognil smrti. Aretiran je bi s strani agentov obveščevalne službe in policije. Najprej so ga odpeljali v pripor, nato so ga odpeljali na neznan kraj, kjer ga je pred usmrtitvijo rešil sošolec iz osnovne šole, s katerim sta nato pobegnila iz Burundija. Navaja, da so države članice EU dolžne spoštovati zahteve načela nevračanja, ki so določene v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu EKČP. Države morajo upoštevati, da so vsebinska merila, ki so določena v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu EKČP, bistveno širša kot merilo, določeno v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Če bi predaja prosilca drugi državi članici EU pomenila kršitev načela nevračanja, postane izjemoma uporaba klavzule suverenosti iz prvega odstavka 17. člena Uredbe Dublin III za državo obvezna.

8. Sodba Upravnega sodišča RS I U 137/2024 -13 z dne 29. 1. 2024, na katero se toženka sklicuje v izpodbijanem sklepu, ni javno objavljena in se do nje ne more opredelili. Tožnik navaja, da presoja zakonitosti predaje prosilca pristojni državi ni omejena samo na presojo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v odgovorni državi, ampak tudi vseh drugih okoliščin, zaradi katerih bi predaja prosilca lahko predstavljala kršitev 3. člena EKČP. Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) izhaja, da država prosilca za mednarodno zaščito ne sme predati drugi državi, če obstajajo tehtni razlogi za prepričanje ("substantial grounds for believing"), da obstaja realna nevarnost ("real risk"), da bo prosilec v tej državi izpostavljen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju. Iz prakse ESČP izhaja, da ko so enkrat izkazani utemeljeni razlogi za prepričanje, da obstaja realna nevarnost kršitve 3. člena EKČP, je na strani države breme, da pridobi ustrezne garancije, da posameznikove pravice v državi, v katero naj bi bil predan, ne bodo kršene.

9. Povzema stališča SEU v zadevi C .K. in ostali, 96. in 98. točka obrazložitve; povzeto v Sodbi Vrhovnega sodišča RS I Up 92/2025, da je treba 4. člen Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da:

- tudi če ni podana utemeljena domneva o obstoju sistemskih pomanjkljivosti v državi članici, odgovorni za obravnavo prošnje za azil, je predajo prosilca za azil v okviru Uredbe Dublin III mogoče opraviti le v okoliščinah, v katerih ta predaja ne more povzročiti dejanske in izkazane nevarnosti, da bi se z zadevno osebo ravnalo nečloveško ali ponižujoče v smislu tega člena;

- bi v okoliščinah, v katerih bi predaja prosilca za azil s posebej hudo duševno ali fizično boleznijo povzročila dejansko in izkazano nevarnost za znatno in nepopravljivo poslabšanje zdravstvenega stanja zadevne osebe, ta predaja pomenila nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu navedenega člena;

- morajo organi države članice, ki mora opraviti predajo, in glede na okoliščine primera njena sodišča, odpraviti vsakršen resen pomislek v zvezi z učinkom predaje na zdravstveno stanje zadevne osebe s tem, da sprejmejo potrebne preventivne ukrepe, da bo predaja te osebe potekala na način, ki bo omogočal ustrezno in zadostno varstvo njenega zdravstvenega stanja. Če ob upoštevanju posebne resnosti bolezni zadevnega prosilca za azil sprejetje navedenih preventivnih ukrepov ne bi zadostovalo za zagotovitev, da njegova predaja ne bo povzročila dejanske nevarnosti za znatno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja, morajo organi zadevne države članice odložiti izvršitev predaje zadevne osebe za tako dolgo, dokler ji njeno stanje ne bo omogočalo, da bo zmožna za tako predajo, in

- bi se glede na okoliščine primera država članica, ki je podala zahtevo, če bi ugotovila, da se zdravstveno stanje zadevnega prosilca za azil kratkoročno ne bo izboljšalo ali da bi se zaradi dolgotrajne prekinitve postopka stanje zadevne osebe lahko poslabšalo, lahko odločila, da bo sama obravnavala njeno prošnjo z uporabo "diskrecijske klavzule" iz člena 17 (1) Uredbe Dublin III.

10. Tožnik ponavlja, da je na osebnem razgovoru izpostavil svoje zdravstvene težave in kot dokaz predložil zdravniško poročilo z dne 27. 2. 2025, izdano s strani Medicentre (Švica), iz katerega izhaja, da ima tožnik naslednji diagnozi: F32.2 Huda depresivna epizoda brez psihotičnih simptomov; F43.1 Posttravmatska stresna motnja. Predložil pa je tudi zdravniško potrdilo C. C., specialista psihiatrije in specialista klinične farmakologije z dne 20. 3. 2025. Tožnik se ne strinja z navedbami toženke, da ti dokumenti ne nosijo posebne dokazne teže. Tožnik meni, da je njegovo zdravstveno stanje resno. Zaradi svojega zdravstvenega stanja mora zdravnika psihiatra redno obiskovati (tedensko ali na dva tedna) ter redno prejemati terapije. Prilaga novejša zdravniška potrdila C. C. (potrdilo z dne 24. 4. 2025 in z dne 22. 5. 2025), iz katerih izhaja tudi strah pred vrnitvijo v Švico, zaradi česar čuti tesnobo. Prilaga tudi starejše (prvo) zdravniško potrdilo z dne 13. 3. 2025, iz katerega izhaja diagnoza, in sicer: F43.1 Posttravmatska stresna motnja in predpisana terapija. Glede na navedeno tožnik meni, njegovo zdravstveno stanje ne omogoča varne predaje Švici. Meni, da bi predaja v Švico lahko ogrozila njegovo zdravljenje oz. povzročila dejansko nevarnost za znatno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja. Vse navedeno bi pomenilo nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 3. člena EKČP in 4. člena Listine EU. Meni, da glede na vse navedeno obstaja velika verjetnost, da bi bil tožnik v primeru vrnitve v Švico podvržen nehumanemu ravnanju, kar je v nasprotju s 3. členom EKČP in 4. členom Listine EU in 18. členom Ustave RS, ki prepoveduje mučenje, nečloveško ter ponižujoče ravnanje.

11. Na naroku je še navedel, da članek, ki ga ima v francoščini, potrjuje njegove navedbe, da konferenca Burundijske skupnosti v Švici opozarja na nevarne razmere v Burundiju in poziva Švico, da naj Burundijcev ne vrača v izvorno državo, ker so razmere tam nevarne.

12. Toženka predlaga zavrnitev tožbe, ker je izpodbijani sklep po njenem mnenju zakonit in pravilen.

13. Toženka poudarja, da se večina tožbenih očitkov nanaša na vsebino, do katere se je že opredelila v samem sklepu, zato se v izogib ponavljanju do teh ne bo ponovno opredeljevala. Zavrača tožbeni očitek v zvezi s trditvijo tožnika, da naj bi iz točke 4.2. v dokumentu "Informacije o procesnih elementih in pravicah prosilcev, za katere velja dublinska premestitev v Švico" izhajalo, da imajo slednji na voljo brezplačno pravno pomoč, medtem, ko naj bi drugi viri to zanikali. Izpostavlja, da je iz skrbnejšega branja dokumenta razvidno, da se odgovor v točki 4.2. nanaša na vprašanje, ali je brezplačna pravna pomoč omejena s premoženjskim stanjem in če uporabljajo kakršno koli obliko preverjanja premoženjskega stanja. Ponavlja iz izpodbijanega sklepa, da dejstva, da prosilcu ni bila priznana brezplačna pravna pomoč ob vložitvi pravnega varstva proti zavrnilni odločitvi, ne more obravnavati kot sistemske pomanjkljivosti. Poudarja, da Direktiva 2013/32/EU z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev) v prvi točki tretjega odstavka 20. člena določa, da: "Države članice lahko določijo, da se brezplačna pravna pomoč in zastopanje ne zagotovita, kadar po mnenju sodišča ali drugega pristojnega organa prosilčeva pritožba nima dejanskih možnosti za uspeh". Tako je prosilcem, ki imajo po mnenju pristojnega sodišča dejanske možnosti za uspeh zagotovljena brezplačna pravna pomoč ne glede na njihovo premoženjsko stanje. Zavrača tudi očitek, da iz izpodbijanega sklepa naj ne bi bilo razvidno, na katero sodbo naj bi se nanašale navedbe tožnika na strani 5. Toženka poudarja, da je iz skrbnejšega branja dokumenta razvidno, da se vse navedbe na odločitev sodišča nanašajo na "Vmesni sklep z dne 18. 12. 2024" s št. D-4720/2024, ki ga je izdalo Zvezno upravno sodišče v St. Galenu v Švici in ga je v postopek predložil tožnik sam. Kot je razvidno iz besedila slednjega se skoraj v celoti posveča opredeljevanju do navedb tožnika, navedb prvostopenjskega organa ter dodatnih dokazil, ki jih je v postopek predložil tožnik. Glede na navedeno je po mnenju toženke upravičeno sklepati, da prvostopenjski organ o tožnikovi prošnji odločal individualno.

14. Sodišče je izvedlo vse predlagane dokaze in sicer je prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene priloga od A1 do A5, B1, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-804/2025 ter tožnika zaslišalo..

15. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla Prošnjo in odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje in da bo tožnik predan Švici, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove Prošnje, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

16. Prošnjo za mednarodno zaščito lahko pristojni organ s sklepom zavrže kot nedopustno med drugim tudi, če se na podlagi meril, določenih v Uredbi 604/2013/EU, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi 604/2013/EU (četrta alineja prvega odstavka 51. člena ZMZ-1). Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III (prvi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno (drugi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv

, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil

in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca,

ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine.

17. Med strankama ni sporno: (i) da je bil tožnik 25. 11. 2022 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Švici; (ii) da je Švica tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila; (iii) da je Švica 13. 3. 2025 sprejela odgovornost na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da je odgovorna država članica po Uredbi Dublin III, zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Tožnik niti ne zatrjuje, da Švica ne bi izpolnila katere od obveznosti iz 18. člena Uredbe Dublin III. Odgovorna država članica po Uredbi Dublin III je namreč zavezana, da: (a) pod pogoji iz členov 21, 22 in 29 sprejeti prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici; (b) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (c) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je umaknila prošnjo, ki se obravnava, in podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (d) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(a) in (b), odgovorna država članica obravnava ali dokonča obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je podal prosilec. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(c) in kadar je odgovorna država članica, potem ko je prosilec prošnjo umaknil, njeno obravnavo prekinila pred sprejetjem vsebinske odločitve na prvi stopnji, ta država članica zagotovi, da ima prosilec pravico zahtevati dokončanje obravnave njegove prošnje ali vložiti novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Direktivi 2013/32/EU. V takih primerih države članice zagotovijo dokončanje obravnave. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(d), v katerih je bila prošnja zavrnjena le na prvi stopnji, odgovorna država članica zagotovi, da zadevna oseba ima ali je imela možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 46 Direktive 2013/32/EU (vse 18. člen Uredbe Dublin III).

18. Na podlagi navedenega je toženka tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove Prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Švica.

19. Kot že povzeto, je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Vrhovno sodišče RS je že večkrat pojasnilo (na primer sodba I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023), da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Kot že poudarjeno, pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije kot Vrhovno sodišče RS sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Pravilna je ugotovitev toženke, da navedenega za Švico tožnik ni izkazal.

20. Povzete navedbe, ki jih je tožnik navedel v dokaz sistemskih pomanjkljivosti in večinoma ponovil v tožbi, je pravilno in celovito zavrnila že toženka v izpodbijanem sklepu in ugotovila, da ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema v Švici niti nečloveškega ravnanja. Tožnik večinoma navedbe iz upravnega postopka le ponavlja, čemur upravni spor ni namenjen. Sodišče ugotavlja, da je dokazna ocena toženke popolna, prepričljiva in celovita. Sodišče pojasnjuje, da drugačna dokazna ocena od pričakovane s strani tožnika (da tožnik ni dokazal razlogov za drugačno določitev), ne pomeni, da se toženka ne bi opredelila do navedb in dokazov, kot je mogoče povzeti tožnika. Na tem mestu sodišče še pojasnjuje, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijanim sklepom, tožbe, s katero izpodbija ta sklep, ne utemeljuje.

21. Obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine tožnik utemeljuje, v bistvenem in povzeto z naslednjimi navedbami: (i) zavrnitvijo tožnikove prošnje v Švici, ker ne želi v izvorno državo, ker je tam njegovo življenje ogroženo; (ii) da švicarska oblast vse Burundijce obravnava enako in jim očita, da so zlorabili brezvizni režim s Srbijo, da bi prišli v Evropo in (iii) z zatrjevanim slabim zdravstvenim stanjem. Sodišče izpostavlja, da je na glavni obravnavi tožnik izpovedal, da je edini razlog, da ne želi, da njegovo prošnjo za mednarodno zaščito obravnava Švica, strah, da ga bo Švica vrnila v Burundi. Povedal je, da je Švica, kjer je bil dve leti, odklonila prošnjo, zato je bilo veleposlaništvu Burundija naročeno, da pripravijo dokumente za vrnitev v Burundi, kamor se tožnik ne želi vrniti, ker so vsi razlogi zaradi katerih je odšel iz države, še vedno prisotni in še vedno bi bilo njegovo življenje, če bi se vrnil v Burundi, ogroženo. Toženka je pravilno ocenila, da tožnikove navedbe razlogov za oviro pri predajo tožnika po Uredbi Dublin III, ne dokazujejo. Tožnik ne izpodbija ugotovitve toženke, da je tožnik v Švici uspešno vložil prošnjo za mednarodno zaščito ter da je imel na voljo nastanitev, prehrano in zdravstveno oskrbo, prav tako je imel na voljo pravno varstvo v zvezi z zavrnilno odločitvijo glede njegove prošnje za mednarodno zaščito. Pravilna je odločitev toženke, da zgolj dejstvo, da je bila v Švici tožnikova prošnja zavrnjena, ne dokazuje sistemske pomanjkljivosti ali nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja. Toženka je pravilno pojasnila s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 81/2023 z 10. 5. 2023 in I Up 275/2013 z 29. 8. 2013, da zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici, ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa. V pristojni državi članici ima namreč prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati. Sodišče dodaja, da je za konkretni postopek torej bistveno, da ima tožnik na voljo upravni postopek v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito v Švici in sodni nadzor teh upravnih postopkov. Da navedenega ne bi imel, tožnik ne zatrjuje. Kot že poudarjeno je bistveno, da ima tožnik na voljo pravne postopke, kjer lahko uveljavlja svoje pravice, strah pred "neželeno" odločitvijo (zavrnitev prošnje za mednarodno zaščito in morebitna deportacija), pa po presoji sodišča ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti ali ravnanja v nasprotju s 4. členom Listine.

22. Tožnik ne izpodbija dokazne ocene statističnih podatkov o azilu, ki ga je pripravil švicarski Državni sekretariat za migracije, na podlagi katerih je toženka štela za dokazano, da je Švica v letu 2024 mednarodno zaščito priznala 21,7 odstotkom Burundijcev, ki so v Švici zaprosili za mednarodno zaščito in da so švicarske oblasti presojale primere individualno. Na podlagi tega dokaza, je pravilna odločitev toženke, da tožnik ni dokazal, da bi bila tožnikova prošnja v Švici zavrnjena zgolj zaradi tega, ker naj bi švicarske oblasti enako obravnavale vse državljane Burundija, ki zaprosijo za mednarodno zaščito. Tega ne dokazuje niti v tem upravnem sporu zatrjevan poziv Burundijske konference.

23. Tožnik ne izpodbija ugotovitve toženke, da je o prošnji odločal švicarski pristojni organ; da je Zvezno upravno sodišče Švice (na podlagi predloženega sklepa št. D-4720/2024 z dne 18. 12. 2024) in dokazne ocene o nedokazanosti zatrjevane povezave med sodnikom, ki je odločal in stranko A., zato zgolj ponovljene tožbene navedbe v zvezi s tem, niso utemeljene.

24. Neutemeljen je tudi tožbeni ugovor, da je bila tožniku v Švici prošnja za brezplačno pomoč za pritožbo zavrnjena, s čimer naj bi bile sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka po oceni tožnika dokazane. V tožbi povečini ponovljene navedbe, je zavrnila že toženka in pravilno pojasnila, da Direktiva 2013/32/EU z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev) v prvi točki tretjega odstavka 20. člena določa: "Države članice lahko določijo, da se brezplačna pravna pomoč in zastopanje ne zagotovita, kadar po mnenju sodišča ali drugega pristojnega organa prosilčeva pritožba nima dejanskih možnosti za uspeh." Pravica do brezplačne pravne pomoči in zastopanja torej nista absolutni, ampak vezani na presojo sodišča ali drugega pristojnega organa. Toženka je ugotovila, da je to presojo organ opravil, česar tožnik niti ne izpodbija v tožbi.

25. Pravilna je tudi odločitev toženke, da upoštevajoč stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 20/2024 s 13. 2. 2024 in oba zdravstvena izvida (27. 2. 2025 v Švici ter iz marca 2025 v Republiki Sloveniji), ne obstajajo okoliščine, ki bi ob zahtevani intenziteti, kot izhaja iz sodne prakse, lahko predstavljale nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP. Do obeh izvidov, ki jih je tožnik ponovno vložil s tožbo, se je opredelila že toženka in jih dokazno prepričljivo in popolno ocenila. Pri tem pa sodišče izpostavlja, da je tožnik zaslišan na glavni obravnavi izrecno povedal, da je edini razlog za to, da ne želi, da Švica obravnava njegovo prošnjo, strah, da ga ne vrnejo v Burundi. Tožnikovo zdravstveno stanje torej ni razlog za t0, da tožnik ne želi, da Švica obravnava njegovo prošnjo in so tako te tožbene navedbe nedokazane. Sodišče ugotavlja, da se je toženka opredelila do vseh relevantnih navedb in dokazov tožnika ter upoštevala vse individualne okoliščine tožnika in tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da ni razlogov, da za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito ne bi bi odgovorna Švica, ki je odgovornost tudi sprejela.

26. Pravilno je že toženka pojasnila, da si tožnik ne more sam izbirati države, ki bi obravnavala njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ampak odgovorno državo članico določa Uredba Dublin III. Za tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito je na podlagi d točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III odgovorna država Švica. Tudi po presoji sodišča, je na podlagi obrazloženega pravilna odločitev toženke, da tožnikove navedbe ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v švicarskem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali o njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

27. Sodišče še pojasnjuje, da sprejema in upošteva stališča sodišč, ki jih je izpostavil tožnik v tožbi. Po ugotovitvi, da tožnik ni navedel konkretnih okoliščin, na katera bi bila povzeta stališča Vrhovnega sodišča RS in ESČP uporabljiva, navedena sodna praksa ne vpliva na drugačno odločitev v tem upravnem sporu.

28. Sodišče se do preostalih trditev in dokazov strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

29. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Pojasnil je, da je bila v Švici njegova prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena, pri čemer so po njegovem mnenju vse Burundijce stlačili v en koš in ocenili, da v matični državi niso bili ogroženi ter da so izkoristili prosti vizumski režim s Srbijo zato, da bi prišli v Evropo. Meni, da je bila v njegovem primeru analiza pomanjkljiva in odločitev napačna. Če je tožnik želel, da bi ponovno preučili njegov primer je moral plačati 750 CHF. Poleg tega je v njegovem primeru odločal sodnik, ki je član Švicarske politične stranke UDC, ki je proti migrantom in proti priseljevanjem.

Navedla, da iz sodbe, ki jo prosilec predložil v postopek, izhaja, da seje prvostopenjski organ opredelil do njegovih navedb in dokazil, kar dodatno potrjuje, da je bil prosilčev primer v Švici presojan individualno.

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

V tem smislu Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 51, 51/1, 51/1-4

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 3/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.