UPRS Sodba in sklep I U 1658/2025
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-02

mednarodna zaščita - omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - ogrožanje varnosti - odvzem prostosti - nastanitev v centru za tujce - začasna odredba

Ključno pri presojanih kršitvah po 4. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ne gre za vzpostavljanje dokaznega standarda, po katerem mora biti onkraj vsakršnega dvoma, da je tožnik storil dejanje ogrožanja življenja in premoženja z vidika obstoja kaznivega dejanja ali prekrška. Dejstva (in okoliščine) morajo biti (le) dovolj konkretna, da je na njihovi podlagi mogoče oceniti resnost varnostnega tveganja, ki ga za osebno in premoženjsko varnost pomeni prosilec. Zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj treba nujno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje).

II. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka omejila tožnikovo gibanje iz razlogov po 4. alineji prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1), t. j., ker je to nujno potrebno zaradi varstva osebne in premoženjske varnosti ter drugih primerljivih razlogov javnega reda (1. točka izreka). Sklenila je, da se tožniku omeji gibanje na prostore Centra za tujce, ..., od 22. 9. 2025 od 10:45 ure do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 22. 12. 2025 do 10:45 ure, z možnostjo podaljšanja za en mesec (2. točka izreka). Ugotovila je še, da stroški v tem postopku niso nastali (3. točka izreka).

2. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je bil pristojni organ 22. 9. 2025 s strani socialne službe azilnega doma obveščen o kršitvah Uredbe o hišnem redu azilnega doma (v nadaljevanju Uredba) ter o vedenju tožnika, ki vnaša nemir med zaposlene in nastanjene v azilnem domu.

3. Tako je iz poročila varnostne službe z 21. 9. 2029 ob 8:05 uri razvidno, da so v sprejemnih prostorih težave s tožnikom, ki ne želi sodelovati v postopku nastanitve. Varnostna služba mu je izrekla ustno opozorilo, da mora upoštevati navodila socialne službe. Tega opozorila ni upošteval, začel se je razburjati ter se agresivno vedel. Ponovno mu je bila izrečena ustna odredba, da naj z agresivnim vedenjem preneha. Tožnik je nato začel z grožnjami, da bo varnostnike ubil ter z rokami nakazoval, kako jih bo zunaj postrelil. O dogodku je bila obveščena policija. Do prihoda policije je tožnik z grožnjami nadaljeval in pričel tudi z razbijanjem predmetov.

4. Dalje je iz poročila o dogodku varnostne službe z dne 21. 9. 2025 ob 11:45 uri razvidno, da je v kuhinji prišlo do spora, ker tožnik ni želel izdati registracijskega lista zaposlenim v kuhinji. Tudi v kuhinji je pričel z agresivnim vedenjem ter razgrajanjem. Varnostnik mu je izrekel ustno odredbo, da naj se umiri, in da mora pred vsakim vstopom v kuhinjo pokazati registracijski list. Tožnik tega ni upošteval. Zatem se je prosilec A. A., ki pomaga v kuhinji, odpravil za tožnikom in mu povedal, da mora pokazati registracijski list. Tožnik je nanj začel kričati ter ga pozivati na pretep zunaj azilnega doma. Varnostnik je tožniku ponovno izrekel ustno odredbo, da naj takoj preneha z agresivnim vedenjem ter pozivanjem ljudi k pretepu. Prosilec A. A. se je približal vlagatelju in mu rekel "I dont want problem with you, I just want to explain you the rules", tožnik pa ga je zatem udaril v predel obraza. Varnostnik je nato uporabil ukrep fizične sile na način, da je prijel tožnika okoli telesa in ga potisnil v čakalnico 1 do prihoda policije. Iz uradnega zaznamka socialne službe z dne 21. 9 2025 še izhaja, da je tožnik tudi verbalno napadel varnostno osebje.

5. Toženka je glede navedenih dogodkov s tožnikom 22. 9. 2025 opravila ustni razgovor. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, se je tožnik sprva pretvarjal, da ne razume jezika in navedel, da tolmač govori sirsko arabščino. Pri tem je grozil prevajalcu, da bo vanj nekaj porinil in odšel v zapor. Ponovil je, da prevajalca ne razume in ob tem preklinjal boga in prevajalčevo mater. Zaradi groženj prevajalcu in zagotovitve varnosti je uradna oseba pristojnega organa zaprosila za asistenco varnostne službe in policije. Razgovor je tako potekal v prisotnosti šestih varnostnikov in štirih policistov. Med razgovorom je tožnik kričal, krilil z rokami, zato so ga policisti vklenili. Tekom razgovora je zaprosil, da mu snamejo lisice, vendar je policija vztrajala pri vklepanju, saj je tožnik še vedno kričal.

6. Na vprašanje uradne osebe, da naj pove osebne podatke, je tožnik navedel ime in priimek, rojstnih podatkov ni želel povedati, povedal pa je, da je državljan Alžirije. Na vprašanje uradne osebe, kako se počuti, je povedal, da v redu. Glede na to, da je na zastavljena vprašanja odgovoril, je uradna oseba ocenila, da tožnik razume arabski jezik.

7. V nadaljevanju mu je uradna oseba predočila obe poročili o dogodku varnostne službe z 21. 9. 2025 ter uradni zaznamek socialne službe iz istega dne glede tam navedenih kršitev; nesodelovanje v postopku nastanitve, agresivno vedenje, kričanje, razbijanja predmetov, grožnje s tem, kako bo ubil in postrelil varnostnike, spor v kuhinji, napad na prosilca, pozivanja ljudi k pretepu, napad na varnostno osebje.

8. Tožnik je pojasnil, da je razbil le svoj telefon. Varnostniki ga provocirajo, eden naj bi mu rekel "fuck you". Varnostniku ni nikoli grozil, prav tako nikoli ni rekel, da bo vse postrelil. Sem je prišel, da bi zaprosil za azil. Pojasnil je, da je v kuhinji imel papir, vendar so ga varnostniki provocirali, gledajo ga z viška. Nikogar ni udaril. Glede dogodka, ko naj bi verbalno napadel varnostnika, je pojasnil, da je bila vse to provokacija varnostnikov.

9. Po zaključenem razgovoru je pristojni organ ocenil, da so izpolnjeni pogoji za omejitev gibanja tožniku na podlagi 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Iz očitanih kršitev ter navedb tožnika izhaja, da je 21. 9. 2025 večkrat kršil 10. in 11. člen Uredbe o hišnem redu, ki določata, da morajo imeti nastanjene osebe v azilnem domu spoštljiv odnos do pristojnih in drugih oseb ter da je zaradi zagotavljanja varnosti in reda v prostorih azilnega doma prepovedano izražanje rasne, verske, nacionalne, spolne, politične nestrpnosti ter druge nestrpnosti v kakršnikoli obliki, prepovedano je imeti žaljiv in nasilen odnos do sostanovalcev, zaposlenih in obiskovalcev, prepovedano je kršenje nočnega miru in počitka, neupoštevanje navodil in odredb pristojnih oseb in vnašanje ali uživanje alkohola.

10. S tem, ko se je tožnik vedel nasilno in neprimerno ter vnašal nemir v življenje v azilnem domu, je ogrožal sebe, uradne osebe pri izvajanju uradnega dejanja, ostale sostanovalce in tudi zaposlene, vključno z varnostno službo. Pri svojem vedenju je bil žaljiv, agresiven tako do sostanovalcem kot tudi do osebja, ki v azilnem domu opravljajo delo, grozil jim je, da jih bo vse pobil in jih postrelil. Uradna oseba mu je zato izrekla ukrep omejitve gibanja zaradi zagotavljanja varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda, ki so v danem primeru predstavljali resnično in dovolj resno grožnjo varnosti varnostnikov, osebju in ostalim sostanovalcem azilnega doma. Na vprašanje uradne osebe, ali razume ukrep, je tožnik odgovoril pritrdilno.

11. Toženka sklene, da gre za hujše kršitve hišnega reda, kar kaže na tožnikovo nasilno in neprimerno vedenje, ki ga z milejšim ukrepom po ZMZ-1 ni možno obvladovati, ob zagotovitvi doslednega izvajanja hišnega reda in javnega interesa. Ni namreč utemeljeno pričakovati, da bi tožnik v primeru, da bi ostal v prostorih azilnega doma, s kršitvami prenehal. Vsa dejanja, kot tudi opozorila varnostnikov in celo posredovanje policije, do sedaj niso imeli nobenega učinka pri tem, da bi se njegovo vedenje kakorkoli izboljšalo, zato je izrečen ukrep sorazmeren z naravo kršitev tožnika, javni interes nad nadaljnjim nahajanjem tožnika v azilnem domu pa je ogrožen do te mere, da pristojni organ drugače kot je, niti ne bi mogel odločiti.

12. Tožnik zoper sklep vlaga tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe.

13. V tožbi navaja, da je vlagatelj namere za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji, vendar toženka ne navede, kdaj jo je vložil, niti zakaj mu do današnjega dne še ni bila omogočena vložitev prošnje za mednarodno zaščito. To ni v skladu z 9. členom Pravilnika o postopku s tujcem, ki izrazi namen podati prošnjo za mednarodno zaščito, niti 6. členom Direktive 2013/32/EU. Prošnja bi morala biti evidentirana v 3 delovnih dneh; če se vloži pri drugih organih (npr. policiji), pa najpozneje v 6 dneh. Očitno se mu namerno onemogoča dostop do mednarodne zaščite, saj njegovo bivanje v Centru za tujce Postojna vsekakor ni ovira, da ne bi mogel vložiti prošnje za mednarodno zaščito. Gre za hudo kršitev 6. člena Direktive 2013/32/EU in za očitno naklepni odvzem te osnovne pravice zaradi njegove domnevne kršitve hišnega reda v azilnem domu. Tega ni nikoli prejel v njemu razumljivem jeziku, niti mu to ni omogočil hišni red azilnega doma, objavljen na oglasi deski. Z njim tako ni bil seznanjen.

14. Na razgovoru je večkrat jasno povedal in se ni pretvarjal, da tolmača ne razume, kot je to toženka sama "ocenila" v izpodbijanem sklepu. Ker ga niso hoteli zamenjati, se je, logično, tudi razjezil. Jasno je takoj povedal, da tolmač govori sirsko arabščino, ki je ne razume. Kljub temu je uradna oseba nadaljevala razgovor in mu ni hotela poiskati arabskega tolmača, ki bi ga razumel. Tudi med samim razgovorom je večkrat povedal, da tolmača ne razume tako, da večine razgovora sploh ni mogel razumeti. S tem je toženka kršila 9. člen ZMZ-1, ki določa, da se prosilcu zagotovi brezplačna pomoč tolmača v jeziku, ki ga razume. Ker tega ni upoštevala, je storila absolutno bistveno kršitev upravnega postopka.

15. Tožnik nato povzame očitane kršitve in navede, da je bil z njim opravljen le en razgovor, nato pa mu je bil izrečen ukrep omejitve gibanja. Toženka je svojo odločitev oprla na zgolj enkratni incident, do katerega je prišlo 21. 9. 2025 zjutraj v prostorih azilnega doma, kjer se pri svoji odločitvi zlasti sklicuje na poročila varnostne službe in prihoda nujne medicinske pomoči, ker je bil prosilec A. A. lažje poškodovan (udarec v obraz, omotica, ...). Sicer je imel možnost izjasnitve o vsakem dejanju kršitve hišnega reda, ki jih ni priznal, vendar je kljub temu toženka sledila navedbam varnostnikov glede tega, kako se je zgodil kritični dogodek. Med drugim je sam verodostojno izpovedal, da ni ogrožal tujega premoženja, saj je iz jeze razbil le svoj lastni mobilni telefon in nič drugega. Varnostnik pa ga je žalil, ko mu je dejal "fuck you" in ga zraven še brcnil. Tožnik mu ni grozil, niti dejal, da bo kogarkoli ustrelil, saj je prišel v Slovenijo, da bi zaprosil za azil. Poleg tega so ga varnostniki gledali z viška, nanj pljuvali in mu dejali, da so oni šefi. Zanika, da bi kogarkoli udaril. Žalil naj bi varnostnike, ki pa so ga v resnici ves čas provocirali. Sploh ni razumel, katere kršitve naj bi storil, ki mu jih je navedla uradna oseba, saj, kot že rečeno, ni razumel tolmača. S tem mu je bila tudi odvzeta pravica do izjasnitve, saj se ni mogel braniti, ker ni razumel, kaj vse naj bi narobe storil.

16. V skladu z obstoječo sodno prakso je pomembno tudi, na kakšen način so bili izvedeni dokazi z zaslišanjem prič. Iz pridobljene dokumentacije ni razvidno, da bi bil navzoč pri zaslišanju priče A. A., da bi mu lahko zastavljal vprašanja. Iz določil Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) izhaja, da ima stranka postopka pri izvedbi dokazov pravico aktivno sodelovati v postopku, s čimer se uresničuje načelo zaslišanja stranke. S tem je prišlo do kršitve 146. člena ZUP, posredno pa tudi do kršitve načela zaslišanja stranke (9. člen ZUP). Razen tega mora v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZUP uradna oseba, ki vodi postopek, obvezno razpisati ustno obravnavo v zadevah, med drugim tudi takrat, kadar je treba opraviti ogled ali pa zaslišati priče ali izvedence. V navedeni zadevi uradna oseba na ustni obravnavi ni zaslišala prič in mu ni dala možnosti, da jim postavlja vprašanja, ampak je uporabila zapisnike o zaslišanju prič, ki so jih sestavili varnostniki.

17. Toženka mu je omejila gibanje na podlagi 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Pri tem iz izpodbijanega sklepa ni razvidno, ali je zatrjevano kršitev pravil bivanja v azilnem domu opredelila kot lažjo ali težjo v smislu 82.a člena ZMZ-1. V primeru, ko je kršitev opredeljena kot težja, je šele možna presoja sorazmernosti izrečenega ukrepa z vidika 82.b člena ZMZ-1. Tako ni razvidno, zakaj ni bil uporabljen blažji ukrep iz drugega odstavka 82.b člena ZMZ-1. Toženka sicer v izpodbijanem sklepu navaja, da pri tožniku glede na vse očitane mu kršitve (gre zgolj za en sam dogodek dne 21. 9. 2025 zjutraj), ni za pričakovati, da bi, če bi ostal v prostorih azilnega doma, s kršitvami prenehal. Zgolj zaradi takšnega sklepanja, ki temelji na enem samem dogodku, pa ne more biti poseženo v njegovo osebno svobodo v večji meri, kot bi bilo to potrebno.

18. Ukrep omejitve gibanja predstavlja poseg v človekovo osebno svobodo, treba ga je šteti kot ukrep, ki pomeni odvzem prostosti iz 6. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU) oz. iz drugega odstavka 19. člena Ustave ali iz 5. člena točke f. Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) in ne za ukrep omejitve gibanja. Glede na to, da ZMZ-1 pozna več stopenj prisilnosti ukrepov pridržanja, mora toženka v vsakem posameznem primeru presoditi, ali je ukrep sorazmeren in znotraj tega, ali ni mogoče uporabiti ukrepa milejše narave. Pri presoji sorazmernosti bi morala toženka tudi nujno upoštevati njegove osebne okoliščine, saj ima zgolj status vlagatelja namere (sicer nezakonito). V nekaj dnevnem bivanju v Azilnem domu Vič se tako še ni seznanil s Hišnim redom. Tudi ne pravilom, da mora vsakič, ko pride v kuhinjo po obrok hrane, pokazati svoj registracijski list, glede na to, da mu (tudi nezakonito) še vedno ni bila izdana kartica prosilca. V njegovem primeru bi vsekakor toženka lahko odredila ukrep obveznega zadrževanja na območju azilnega doma, kar bi bil sorazmeren ukrep.

19. Tožnik predlaga tudi izdajo začasne odredbe na podlagi tretjega odstavka 32. člena ZUS-1. Navaja, da se v Centru za tujce slabo počuti, kar vpliva na njegovo poslabšano psihično in splošno zdravstveno stanje. Zaradi odvzema prostosti mu nastaja težko popravljiva škoda, saj mu dni odvzema prostosti ne bo mogel nihče povrniti. Predlaga, da se do pravnomočne odločitve v upravnem sporu preneha izvajanje ukrepa pridržanja v Centru za tujce in se ga premesti v prostore azilnega doma.

20. Začasno odredbo je treba izdati tudi iz razloga, ker mu je z nezakonitim odvzemom prostosti kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave in 6. člena Listine EU, kar predstavlja težko popravljivo, oziroma nepopravljivo škodo že samo po sebi, sodišče pa mora v primeru kršitve ustavne pravice zagotoviti učinkovito sodno varstvo (četrti odstavek 15. člena Ustave, prvi in drugi odstavek 47. člena Listine EU).

21. Tožnik sodišču primarno predlaga, da naj tožbi ugodi in izpodbijani sklep odpravi, podrejeno pa, da naj se zadeva po odpravi izpodbijanega sklepa vrne toženki v ponovni postopek.

Odgovor na tožbo in na predlog za izdajo začasne odredbe

22. Toženka v odgovoru na tožbo obrazloženo nasprotuje tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe. Vztraja, da je izpodbijani sklep pravilen in zakonit, pogoji za izdajo začasne odredbe niso podani. Sodišču predlaga, da naj obe pravni sredstvi zavrne.

23. Tožnik je po pooblaščenki na naroku predložil zdravniška izvida z dne 26. 9. 2025 s strani oralne kirurgije in zobozdravstva. Navedel je, da je dr. B. B. izdal ambulantni izvid, iz katerega izhaja, da je bil opravljen rentgen, ki pokaže frakturo spodnje čeljustnice. Ker je imel tožnik zelo hude bolečine, je bil 1. 10. 2025 iz Centra za tujce odpeljan na UKC, Kirurško kliniko. Sedaj prejema antibiotike in ima kontrolo ponovno čez mesec dni. Navedel je tudi, da je prišel v Slovenijo v Azilni dom na Viču 19. 9. 2025 s hudimi bolečinami v čeljusti, zaradi česar je bil izjemno razdražljiv. Iz tega razloga je tudi prišlo do spora v kuhinji 21. 9. 2025. Sedaj je ponovno umirjen, saj prejema ustrezna zdravila. Tega dne pa se ni mogel kontrolirati zaradi svojega zdravstvenega stanja.

24. Sodišče je v dokaznem postopku pogledalo in prebralo listine upravnega spisa št. 2142-101/2025, v sodnem spisu pa priloge tožnika A 1 do A 5

25. Ni sledilo dokaznemu predlogu tožnika z zaslišanjem priče, prosilca za mednarodno zaščito A. A. Razloge bo pojasnilo v nadaljevanju.

27. Po določbi 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 lahko pristojni organ odredi prosilcu ukrep obveznega zadrževanja na območje azilnega doma ali v skladu z drugim odstavkom 84. člena ZMZ-1 na območje Centra za tujce, če je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda; drugi primerljivi razlogi javnega reda se razumejo kot tisti, ki predstavljajo resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo temeljnemu interesu države. Ta zakonska ureditev pomeni implementacijo določbe 1. in 2. točke 8. člena ter točke 3.(e) Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. 6. 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev) v slovenski pravni red. V skladu s citiranimi določbami direktive lahko države članice prosilca pridržijo zaradi zahtevane zaščite javnega reda, kadar se to izkaže za potrebno na podlagi posamične presoje vsakega primera, in če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa. Sodišče Evropske unije (SEU) je v zadevi C-601/15 (J. N. proti Staatssecretaris voor Veiligheid en Justitie) že pojasnilo, da je zakonodajalec Unije s tem, ko je sprejel člen 8(3), prvi pododstavek (e) Direktive 2013/33, ki res omejuje izvrševanje pravice do svobode iz člena 6 Listine, spoštoval pravično ravnovesje med pravico prosilca do svobode in zahtevami, ki izhajajo iz zaščite nacionalne varnosti in javnega reda. Opozorilo pa je, da so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve pri izvrševanju teh pravic in svoboščin dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

28. Sodišče uvodoma pojasnjuje, da okoliščine glede vložitve prošnje za mednarodno zaščito oz. da ima tožnik status vlagatelja namere, nima nobenega vpliva na presojo ukrepa omejitve gibanja. Sodišče se zato do teh tožbenih navedb ne bo opredeljevalo.

29. Najprej odgovarja na očitek, da je toženka kljub temu, da je tožnik zanikal očitane kršitve, sledila navedbam varnostnikov glede tega, kako se je zgodil kritični dogodek. Pri tem ugotavlja, da tožnik skuša svoja ravnanja tega dne relativizirati in jih prikazati zgolj kot enkraten dogodek. Tako v tožbi na strani 5 izrecno zapiše, da je v konkretnem primeru šlo le za en sam dogodek dne 21. 9. 2025 zjutraj in na strani 7 tožbe še, da je šlo le za enkratni dogodek in za kršitve hišnega reda, a po njegovem le manjše. Vendar pa je toženka v izpodbijanem sklepu jasno povzela vsebino dveh poročil varnostne službe z dne 21. 9. 2025, to je prvega, ki je nastalo ob 8:05 uri in zajema tožnikovo obnašanje ob nastanitvi, in drugega, nastalega ob 11:45 uri, ki zajema tožnikovo obnašanje v kuhinji. Prav tako pa še posebni uradni zaznamek socialne službe azilnega doma, ki govori o agresivnem in nespoštljivem obnašanju tožnika tudi do varnostnikov.

30. Sodišče je tožnika na naroku zaslišalo. Pri tem ga je s pomočjo tolmača za arabski jezik, za katerega je tožnik jasno potrdil, da ga razume, ponovno vprašalo glede dogodkov oz. očitanih mu neustreznih ravnanj, ki jih zajemajo gornji poročili in uradni zaznamek. Tožnik je ob tem pojasnil, da se tega dne zaradi hudih bolečin ni mogel skoncentrirati, prav tako ni dobro razumel tolmača zaradi dialekta, ki ga je govoril. Pri tem se je opravičil "za vse kar je storil". Ko mu je sodišče predočilo dogodek ob nastanitvi, to je zjutraj ob 8.05 uri, je povedal, teh očitkov na osebnem razgovoru ni razumel, ker ni storil nič od naštetega. Res pa je bil razdražen in nervozen, vendar to zgolj zaradi bolečine. V nadaljevanju je pojasnil, da je bilo njegovo vedenje povsem normalno, a je zatem dodal, da je dejansko bil razdražen in je govoril z dvignjenim tonom. Vse to pa zgolj zaradi bolečin. Ko je bil na policiji in so ga odpeljali v azilni dom je imel res hude bolečine, zato je bil zelo razdražen.

31. Ko ga je sodišče podrobneje povprašalo glede spora v kuhinji (o čemer je postavil trditve na naroku), je tožnik pojasnil, da je do tega prišlo zunaj prostorov kuhinje. Kot je razumelo sodišče, sta se s prosilcem A. A. verbalno sprla. Ta ga je z roko porinil in to je storil tudi tožnik. Vendar pa se je, kot je še izpovedal, vse končalo po desetih minutah in sta se oba pomirila. Prav tako sta se popoldne pogovarjala in je bilo vse normalno.

32. Ko je sodišče tožniku predstavilo še očitek iz uradnega zaznamka socialnih delavcev, da je zmerjal in se grdo obnašal tudi do varnostnikov, je povedal, da je v upravnem postopku razumel samo par besed, kar je bilo glede tega prevedeno. Sicer pa je priznal, da je bil razdražen, a nikomur ni grozil. Prav tako ni razbijal v azilnem domu, kamere so tam nameščene. Ob tem se je ponovno opravičil toženki.

33. Ob povzetem tudi po presoji sodišča ni najti razlogov, da toženka ne bi sledila poročilom varnostne službe (ne pa tožniku), kot ji ta očita. Res ni dokazno ocenila tožnikove izpovedi oz. njegovega zanikanja kršitev ob predočenju kršitev, a to lahko sanira sodišče samo in ni imelo vpliva na zakonitost izpodbijanega sklepa. Nasprotno, sodišče po zaslišanju tožnika ugotavlja enako dejansko stanje, kot ga je ugotovila toženka in sicer, da je očitane kršitve storil. Ocenjuje, da tožnik v svojem zaslišanju ni bil povsem iskren in je skušal minimizirati svoje neprimerno obnašanje (priznava, da je le govoril s povišanim glasom, da je prosilca zunaj kuhinje le odrinil, ne udaril, da je bil zelo "razdražen", hkrati pa se opravičuje). A ob tem v ničemer ne izpodbija dejanskega stanja glede tega, da je bila potrebna celo intervencija policije (tožnik je na zaslišanju pooblaščenki toženke po oceni sodišča povsem resnicoljubno izpovedal, da ga je policija zaradi dogodka (v kuhinji, kot izhaja iz uradnega zaznamka - op. sodišča) obravnavala in kaznovala z globo 600 EUR). To pa nedvomno govori o kršitvi, kot je povzeta v poročilu in o njeni resnosti. Prav tako mu sodišče ne more verjeti, da ob tem, ko je bil razdražen ni vpil na varnostnike, da se ni razburjal ob nastanitvi in da tudi sicer in ni bil agresiven ter jim ni grozil, da jih bo ubil. Tožnik namreč v ničemer ne izpodbija navedb v poročilih in uradnem zaznamku, da je bila ob njegovem obnašanju potrebna intervencija varnostnikov, ki so ga ob nastanitvi in ob dogodku v kuhinji morali umakniti v čakalnico. Če bi šlo zgolj za razdraženost in povišan glas, po oceni sodišča tako radikalno ukrepanje varnostnikov ne bi bilo potrebno. Sodišče tožniku lahko življenjsko izkustveno verjame, da je bil razdražen zaradi bolečin v čeljusti, vendar ne gre za okoliščino, ki bi vplivala na odločitev v tem postopku. Kot je že pojasnilo Vrhovno sodišče, je namreč ključno, da pri presojanih kršitvah po 4. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ne gre za vzpostavljanje dokaznega standarda, po katerem mora biti onkraj vsakršnega dvoma, da je tožnik storil dejanje ogrožanja življenja in premoženja z vidika obstoja kaznivega dejanja ali prekrška. Dejstva (in okoliščine) morajo biti (le) dovolj konkretna, da je na njihovi podlagi mogoče oceniti resnost varnostnega tveganja, ki ga za osebno in premoženjsko varnost pomeni prosilec. Zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj treba nujno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje).

To pa je v dani zadevi, kot bo sodišče še pojasnilo, izpolnjeno.

34. Pri tem se tožnik tudi ne more uspešno sklicevati, da ni poznal pravil hišnega reda. Zaslišan je dopustil možnost, da so bila pravila objavljena, a se je izgovoril na bolečine v čeljusti in domneval, da so bila verjetno napisana v njemu tujem jeziku. Ob zadostni skrbnosti bi se torej s hišnim redom lahko seznanil. Pa tudi sicer se od polnoletne osebe pričakuje, da se ravna po pravilih obnašanja skladno z osnovnimi občečloveškimi normami, pa čeprav trpi bolečine (da se do drugih obnaša spoštljivo, da konfliktov ne rešuje z uporabo fizične sile, da upošteva navodila uradnih oz. pooblaščenih oseb, …).

35. Tožnik tudi ne more uspeti z argumentom, da ni bil navzoč pri zaslišanju prič. Sodišče pojasnjuje, da ugotovitve toženke o dejanskem stanju temeljijo na poročilih in uradnem zaznamku o očitanih dejanjih v spisu, ki se nanaša na zadevo. Toženka jih v izpodbijanem sklepu pravilno povzela, iz poročil in uradnega zaznamka je z vidika zahtev obravnavane zadeve dovolj konkretno razvidno, da je tožnik storil očitana dejanja, tožnik pa ne trdi določno, da te listine ne vsebujejo informacij, ki jih je mogoče uporabiti za ugotovitev pravno relevantnega dejanskega stanja (storitev očitanih dejanj).

Kot povedano zgoraj, je tožnik njihovo vsebino s svojim zaslišanjem tudi posredno potrdil. Odločitev o tem, ali bo upravni organ izvedel dokaz s pričami (v dani zadevi ga ni) ali bo uporabil le poročila, je stvar proste presoje dokazov. Po določbi 10. člena ZUP namreč o tem, katera dejstva je šteti za dokazana, presodi uradna oseba, pooblaščena za vodenje postopka oziroma odločanje v upravni zadevi po svojem prepričanju, na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Toženka je očitno presodila, da za odločitev še zaslišanje prič ni potrebno, čemur, kot povedano, po opravljeni glavni obravnavi pritrjuje tudi sodišče. Zato tudi ni utemeljen očitek, da bi toženka morala razpisati ustno obravnavo. Po določbi prvega odstavka 154. člena ZUP je uradna oseba, ki vodi postopek, dolžna razpisati obravnavo v zadevah, v katerih sta udeleženi dve ali več strank z nasprotujočimi si interesi, ali kadar je treba opraviti ogled ali pa zaslišati priče ali izvedence, kar torej v dani zadevi ni primer. Dejansko stanje je (pravilno) toženka ugotovila na drug način. Zato niti sodišče ni zasliševalo prosilca A. A.

36. Ob zgoraj izpostavljenih pravnih izhodiščih ni dvoma, da je bilo z omejitvijo gibanja tožnika na prostore Centra za tujce, poseženo v njegovo osebno svobodo oz. da ta ukrep pomeni omejitev izvrševanja njegove pravice do svobode (ki jo varujejo 19. člena Ustave, 6. člen Listine EU oz. 5. člen EKČP). (Ne)sorazmernost takega ukrepa pa je nadaljnje vprašanje, na katerega je treba odgovoriti ob tehtanju, ali je nevarnost, ki jo tožnik pomeni za varstvo osebne in premoženjske varnosti, vsaj enaka teži posega, ki ga tak ukrep pomeni za njegovo pravico do svobode.

37. Pri tem se tožnik neutemeljeno sklicuje na 82.a in 82. b člen ZMZ-1. V obravnavani zadevi toženka ukrepa ni izdala na podlagi 82.b člena ZMZ-1, ampak na podlagi četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, kot jasno izhaja že iz 1. točke izreka izpodbijanega sklepa. Teh ukrepov ni moč enačiti. Četrta alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 predstavlja samostojno pravno podlago za omejitev gibanja, ki ni povezana s predhodnim ugotavljanjem, za kakšno kršitev bivanja v azilnem domu naj bi, glede na 82.a člena ZMZ-1, šlo. Sodišče pa sledi toženki, da gre za težje kršitve v smislu intenzitete in da te dosegajo prag resnosti posega v osebno varnost in javni red iz 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Tožnik se je vedel nasilno in neprimerno, vnašal nemir v življenje v azilnem domu, pri tem pa ogrožal ne le sebe pač pa tudi stanovalce, zaposlene, vključno z varnostno službo. Ni šlo le za enkraten dogodek, njegovo neustrezno vedenje se je stopnjevalo. Tožnik je bil že zjutraj opozorjen, da agresivno oz. neustrezno (žaljivo) vedenje ni primerno (sodišče je zgoraj pojasnilo, da ni šlo le za povzdignjen glas in razdraženost, verjame, da je varnostnike tudi žalil in jim grozil, da jih bo ubil, da se kljub opozorilu varnostnikov ni umiril, zato je bil potreben ukrep odstranitve in namestitve v čakalnico). Vendar očitno to ni imelo ustreznega vpliva na tožnika, da bi svoje obnašanje korigiral. Ob 11:45 uri je znova povzročil incident v kuhinji, uporabil celo fizično silo nad drugim prosilcem (sam priznava, da se je ob tem tudi verbalno sporekel), potrebna je bila intervencija varnostnikov in policije.

38. Slednje tudi po presoji sodišča terja najstrožji ukrep, to je omejitev gibanja na Center za tujce. Pri tem okoliščina, da je tožnik zgolj vlagatelj namere, ne more imeti nobene teže oz. predstavljati olajševalne okoliščine, kot meni tožnik. Sodišče je zgoraj že pojasnilo, da tudi tožnika zavezujejo osnovna kultivirana pravila obnašanja. Toženka je zato v razmerju do milejšega ukrepa zadrževanja na območje azilnega doma tudi pravilno presojala in ocenila, da izrečeni ukrep pridržanja na prostore Centra za tujce, glede na okoliščine obravnavane zadeve ni nesorazmeren.

39. Izpodbijani sklep je po povedanem zakonit in pravilen, zato je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

41. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikov predlog odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se mu z izvršitvijo akta prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Po določbi tretjega odstavka istega člena tožnik lahko iz razlogov iz prejšnjega odstavka zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno.

42. Izpodbijani akt ni nezakonit, zato tožnik težko popravljive škode v tem okviru ni uspel izkazati. Zakonita omejitev gibanja namreč ne pomeni nedopustnega posega v pravico do osebne svobode (prvi odstavek 19. člena Ustave RS). To sodišče je že pojasnilo, da zgolj s sklicevanjem na odvzem prostosti kot težko popravljivo škodo, ne da bi tožnik ob tem izkazal osebno okoliščino posebne ranljivosti, ne more izkazovati težko popravljive škode.

Tožnik je sicer na naroku predložil zdravniška potrdila glede težav s čeljustjo, a navedel, da sedaj prejema antibiotike, ima kontrolo ponovno čez mesec dni, je pa umirjen, saj prejema ustrezna zdravila. Sodišče ocenjuje, da njegove težave niso take intenzitete, da bi onemogočale izvajanje ukrepa oz. v Centru za tujce poslabšale njegovo psihično stanje. Tožnik je zaslišan pred sodiščem namreč še povedal, da se čuti "depresivnega", a glede tega ni predložil nobenih dokazil, ki bi kazala, da gre za resno oz. ogrožajoče zdravstveno stanje. Sicer je še povedal, da ima v Centru za tujce zagotovljeno mehko hrano (glede na težave s čeljustjo), da je v sobi s še dvema osebama in da ima izhod na svež zrak približno dvakrat do trikrat na dan po eno uro. To pa po oceni sodišča ne odkazuje na morebitno hudo duševno ali telesno stisko tožnika.

43. Zato je tudi predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo (tretji in peti odstavek 32. člena ZUS-1).

Listine pod A 3 do A 5 je tožnik vložil na naroku in predstavljajo zdravniške izvide.

Sodba in sklep I Up 237/2022 z dne 21. 12. 2022.

Vrhovno sodišče je v sodbi I Up 74/ 2023 z dne 19. 4. 2023 že pojasnilo, da je za listino kot dokazno sredstvo bistveno, da je nosilka informacij, ki jih je mogoče uporabiti za ugotovitev (ali ovrženje) pravno relevantnega dejstva (v obravnavani zadevi tožnikovih ravnanj z dne 13. 4. 2025, 4. 5. 2025 in 5. 5. 2025). Pomembna je vsebina listine.

Primerjaj 69. točko obrazložitve Sodbe SEU C-601/15.

Primerjaj Sodbo in sklep tega sodišča I U 765/2023.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.