UPRS Sodba in sklep I U 1932/2025-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-28

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - sistemske pomanjkljivosti - policijski postopek - baza Eurodac - rok za predajo prosilca - začasna odredba

Naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Uredbi Dublin III, je treba oceniti na podlagi podatkov o tistih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji. Ne torej takrat, ko je bil na ozemlju države kot tujec v policijskem postopku, pač pa takrat, ko je postal prosilec za mednarodno zaščito.

II. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi osmega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla prošnjo tožnika za priznanje mednarodne zaščite (točka 1. izreka). Odločila je, da Republika Slovenija njegove prošnje ne bo obravnavala, saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbi (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba Dublin III), odgovorna država članica za obravnavanje njegove prošnje za mednarodno zaščito (točka 2. izreka). Predaja tožnika se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 16. 9. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo, oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (točka 3. izreka). Odločila je še, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (točka 4. izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik 28. 8. 2025 v Republiki Sloveniji podal prošnjo za mednarodno zaščito. Toženka je na podlagi njegovih prstnih odtisov istega dne pridobila podatek, da je bil 21. 8. 2025 vnesen v evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški. Zato je 4. 9. 2025 pristojnemu organu Republike Hrvaške v skladu s točko b. prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III posredovala zahtevek za ponovni sprejem tožnika. Dne 16. 9. 2025 je prejela odgovor, da Republika Hrvaška na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III sprejema odgovornost za obravnavo tožnika.

3. Kot povzema toženka, je tožnik v osebnem razgovoru povedal, da se v Republiko Hrvaško ne želi vrniti. V času svojega bivanja v Republiki Srbiji je namreč delal na neki kmetiji, kjer je bil zaradi znanja angleškega jezika vodja skupine delavcev, njegov nadrejeni pa je bil Hrvat. Potožil mu je zaradi plače, ki je znašala le 400 EUR, od te pa mu je nadrejeni odtrgal 300 EUR za napake, ki so jih naredili pri delu. Ni imel urejenega zdravstvenega zavarovanja, a je potreboval denar za zdravila, saj je zaradi 12-urnega dela dnevno imel bolečine v telesu. Svojega nadrejenega je želel prijaviti na policijo, vendar za to ni imel dokazov. Odšel je iz Republike Srbije, vendar mu je nadrejeni grozil, da ga bo našel. Ker je nadrejeni živel v Republiki Hrvaški, tam ni ostal. V Republiki Hrvaški je bil samo dva dni, nastanjen je bil v azilnem domu v Zagrebu. Imel je omogočeno prehrano, tri obroke na dan in zdravniško oskrbo. Nastanjen je bil v sobi, a se je bal, da bi ga nadrejeni našel. Težav z uradnimi osebami ali s komerkoli drugim ni imel. Dodal je, da so bili nastanjeni prosilci v azilnem domu rasisti in da je imel težave z obmejnimi policisti. Ti so ga tepli po nogi, vendar so mu po nastanitvi v azilni dom tam poškodbo oskrbeli.

4. Glede zadržkov tožnika za vrnitev v Republiko Hrvaško toženka izpostavi, da si prosilec ne more sam izbirati, katera država članica bo obravnavala njegovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite. Skladno z Uredbo Dublin III mora namreč prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati ena sama država članica Evropske unije, in sicer tista, ki je glede na merila iz poglavja III za to odgovorna.

5. Kot navaja toženka, je bistveno za presojo, ali obstajajo sistemske pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite ali v postopku sprejema v Republiki Hrvaški. Tožnik je kot edino negativno stvar izpostavil, da so bili v azilnem domu nastanjeni prosilci rasisti. Vendar te posplošene navedbe temeljijo na njegovem osebnem doživljanju, pri čemer niti ni razvidno, da bi bil rasizem uperjen proti njemu osebno. Kot tak v nobenem smislu ne izkazuje sistemskih pomanjkljivosti v povezavi z izvajanjem postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito oziroma pri namestitvi prosilcev, kot so bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba in podobno.

6. Vrhovno sodišče v sodbi I Up 81/2023 z 10. 5. 2023 navaja, da je že večkrat pojasnilo, da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in, da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje.

7. Kar zadeva navedbe tožnika glede ravnanja hrvaške policije, je šlo v njegovem primeru več kot očitno izključno za policijski postopek. Policija ga je obravnavala kot tujca, ki se je ilegalno nahajal na ozemlju države. Naloga policistov je, da nadzirajo gibanje oseb, ki so nelegalno vstopile v Republiko Hrvaško in skrbijo za varnost, zato je včasih, še posebej kadar je skupina oseb velika, neizbežna tudi uporaba prisilnih sredstev. Prosilčeve trditve o domnevnem nasilnem ravnanju policistov temeljijo samo na njegovi izkušnji s hrvaško policijo, ko je bil obravnavan kot tujec in ne kot prosilec za mednarodno zaščito. To pa ne more biti dovolj prepričljiv razlog za to, da bi mu bile v primeru njegove predaje Republiki Hrvaški na podlagi Uredbe Dublin III kršene človekove pravice. V primeru predaje ga bodo sprejele uradne osebe Ministrstva za notranje zadeve Republike Hrvaške, ki so pristojne za vodenje postopka za priznanje mednarodne zaščite, po prihodu pa bo nastanjen v azilni dom, če bo seveda izrazil namero za vložitev prošnje.

8. Toženka tožnikovih strahov glede njegovega nadrejenega iz obdobja dela v Republiki Srbiji ne more obravnavati v smislu sistemskih pomanjkljivosti na Hrvaškem. Tožnik tam ni bil ogrožen. Čeprav je bil na Hrvaškem zgolj dva dni, ga delodajalec iz Republike Srbije ni iskal. Tudi če bi ga, je imel vse možnosti, da o tem obvesti hrvaško policijo, ki bi mu nudila vso potrebno zaščito, če bi jo seveda res potreboval. Strah tožnika pred delodajalcem iz Republike Srbije, ki je sicer po narodnosti Hrvat, tudi ne zadošča za zaključek, da bi mu v Republiki Hrvaški grozila nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja.

9. Toženka tako sklene, da v konkretni zadevi ne moremo govoriti o sistemskih pomanjkljivostih, zaradi katerih tožnik v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen v Republiko Hrvaško. Prav tako ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo ob vrnitvi v Republiko Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju. Tožnik ni navajal nikakršnih osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev. Republika Hrvaška ima v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, prosilci imajo podobne pravice kot prosilci v Republiki Sloveniji, zato vrnitev v to državo Evropske unije ne more in ne sme biti sporna. Prav tako je Republika Hrvaška polnopravna članica Evropske unije od 1. 7. 2013 in spoštuje pravni red Evropske unije in s tem tudi Uredbo Dublin III.

Tožba in predlog za izdajo začasne odredbe

10. Tožnik zoper odločitev vlaga tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe.

11. V tožbi uvodoma povzame, kar je izpovedal na osebnem razgovoru. Izpostavi, da so mu policisti prstne odtise odvzeli na silo. Za mednarodno zaščito na Hrvaškem ni zaprosil. O tem več na osebnem razgovoru ni povedal, ker ni bil vprašan.

12. Tožena stranka je pri svoji odločitvi ignorirala sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) št. 84523/17 z dne 17. 1. 2023. Iz te izhaja, da ESČP ne dela razlik med policijskimi postopki in postopki, ki jih zaposleni istega ministrstva izvajajo. Poleg tega je ESČP ugotovilo, da Hrvaška krši človekove pravice beguncev in drugih migrantov. Ugotovilo je tudi, da hrvaški organi niso ocenili pomanjkljivosti, ki so privedle do incidenta, v katerem so tri osebe umrle, ena pa je bila hudo poškodovana. Niso jih odpravili in preprečili podobno življenjsko nevarno postopanje v prihodnosti. Iz sodbe ESČP je jasno razvidno, da hrvaški organi ne preprečujejo nevarnega življenjskega postopanja, ampak ga celo povzročajo. Iz sodbe tudi izhaja, da na Hrvaškem za prosilce nimajo varnega prostora, da jih zaprejo, potem pa nimajo dovolj zaposlenih ljudi, da bi jih nadzorovali. Zaradi pomanjkanja policistov, ki v primeru požara niso reagirali in izpustili ljudi, je prišlo do smrti treh prosilcev in do hudih poškodb enega od njih.

13. Dalje navaja, da iz odločbe Ustavnega sodišča Up 613/16 izhaja, da je tveganje za nastanek nečloveškega in ponižujočega ravnanja večje, če to ravnanje izhaja iz namernega ravnanja državnih organov, kar se je v konkretnem primeru tudi zgodilo. Pri tem pa toženka pri svoji odločitvi popolnoma spregleda, da noben uradni organ ni dal poročila, da je Republika Hrvaška citirano sodbo izvršila. Celo več. O postopkih oz. zadevah v zvezi z migranti ni nobenega poročila nevladnih organizacij.

14. Tožnik je na Hrvaškem dobil v roke papir v hrvaškem jeziku, ki ni bil preveden. O tem na osebnem razgovoru ni nič povedal, ker ni bil vprašan. Sistemske pomanjkljivosti so razvidne tudi iz hrvaške zakonodaje. Tožnik tako navaja: "Iz obrazca št. 11, ki je sestavni del Pravilnika o postopku z državljani tretjih držav (Pravilnik o postupanju prema državljanima trečih zemalja), sprejetega na podlagi Zakona o strancima (Zakona o tujcih). Gre za odločbo o vrnitvi, rok je v zakonu določen med 7-30 dni, lahko pa se ga tudi skrajša. Lahko se ga skrajša na manj kot 7 dni (četrti odstavek 184. člena hrvaškega Zakona o tujcih)."

15. Dalje navaja, da iz četrtega odstavka 187. člena hrvaškega Zakona o tujcih izhaja, da odločba o vrnitvi ostaja v veljavi, če tujec poda namero o vložitvi prošnje za mednarodno zaščito, vendar se odločba o vrnitvi ne izvrši do konca postopka. To pa ne izhaja iz pravnega pouka, kot je to vidno iz že predloženega obrazca. Seveda je vse neprevedeno. Tolmača tujcu zagotovijo le na njegovo zahtevo, je pa nemogoče pričakovati, da bo oseba, ki je bila s strani policistov že enkrat okradena in poškodovana, policiste prosila za tolmača. Skladno z navedenim tudi ni možno pričakovati, da bo taka oseba vložila na Hrvaškem prošnjo za mednarodno zaščito.

16. Na Hrvaškem tujcem odvzamejo prstne odtise (EURODAC), izdajo in vročijo neprevedeno odločbo o vrnitvi s pomanjkljivim pravnim poukom, s pravico do pravne pomoči jih ne seznanijo, še pred tem pa z njimi nečloveško ravnajo. Že iz same zakonodaje Republike Hrvaške izhaja, da je tujcem na Hrvaškem dostop do mednarodne zaščite onemogočen in da tam obstajajo sistemske pomanjkljivosti. Kot izhaja iz sodbe ESČP, pa ni mogoče pričakovati, da s tožnikom na Hrvaškem v primeru vrnitve ne bodo ponovno nečloveško ravnali.

17. Izpodbijani sklep tudi ni izvršljiv. Kot rok za izročitev je določen čas šestih mesecev oz. 18 mesecev, če bi bilo ugodeno začasni odredbi, oz. če bi zapustil azilni dom. V konkretnem primeru azilnega doma ni zapustil. Pa tudi če bi ga, je odločitev, ali je azilni dom res zapustil, stvar presoje. Mogoče je bil v bolnici itd., zato je odločitev 18. mesecev nepravilna, nezakonita in zato neizvršljiva. Odločbe morajo biti konkretne in ne prepis zakona ali uredbe.

18. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 tožnik zahteva tudi izdajo začasne odredbe, ki naj odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe. Zaradi seznanitve s stanjem v Republiki Hrvaški in s slabimi izkušnjami ga je strah, kaj bi bilo z njim, če bi bil tja vrnjen. Nečloveško ravnanje z begunci in ostalimi migranti izhaja tudi iz zgoraj navedene sodbe ESČP.

19. Toženka se je v odgovoru na tožbo v celoti sklicevala na obrazložitev izpodbijanega sklepa. Menila je, da je sklep zakonit in pravno pravilen, tožba pa neutemeljena.

20. Tožnik je na naroku po pooblaščenki vložil pripravljalno vlogo, s katero je v spis vložil informacije iz Republike Hrvaške. Navedel je, da so nastale po tem, ko je bil postopek pri toženki že končan. Po njegovi oceni iz teh izhaja, da so azilni domovi na Hrvaškem prezasedeni in da so ogrožajoči. Ker ni zagotovljena higiena, obstaja nevarnost izbruha bolezni, omejene so tudi evakuacijske poti v primeru požara. Iz tega je razvidno, da Republika Hrvaška ne izvaja in ne upošteva odločbe ESČP iz januarja 2023. Tožnik je v spis vložil tudi prvo stran prevedenega obrazca, za katerega je navedel, da gre za obrazec št. 10. Sodišče ugotavlja, da je šlo za očitno pomoto v številki obrazca, saj iz tega izhaja, da gre za obrazec št. 11. Glede tega je menil, da izkazuje, da Republika Hrvaška prosilcem izdaja zavedene obrazce, ki niso v skladu z evropsko zakonodajo in v domovih ne poskrbi za minimalne standarde. Vse skupaj pa predstavlja kršitev človekovih pravic.

21. Toženka je opozorila, da so v pripravljalni vlogi neresnične navedbe. Pri tožniku ne gre za starejšega bolnega človeka, predlagala je, da se zavrne predlog za postavitev izvedenca medicinske stroke. Vztrajala je, da upravno-sodna praksa v Sloveniji izkazuje, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti. Glede navedb o slabih pogojih, predvsem higienskih razmer pa je izpostavila, da tožnik na osebnem razgovoru o slabih bivanjskih in higienskih razmerah ni izpričal. Zato je vztrajala, da ni zadržkov za njegovo predajo Republiki Hrvaški.

22. Tožnik je zatem pojasnil, da je glede navedb o starejši bolni osebi in predlogu za postavitev izvedenca prišlo do očitne pisne pomote in da te navedbe umika. Prav tako, da ni točna navedba v tožbi, da bi na Hrvaškem prejel obrazec št. 11.

23. Sodišče je v dokaznem postopku pogledalo in prebralo listine upravnega spisa št. 2142-3051/2025, ki se nanaša na zadevo. V sodnem spisu je prebralo prilogi tožnika A 1 in A 2, toženke B 1 in s pripravljalno vlogo predložene dokazne listine tožnika. Tožnika je tudi zaslišalo.

25. V prvem odstavku 3. člena Uredbe Dublin III je določeno, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki prošnjo vloži na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali tranzitnem območju. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III. Drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU) država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej preučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno. Listina EU v 4. členu zapoveduje, da nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju. Vsebinsko enako določilo izhaja iz 3. člena EKČP.

26. Sodišče sledi pravilni utemeljitvi izpodbijanega upravnega akta. Zato se na podlagi drugega odstavka 71. člena ZUS-1 sklicuje na razloge, ki jih je toženka podala v izpodbijanem sklepu. V zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1) pa dodaja, kot sledi v nadaljevanju.

27. Uvodoma pojasnjuje, da se ne bo izrekalo glede domnevnih nepravilnosti obrazca št. 11 in s tem povezane hrvaške zakonodaje (hrvaški Zakon o tujcih). Tožnik je na naroku jasno navedel, da navedenega obrazca ni prejel, zato so slednje tožbene navedbe brezpredmetne.

28. Sodišče glede domnevne prisilne oddaje prstnih odtisov ugotavlja, da za tožnika v ničemer ni sporno, da je pri omembi Republike Hrvaške opredeljen s sklicno številko (case ID) "1", kar pomeni, da so mu bili prstni odtisi v tej državi že ob prvem prihodu vzeti kot prosilcu za mednarodno zaščito, ki je star vsaj 14 let (četrti odstavek 24. člena v zvezi s prvim odstavkom 9. člena Uredbe (EU) št. 603/2013

. Tožnik je šele v tožbi začel zatrjevati, da je bil v oddajo prstnih odtisov prisiljen. Vendar mu sodišče ne verjame, da v Republiki Hrvaški ni izrazil volje za namero za mednarodno zaščito. Zaslišan v upravnem postopku in pred sodiščem je po oceni sodišča resnicoljubno izpovedal, da je bil po postopku s policijo napoten v azilni dom (pred sodiščem je izpovedal, da ga je policija pripeljala v mesto in ga samega usmerila tja). Če namere za mednarodno zaščito ne bi izrazil, bi bilo tako postopanje nelogično, in bi ga policija v policijskem postopku še naprej obravnavala kot tujca. Tako sodišče ocenjuje, da je tožnik le za potrebe tožbe skušal prikazati prisilen odvzem prstnih odtisov oz. potencirati postopanje policije z njim. Ni mu namreč niti moglo verjeti, da bi mu policija zlomila nogo, kot je še izpovedal zaslišan pred sodiščem. V upravnem postopku je povedal le o tem, da so mu nogo porezali, v tožbi zloma ne omenja, kako bi sicer z zlomljeno nogo lahko šel v azilni dom, pa zaslišan pred sodiščem, kjer je to prvič omenil, ni pojasnil. Tožnik tudi v ničemer ne pove, kaj je bil sicer njegov načrt, če ob nesporno nezakonitem prihodu na ozemlje Republike Hrvaške, torej na območje Evropske unije, za mednarodno zaščito ni imel namena zaprositi.

29. Tožnik je k pripravljalni vlogi priložil poročila Pravnega centra za varstvo človekovih pravic in okolja iz 22. 7. 2025, 22. 9. 2023 in 3. 11. 2025. Na poročila se sklicuje povsem posplošeno (in v sklopu sodbe ESČP iz leta 2023, do katere se bo sodišče v nadaljevanju še opredelilo). Sodišče se zato do poročil tudi ne more izreči drugače, kot le na načelni ravni. Prvi dve se nanašata na razmere v Republiki Hrvaški v letih 2022 in 2023, kar že glede na časovni vidik ne more predstavljati aktualnega stanja. Zlasti ne ob poročilu s 3. 11. 2025, ki govori o tem, da so bile sprejemne zmogljivosti v letu 2024 na Hrvaškem manj obremenjene. Drži, da so v navedenem poročilu izpostavljene slabše higienske in prostorske razmere, a toženka je v izpodbijanem sklepu pravilno pojasnila, da morajo zatrjevane pomanjkljivosti dosegati posebej visok prag resnosti, ki je odvisen od vseh okoliščin primera.

Ta prag bi bil dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom. Navedeni prag torej ni dosežen niti v okoliščinah velike negotovosti ali znatnega poslabšanja življenjskih razmer zadevne osebe, če te ne pomenijo hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega bi bila zadevna oseba v položaju, ki bi bil tako slab, da bi bilo mogoče šteti, da gre za nečloveško ali ponižujoče ravnanje.

30. Tožnikove navedbe na osebnem razgovoru in na zaslišanju pred sodiščem tudi po oceni sodišča takih pomislekov ne odpirajo. Tožnik je povedal, da je imel nastanitev, zagotovljeno hrano, bil je deležen takojšnje zdravniške oskrbe noge. Šele na zaslišanju pred sodiščem je izpovedal, da naj mu trije obroki hrane ne bi zadoščali (tožnik je mlad), a to še ne narekuje sklepa o sistemskih pomanjkljivostih. Kot je splošno znano, so obroki normirani in vsem prosilcem ni moč v celoti zadostiti. Tožnik pa ni navajal, da bi trpel lakoto. Kritje osnovnih življenjskih potreb mu je bilo torej zagotovljeno. Navedene okoliščine tako ne odkazujejo na sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

31. V preostalem se tožnik glede domnevnih sistemskih pomanjkljivosti sklicuje na sodbo ESČP Daraibou proti Hrvaški s 27. 1. 2023. Svojo tezo gradi na izhodišču, ki enači položaj tujca in položaj prosilca za mednarodno zaščito oz. vseh migrantov nasploh na območju Republike Hrvaške. Sodišče pojasnjuje, da tak pristop nima podlage v Uredbi Dublin III, niti v razlagi njenih določb, ki predstavljajo pravno podlago izpodbijani odločitvi. Toženka je v izpodbijanem sklepu pravilno pojasnila in citirala ustaljeno sodno prakso, iz katere jasno izhaja, da je treba naravo in resnost nevarnosti nečloveškega ravnanja, ki grozi prosilcu zaradi predaje v drugo državo članico v postopku sprejema po Uredbi Dublin III, oceniti na podlagi podatkov o tistih pomanjkljivostih azilnega sistema, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel

Ne torej takrat, ko je bil na ozemlju države kot tujec v policijskem postopku, pač pa takrat, ko je postal prosilec za mednarodno zaščito. Zato ni pravno relevantno, kakšno je bilo postopanje policije s tožnikom, preden je zaprosil za mednarodno zaščito. O tem se je izrecno izreklo tudi Ustavno sodišče v odločbi Up-919/23-2o z dne 23. 11. 2023 (31. točka obrazložitve).

32. Tako glede sodbe ESČP Daraibou proti Hrvaški sodišče lahko le ponovi, kar je že pojasnilo v predhodnih odločitvah, in kar je potrdilo tudi Vrhovno sodišče v sodbi I Up 220/2024 s 26. 9. 2024. Čeprav je šlo za tragičen dogodek s hudimi posledicami, se citirana sodba ne nanaša na položaj povratnikov po Uredbi Dublin III. Zato v danem primeru ni uporabljiva, niti se tožnik s tem v povezavi ne more uspešno sklicevati na odločbo Ustavnega sodišča Up 613/16. Kot je izpostavilo Vrhovno sodišče, na tej podlagi ni mogoče posplošeno zaključiti, da so človekove pravice na Hrvaškem kršene, torej da niso priznane in varovane. Med državami članicami EU je treba izhajati iz načela medsebojnega zaupanja, ki od vsake od teh držav zahteva, naj razen v izrednih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom.

33. Ob predstavljenem sodišče nima utemeljene podlage za dvom, da Republika Hrvaška ob predaji tožnika ne bi spoštovala prava Unije in temeljnih pravic, priznanih s tem pravom.

34. Tožnik še uveljavlja, da izpodbijani sklep ni izvršljiv, ker je določen tudi 18. mesečni rok za predajo, če bi azilni dom zapustil. Trdi, da ga ni zapustil, in da je zapustitev azilnega doma stvar (ločene) presoje.

35. Sodišče se strinja, da je ugotavljanje okoliščin v zvezi s podaljšanjem šestmesečnega roka za predajo predmet posebnega ugotovitvenega postopka

. Vendar pa izpodbijani sklep le zaradi pripisa v zaključku povedi 3. točke izreka, da se bo predaja izvršila v 18. mesečnem roku, če bo azilni dom zapustil, ni neizvršljiv. Uredba Dublin III v 29(1) členu namreč določa, da se predaja prosilca izvede najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela zadevno osebo ali končni odločitvi o pritožbi ali ponovnem pregledu, če v skladu s členom 27(3) obstaja odložilni učinek. Skladno z določbo člena 29(2) se šestmesečni rok lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila možna, ker je zadevna oseba v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če zadevna oseba pobegne. Primarno se torej predaja prosilca izvede v šestih mesecih. Ta rok se lahko podaljša šele ob nastopu določenih pogojev (zapor, pobeg oz. zapustitev azilnega doma).

36. Iz izreka izpodbijanega sklepa je jasno razvidno, da se bo predaja tožnika Republiki Hrvaški izvedla v šestih mesecih od 16. 9. 2025 ali (na dan) prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo. Očitno je, da je navedeni pripis o izvršitvi predaje v osemnajstmesečnem roku le prepis določb člena 29(2) Uredbe Dublin III in da to, glede na sodno prakso Vrhovnega sodišča, samo po sebi ne more pomeniti podaljšanja roka za predajo, brez izvedbe posebnega ugotovitvenega postopka. Povedano drugače, z navedenim pripisom, ki v obravnavani zadevi ne ustvarja pravnih učinkov, je bil tožnik le poučen o možnosti podaljšanja roka za predajo.

37. Ob povedanem sodišče lahko sklene, da tožnik ni uspel izkazati sistemskih pomanjkljivostih v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi ob predaji v Republiko Hrvaško lahko zanj pomenile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU. Ker je bil tudi postopek pred izdajo izpodbijanega sklepa pravilen, je sklep pravilen in na zakonu utemeljen, zato je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

38. Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

39. Sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda (drugi odstavek 32. člena ZUS-1). Pri odločanju mora skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva.

40. Sodišče je zgoraj že pojasnilo, da tožnik ni izkazal, da bi bile v Republiki Hrvaški upoštevne sistemske pomanjkljivosti azilnega sistema in da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje oz. tožnikov strah, da bo med predajo ali po njej izpostavljen dejanski nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja. Tako ni izkazal težko popravljive škode. Tudi predlog za izdajo začasne odredbe je bilo zato treba zavrniti.

Tudi sicer vsebina obrazca št. 11 (odločba o vrnitvi) ki ga prilaga tožnik, ne more izkazovati sistemskih pomanjkljivosti v azilnem postopku na Hrvaškem. Dublinski postopek je treba ločiti od postopka o vrnitvi. Slednji se izvede šele zatem, ko je odločeno, da državljan tretje države nima več pravne podlage za bivanje v določeni državi članici oz. ko na njenem ozemlju biva nezakonito (1. točka 2. člena Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav - v nadaljevanju Direktiva 2008/115/ES). Tožnik v ničemer ne pojasni povezave dublinskega postopka s tem položajem.

Uredba (EU) št. 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev).

Kot je ponovilo SEU v nedavni odločitvi v združenih zadevah C‑185/24 in C‑189/24 (Tudmur) z 19. 12. 2024, tč. 37 obrazložitve. SEU se je sklicevalo na sodbo z dne 19. marca 2019, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, točke od 90 do 93, in sklep z dne 13. novembra 2019, Hamed in Omar, C‑540/17 in C‑541/17, EU:C:2019:964, točka 39.

Primerjaj sodbe Vrhovnega sodišča I Up 47/2024 z dne 2. 4. 2024, I Up 111/2023 z dne 7. 6. 2023, I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023, I Up 205/2023 z dne 12. 7. 2023 in I Up 263/2023 z dne 21. 11. 2023.

Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča I Up 227/2024 ( točka 13 obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.