UPRS Sodba III U 225/2023-19
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-27

brezplačna pravna pomoč v kazenskem postopku - odmera nagrade in stroškov odvetnika - znižana nagrada - obseg odobrene bpp - obračun storitve po porabljenem času - nagrada za študij spisa - urnina - odsotnost iz pisarne v času potovanja za stranko - sprememba materialnega predpisa - predpis, veljaven v času izdaje odločbe - ustavna pritožba - predlog za izločitev dokazov - absolutna bistvena kršitev določb upravnega postopka - pravica do izjave

Upravni organ mora praviloma uporabiti tisti predpis, ki velja v trenutku odločanja. V konkretnem primeru zakonodajalec izjeme v prehodnih določbah ZOdv-G ni določil, zato je za uporabo spremenjenega petega odstavka 17. člena ZOdv odločilno, kdaj je o priglašenih stroških odločal organ, in ne kdaj je odvetnik opravil posamezne storitve, za katere uveljavlja nagrado. V času izdaje izpodbijanega sklepa je ZOdv-G že veljal in se je tudi uporabljal, zato bi morala tožena stranka uporabiti spremenjeni peti odstavek 17. člena ZOdv, ki je veljal v času odločanja o priglašenih stroških, torej svojo odločitev opreti na določbe ZOdv-G. To izhaja tudi iz drugega odstavka 20. člena ZOdv, ki določa, da se plačilo in stroški obračunavajo po odvetniški tarifi, ki velja na dan odločanja, če ni drugače določeno.

Upravno sodišče je v sodbah III U 291/2010 z dne 11. 3. 2011, III U 145/2021 z dne 24. 6. 2024, III U 297/2019 z dne 16. 9. 2024 in I U 342/2020 z dne 18. 1. 2022 že sprejelo stališče, da BPP, odobrena za pravno svetovanje in zastopanje na prvi stopnji, ne vključuje tudi nadaljevanja postopka s sestavo ustavne pritožbe, pa četudi se ta nanaša na sklepe o odreditvi oziroma podaljšanju pripora. Enako to po mnenju sodišča v tej zadevi velja tudi za pritožbo zoper te sklepe na ESČP.

Po drugem odstavku 7. člena OT se zvišujejo plačila za storitve iz posebnega dela OT, ne pa tudi postavke porabljenega časa, kot sta urnina in nadomestilo za čas odsotnosti iz pisarne, ki ne predstavljata odvetniške storitve v smislu OT, temveč ju odvetnik lahko obračuna le poleg plačila za zastopanje.

I. Tožbi se ugodi, sklep Okrožnega sodišča v Kopru, št. Bpp 346/2020 z dne 2. 11. 2023, se odpravi v II. točki izreka in se zadeva v tem delu vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 15,00 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Tožena stranka je z odločbo Bpp 346/2020 z dne 24. 8. 2020 upravičencu A. A. (v nadaljevanju upravičenec) dodelila redno brezplačno pravno pomoč (v nadaljevanju BPP) v obliki pravnega s svetovanja in zastopanja v kazenski zadevi, ki se zoper njega vodi pred Okrožnim sodiščem v Kopru pod opr. št. I K 63499/2019, in sicer od 17. 7. 2020 do vročitve sodbe I. stopnje. Za izvajalca BPP je bil imenovan tožnik, ki je po opravljeni storitvi toženi stranki vrnil napotnico in ji predložil stroškovnik. Tožena stranka je s sklepom Bpp 346/2020 z dne 2. 11. 2023 (v nadaljevanju izpodbijani sklep) tožniku za opravljene storitve iz naslova BPP priznala nagrado in stroške v skupni višini 22.574,86 EUR (I. točka izreka), višji zahtevek pa je zavrnila (II. točka izreka). Določila je, da se priznani znesek nagrade in stroškov izplača iz proračunskih sredstev sodišča in nakaže na transakcijski račun odvetniške pisarne v 30 dneh po prejemu računa (III. točka izreka).

2. Tožena stranka pojasnjuje, da je tožniku za opravljene storitve do 3. 6. 2022 skladno z drugim odstavkom 12. člena Odvetniške tarife (v nadaljevanju OT) obračunala nagrado po OT, kot je veljala v tem času, za storitve opravljene po tem dnevu, pa po sedaj veljavni OT. Pojasnjuje tudi, da je tožnik do nagrade in povračila stroškov upravičen v obsegu odobrene BPP, izračun priznane nagrade in stroškov pa v nadaljevanju prikazuje v tabeli (str. 4 do 14 izpodbijanega sklepa).

3. V nadaljevanju obrazložitve tožena stranka navaja, da ji je tožnik v stroškovniku z dne 16. 10. 2023 predlagal, naj o priglašeni nagradi in stroških odloči v skladu z Zakonom o spremembi in dopolnitvi Zakona o odvetništvu (Uradni list RS, št. 130/2022; v nadaljevanju ZOdv-G), ki odpravlja polovično odmero nagrade v zadevah BPP in v zadevah zastopanja po uradni dolžnosti. Tožena stranka temu predlogu ni sledila, pač pa mu je nagrado za storitve, opravljene do 27. 1. 2023 odmerila v skladu s petim odstavkom 17. člena Zakona o odvetništvu (v nadaljevanju ZOdv), kot je veljal v tem času. ZOdv-G se sicer res uporablja od 26. 4. 2023 dalje, kar pa še ne pomeni, da bi morala tožena stranka zato o tožnikovem zahtevku odločati po tej noveli. ZOdv, kot je veljal v času do 27. 1. 2023 je v petem odstavku 17. člena določal, da je odvetnik, postavljen po odločbi BPP ali po uradni dolžnosti, upravičen do plačila za svoje delo v višini polovice zneska, ki bi mu pripadal po odvetniški tarifi. Novi ZOdv-G v spremenjenem petem odstavku 17. člena sedaj določa, da so v primeru zastopanja stranke po uradni dolžnosti ali v primeru izvajanja storitev BPP morebitni dogovori med odvetnikom in stranko po drugem odstavku 17. člena nični, v predhodnih določbah pa določa, da se spremenjeni peti odstavek 17. člena ZOdv prične uporabljati šest mesecev od uveljavitve zakona. Ker je tožnik določene storitve opravil v času prej veljavnega petega odstavka 17. člena ZOdv, novela ZOdv pa ne ureja vprašanja glede uporabe prej veljavnega petega odstavka 17. člena, je tožena stranka pri odmeri nagrade tožniku za opravljene odvetniške storitve upoštevala zakon, veljaven v času, ko so bile storitve opravljene. Če bi tožniku za storitve, opravljene pred 26. 4. 2023 priznala nagrado v celotnem znesku, bi s tem kršila načelo prepovedi retroaktivnosti (155. člen Ustave), upravičenec pa bi bil v slabšem položaju. Če bi namreč kazensko sodišče upravičenca pravnomočno obsodilo in mu naložilo plačilo stroškov postopka, bi moral plačati več, kot je to lahko predvidel, ko mu je bila dodeljena BPP. Tudi v nasprotnem primeru, torej, če bi v veljavo stopil predpis, ki bi višino odvetniške nagrade znižal, bi moralo sodišče uporabiti predpis, veljaven v času opravljene storitve in ne predpis, veljaven v času vložitve zahtevka za povrnitev nagrade in izdatkov izvajalcu BPP. Nenazadnje so stroški kazenskega postopka, vključno z nagrado in potrebnimi izdatki zagovornika tudi predmet pogajanj med tožilstvom in obdolžencem in imajo lahko pomembno težo pri odločitvi obdolženca, ali bo s tožilstvom sklenil sporazum o priznanju krivde ali ne. Tožena stranka je zato v skladu s petim odstavkom 17. člena ZOdv tožniku priznala nagrado v višini polovice zneska, ki bi mu pripadal po OT tako, da mu je odmerjeno nagrado v višini 32.326,50 EUR za priglašene storitve, opravljene do 26. 4. 2023, zmanjšala za 1/2 in mu priznala nagrado v višini 16.163,25 EUR.

4. Tožena stranka tožniku ni priznala priglašene nagrade za sestavo in vložitev desetih ustavnih pritožb upravičenca (ki jih opredeljuje z datumi) v zahtevani višini 1500 točk po tar. št. 7/3 OT za vsako ustavno pritožbo, in tudi ni priznala nagrade za pritožbo pri Evropskem sodišču za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) z dne 9. 11. 2022 v zahtevani višini 4000 točk po tar. št. 49/1b OT. Utemeljuje, da je bila BPP upravičencu dodeljena le za pravno svetovanje in zastopanje v kazenskem postopku do vročitve sodbe I. stopnje, ne pa tudi za ustavne pritožbe, za pravno svetovanje pred mednarodnimi sodišči ali za morebitna izredna pravna sredstva. Priglašena opravila torej presegajo obseg dodeljene BPP. Tožena stranka ob tem dodaja, da zgolj zakonska možnost do vložitve določenega pravnega sredstva še ne pomeni, da je upravičenec tudi upravičen do dodelitve BPP za vložitev takega sredstva. Pri vložitvi pravnega sredstva namreč ne gre za ustavno pravico, kot to velja za prvostopenjski postopek, kar je pojasnilo že Ustavno sodišče. V postopku s pravnimi sredstvi zagotovitev poštenega sojenja ni več vezana na skoraj absolutno upravičenost do BPP glede na težo očitanega kaznivega dejanja in zagroženo kazen ter zahtevnost kazenskega postopka, temveč je treba upoštevati tudi prosilčeve objektivne možnosti za uspeh v takem postopku.

5. Po vpogledu v spis Okrožnega sodišča v Kopru IK 63466/2019 tožena stranka tožniku ni priznala nagrade za pregled in študij spisa v priglašeni višini do 15 ur, oziroma v višini 1500 točk po tar. št. 46/1 OT. Upoštevala je obseg in zahtevnost zadeve ter zapis tožnika, da v konkretnem primeru ne gre za obsežno kazensko zadevo. Tožniku je zato tožena stranka priznala nagrado za študij spisa do štiri ure po tar. št. 43/2 v zvezi z drugim odstavkom 7. člena OT v višini 400 točk.

6. Tožena stranka tožniku tudi ni priznala nagrade za sestavo in vložitev zahteve za izločitev dokazov v trajanju do 10 ur, dveh predlogov za prenos krajevne pristojnosti v trajanju do 4 oziroma 5 ur in zahteve za izločitev dokazov v trajanju do 8 ur, saj ne gre za storitve, ki bi bile vezane na študij spisa. Za te storitve je tožena stranka tožniku priznala nagrado za sestavo in vložitev štirih predlogov z obširno obrazložitvijo po tar. št. 8/15 OT v višini 100 točk za vsak predlog, vse povečano po drugem odstavku 7. člena OT, torej skupaj v višini 175 točk za predlog z dne 20. 9. 2020 in 150 točk za ostale predloge. Iz enakega razloga tožniku tudi ni priznala nagrade za sestavo in vložitev dodatnega dokaznega predloga z dne 16. 4. 2021 po tar. št. 46/1 OT v višini 200 točk in za sestavo in vložitev dodatnega dokaznega predloga z dne 26. 4. 2021 v višini 100 točk po isti tar. št. Meni, da gre za sestavo dveh (dopolnitev) dokaznih predlogov z obrazložitvijo in jih je zato ovrednotila po tar. št. 8/8 OT, tako da je tožniku skupaj s povišanjem po drugem odstavku 7. člena OT priznala nagrado v višini 87,50 točk za vsakega od predlogov.

7. Nadalje tožena stranka tožniku ni priznala nagrade za sestavo in vložitev pritožbe z dne 7. 6. 2021 zoper sklep o izločitvi dokazov po tar. št. 11/1 OT v višini 750 točk. Pri sklepu, s katerim se ne ugodi predlogu za izločitev dokazov, gre za procesno odločbo, ki se nanaša na izvedbo postopka, z njim pa se ne odloča o glavni stvari. Da odločanje o dokaznih predlogih ni odločanje o glavni stvari, smiselno izhaja tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča XI Ips 9049/2014 z dne 6. 4. 2017. Zahtevo za izločitev dokazov je zato tožena stranka tožniku ovrednotila na podlagi druge alineje tar. št. 11/2 v zvezi z drugim odstavkom 7. člena OT v višini 525 točk.

8. V skladu z obstoječo sodno prasko Upravnega sodišča je tožena stranka tožniku priznala povečanje nagrade po drugem odstavku 7. člena OT zaradi upravičencu očitanih štirih kaznivih dejanj. To povečanje pa ne velja za nagrade, ki so časovno ovrednotene (urnina na narokih, dnevnice ipd.). Tožena stranka je torej upoštevala, da se povišujejo le storitve iz tarifnega dela OT, ne pa tudi postavke porabljenega časa.

9. Tožena stranka tožniku tudi ni priznala priglašenih stroškov za plačilo sodne takse za fotokopije iz kazenskega spisa v skupni priglašeni višini 210,20 EUR. Zakon o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju ZBPP) namreč v 26. členu ne predvideva, da se BPP lahko dodeli tudi kot oprostitev plačila sodne takse, pač pa je ta institut urejen v Zakonu o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST-1). ZST-1 predvideva, da je za odločanje o oprostitvi plačila sodne takse pristojno sodišče, ki vodi sodni postopek, in ne strokovna služba za brezplačno pravno pomoč.

10. Tožniku pa je tožena stranka v skladu s prvo alinejo petega odstavka 10. člena OT priznala priglašene dnevnice za odsotnost iz kraja odvetnikove pisarne za trajanje več kot 6 ur v skupni višini 185,78 EUR, kar izhaja iz tabele. Ni pa mu priznala priglašenih dnevnic za 21. 12. 2021 ter 28. 1., 7. 9., 14. 9., 5. 10., 7. 10. in 18. 11. 2022, saj tožnikova službena potovanja, skupaj s prisotnostjo na sodišču, niso trajala več kot 6 ur. Tožena stranka je tožniku priznala še potrebne izdatke iz naslova kilometrine za opravljene poti iz ... v ... in obratno, kar je prikazala v tabeli. Nazadnje je tožniku priznala še pavšalne potrebne izdatke za poštne in telekomunikacijske storitve v skladu s tretjim odstavkom 11. člena OT v višini 2 % od polne nagrade do prvih 1.000 točk ter v višini 1 % v presežku polne nagrade nad 1.000 točkami, brez upoštevanja 17.440 točk za urnino in odsotnost iz pisarne, vse skupaj v znesku 239,93 EUR. Na priznani znesek nagrade in stroškov v skupni višini 18.294,68 EUR je tožena stranka obračunala še 22 % DDV v višini 4.024,83 EUR, k temu pa prištela stroške parkirnine v skupni višini 254,86 EUR. Tožniku je tako skupaj priznala nagrado in stroške v višini 22.574,86 EUR, višji zahtevek pa zavrnila.

11. Tožnik se z odločitvijo tožene stranke ne strinja in je zato vložil tožbo v upravnem sporu iz razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, napačne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Sodišču predlaga, da izpodbijani sklep spremeni tako, da se mu iz naslova izvajanja BPP v predmetni zadevi, poleg že priznane nagrade, prizna še nagrada v višini 55.729,99, vse z zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje do plačila. Zahteva tudi, da mu toženka povrne stroške tega postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

12. V tožbi navaja, da iz 6. točke obrazložitve izhaja, da mu je tožena stranka nagrado za storitve, opravljene do 26. 4. 2023, odmerila na podlagi petega odstavka 17. člena ZOdv. Tožnik odločitev graja, saj meni, da je ta določba do odvetnikov diskriminatorna ter krši načelo pravne države iz 2. člena, načelo enakosti iz 14. člena in načelo enakega varstva pravic iz 22. člena, vse Ustave, kot tudi načelo poštenega sodnega postopka iz 6. člena EKČP. Tožniku je znano, da tožena stranka deli mnenje ene izmed preteklih vlad iz zakonodajnega predloga ZOdv-D, da je treba odvetnika obravnavati drugače kot ostale "agente" države zaradi nujnih varčevalnih ukrepov. Ta argument zagotovo ne obstaja več, saj statistični podatki izkazujejo, da je finančno stanje precej boljše kot v času finančne krize, oziroma je še boljše kot v času pred krizo. Očitno se je torej finančna situacija v Republiki Sloveniji izboljšala do te mere, da je mogoče za izvajanje BPP nameniti več sredstev in je država razširila krog upravičencev do BPP. Kljub temu pa so odvetniki, ki izvajajo BPP, še vedno plačani zgolj polovično, čeprav je razlog nujnih finančnih ukrepov na tem področju popolnoma odpadel. Tudi iz tega razloga zato tožnik predlaga, da sodišče postopek prekine in pri Ustavnem sodišču začne postopek za oceno ustavnosti petega odstavka 17. člena ZOdv.

13. Tožnik se ne strinja s stališči, ki jih je Vrhovno sodišče v zvezi z zatrjevano neustavnostjo petega odstavka 17. člena ZOdv zavzelo v sodbi X Ips 27/2018 z dne 5. 2. 2020 (v nadaljevanju sodba X Ips 27/2018). Tako kot Pravilnik o sodnih izvedencih in sodnih cenilcih (v nadaljevanju Pravilnik SIC) ter Pravilnik o sodnih tolmačih (v nadaljevanju Pravilnik ST), je tudi OT sprejeta na podlagi zakona (19. člen ZOdv), zato gre za enake pravne podlage urejanja plačila, ki izhajajo iz enakih načel določanja višine plačil za storitve v tožbi navedenih poklicev in ki po vsebini urejajo plačilo za opravljeno delo vseh teh poklicev na v bistvenem enak način. Tožnik zavrača stališče, da naj bi OT urejala plačilo odvetnikov za tržno dejavnost. Poudarja, da je plačilo za delo odvetnikov predpisano z OT, h kateri daje soglasje minister za pravosodje. Medtem ko sodni izvedenci, cenilci in tolmači lahko opravljajo tudi drugo dejavnost ali so zaposleni, odvetniki ne smejo opravljati druge dejavnosti (21. člen ZOdv) in je njihov edini vir zaslužka opravljanje odvetniškega poklica. Zaradi s strani države predpisane OT in omejitve odvetnikov zgolj na odvetniško dejavnost, ni mogoče trditi, da je opravljanje odvetništva tržna dejavnost. Razlikovanje plačila odvetnikov ter plačila sodnih izvedencev, cenilcev in tolmačev glede na pravno podlago plačila zato ni utemeljeno, pa tudi sicer pravna podlaga za določanje plačila udeležencem sodnih postopkov ne more pomeniti razumnega razloga za polovično plačilo odvetnikov.

14. Kot še navaja, primerjava nagrad po OT in Pravilniku SIC, ki je veljal v času izdaje odločbe o dodelitvi BPP upravičencu, kaže, da se plačilo odvetnikov za enako opravilo neustavno bistveno razlikuje od plačila sodnih izvedencev in cenilcev. Tako je npr. odvetnik za trajanje naroka upravičen do dodatne nagrade 50 točk (ob vrednosti točke 0,459 EUR je to 22,95 EUR), vendar šele po prvi uri naroka. Izvedenec ali cenilec pa je upravičen do nagrade za pripravo na ustno podajanje mnenja na naroku, nato pa še za vsake začete pol ure do nagrade v višini 35,00 EUR (52. člen Pravilnika SIC). Če odvetnik kot izvajalec BPP in sodni izvedenec delo opravita v istem postopku, bo odvetnik za dodatno uro nad eno uro naroka glede na peti odstavek 17. člena ZOdv plačan 11,475 EUR, sodni izvedenec pa za vsake pol ure 35,00 EUR, torej trikrat več. Za čas potovanja na sodišče pripada izvedencu za vsake pol ure 10,00 EUR (četrti odstavek 52. člena Pravilnika SIC, enako 49. člen Pravilnika ST), medtem ko odvetniku za isto opravilo pripada 20 točk ali 9,18 EUR (7. člen OT), pri čemer bo v primeru izvajanja BPP prejel le 4,59 EUR, izvedenec pa 10,00 EUR. Za preglede in oglede izvedencu za eno uro pripada nagrada 46,00 EUR (50. člen Pravilnika SIC), odvetniku (po OT, tar. št. 39/2) pa za pregled spisa za eno uro 100 točk ali 45,90 EUR, pri čemer bo v primeru plačila iz proračuna prejel le 22,95 EUR. Po 47. členu Pravilnika SIC (in enako po sedaj veljavnem pravilniku) se izvedencu za delo ob nedeljah in praznikih ali v času od 22. do 6. ure nagrada poviša za 100 %, medtem ko se po 5. členu OT za storitev, ki jo odvetnik na zahtevo stranke ali organa, ki vodi postopek, opravi ob dela prostih dnevih (prazniki, sobota in nedelja) ali v nočnem času med delavniki (med 20.00 uro zvečer in 8.00 uro zjutraj), točkovna vrednost zviša le za 50 %, ko zastopa stranko po BPP ali uradni dolžnosti, pa se to še razpolovi. Peti odstavek 17. člena ZOdv zato odvetnike pri plačilu za opravljeno delo brez razumnega in utemeljenega razloga postavlja v bistveno slabši položaj v primerjavi s sodnimi izvedenci, cenilci in tolmači. Gre za arbitrarno odločitev zakonodajalca, ki krši 14. in 22. člen Ustave.

15. Stališče, ki je nasprotno stališču tožene stranke v izpodbijanem sklepu, deli tudi Direktorat za organizacijsko zakonodajno in pravosodno upravo pri Ministrstvu za pravosodje. Iz njegovega pojasnila glede uporabe ZODv-G z dne 21. 12. 2022 (ki ga tožnik citira) izhaja, da se je uporaba petega odstavka 17. člena ZOdv zamaknila za 6 mesecev od uveljavitve ZOdv-G zaradi finančnih posledic, ki jih prinaša novela in zadevajo državni proračun. Prehodna ureditev po ZOdv-G pa ne določa, da bi se storitve, ki so bile opravljene pred pričetkom njegove uporabe, obračunavale po do tedaj veljavnih predpisih. Za uporabo spremenjenega petega odstavka 17. člena ZOdv je odločilno, kdaj je odvetnik na sodišču priglasil stroške. Opisano stališče je bilo posredovano tako Vrhovnemu sodišču kakor tudi Odvetniški zbornici Slovenije (v nadaljevanju OZS), sprejeto pa je bilo tudi v sklepu Okrožnega sodišča v Ljubljani Bpp 1486/2019 z dne 25. 7. 2023, ki ga tožnik prilaga. Kot je tožniku znano, enako stališče zavzemajo tudi druga sodišča v Republiki Sloveniji, z izjemo tožene stranke, ki pa razlogov za to v izpodbijani odločbi ni pojasnila.

16. Tožnik ugovarja tudi odločitvi tožene stranke, ki mu ni priznala priglašene nagrade za sestavo desetih ustavnih pritožb, vloženih zoper pravnomočne sklepe o odreditvi oziroma podaljšanju pripora upravičencu in za eno pritožbo na ESČP. Za vsako vloženo ustavno pritožbo je priglasil nagrado v višini 1.500 točk, za sestavo pritožbe na ESČP pa 4.000 točk, torej skupno 19.000 točk oziroma nagrado v višini 11.400,00 EUR ( brez DDV). Stališče tožene stranke, da sestava ustavnih pritožb ni zajeta v odločbi o dodelitvi BPP upravičencu, je po tožnikovem mnenju napačna in posega v njegovo pravico do enakega varstva pravic. Tožnik pojasnjuje, da so po določilih Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), faze kazenskega postopka izrazite in jih je mogoče jasno ločiti. Končanje kazenskega postopka na I. ali II. stopnji je mogoče postaviti na točko izdaje oziroma pravnomočnosti sodbe sodišča I. stopnje in torej nastopi po tem, ko so opravljene vse faze postopka do izdaje odločbe, s katero se kazenski postopek pravnomočno konča. Po 205. in nadaljnjih členih ZKP lahko sodišče zoper obdolženega odredi pripor kadarkoli v času trajanja kazenskega postopka, tako pred izdajo sklepa o uvedbi sodne preiskave, kot tudi po izdaji še nepravnomočne sodbe. Odločitev o odreditvi pripora nima vpliva na to, ali se bo postopek na prvi stopnji končal. Redna in izredna pravna sredstva, kot tudi ustavne pritožbe, ki so namenjena izpodbijanju odločbe o odreditvi pripora oziroma njegovemu podaljšanju pred izdajo sodbe na I. ali II. stopnji, se torej vlagajo v času pred končanjem kazenskega postopka na I. stopnji, saj kazenski postopek vse do izdaje sodbe oziroma druge pravnomočne sodne odločbe na I. stopnji ni končan. Odločba tožene stranke, s katero je bila upravičencu odobrena brezplačna pravna pomoč za svetovanje in zastopanje do vročitve sodbe I. stopnje, torej vključuje tudi vse storitve sestave rednih in izrednih pravnih sredstev ter ustavnih pritožb in pritožb na ESČP, ki so namenjene izpodbijanju odločb o odreditvi ali podaljšanju pripora, vse do vročitve sodbe I. stopnje. Stališče tožene stranke do teh vprašanj je tudi nasprotno stališčem drugih služb za BPP, torej nasprotno ustaljeni sodni praksi. To izkazuje več sklepov službe za BPP Okrožnega sodišča v Ljubljani, ki jih tožnik prilaga. Odstopa od teh stališč tožena stranka ni obrazložila, je pa očitno, da je tožnik v okviru BPP, ki je bila dodeljena upravičencu za pravno svetovanje in zastopanje pred sodiščem vse do vročitve sodbe I. stopnje, upravičen tudi do plačila za storitve sestave rednih in izrednih pravnih sredstev zoper sklepe o priporu oziroma o podaljšanju pripora, ki so mu bili izdani pred končanjem postopka na I. stopnji.

17. Kakor izhaja iz točke 6. obrazložitve izpodbijanega sklepa, tožena stranka za sestavo ustavnih pritožb in pritožbe na ESČP tožniku tudi ni priznala dodatnega 75 % oz. 50 % zvišanja vrednosti nagrade po drugem odstavku 7. člena OT. Tega povišanja mu tudi ni priznala za priglašene storitve, ki so po OT opredeljene kot urnina in odsotnost iz pisarne v času potovanja na sodišče. Zvišanje nagrade za urnino in odsotnost iz pisarne je zavrnila z obrazložitvijo, da ne gre za odvetniško storitev temveč za strošek. Tožnik tako stališče zavrača in navaja, da je odvetniška storitev po 2. členu OT delo, ki ga odvetnik opravi za stranko v smislu zakona, ki ureja odvetništvo, odvetniški stroški pa so skupna cena odvetniških storitev in izdatkov, ki so potrebni za izvršitev dela, povečani za DDV. Očitno torej je, da je tožena stranka zmotno uporabila določbo drugega odstavka 7. člena OT s tem, ko tožniku za ta opravila ni priznala 75 % oziroma 50 % povečanja za zastopanje upravičenca. Tudi iz obvezne razlage Upravnega odbora Odvetniške zbornice Slovenije (v nadaljevanju UO OZS) z dne 16. 3. 2004 izhaja, da v skupno vrednost storitve spadajo vse storitve odvetniške pomoči, ki jih je odvetnik opravil v zvezi z zagovorom obdolženca v kazenskem postopku in so tarifirane v posebnem ali splošnem delu OT. Toženka naj mu zato za opravljene, vendar nepriznane storitve izplača povišanje, in sicer: za deset ustavnih pritožb; za eno pritožbo na ESČP; za urnino glede zastopanja upravičenca na narokih ter za čas čakanja na naroke; za odsotnosti iz pisarne v času potovanja na sodišče; za pristope na glavno obravnavo, za zastopanje upravičenca na narokih ter za čas čakanja na naroke; in za deset pritožb, vloženih zoper sklep o odreditvi in sklepe o podaljšanju pripora - kar vse v nadaljevanju tožbe po posameznih uveljavljanih postavkah podrobneje razgrajuje in utemeljuje.

18. Tožnik kot pravno zmotno prereka stališče tožene stranke, da se vrednost sestave predloga za izločitev dokazov, predloga za prenos krajevne pristojnosti in pritožbe vložene zoper sklep, s katerim je odločeno o predlogu za izločitev dokazov, ne obračuna po tar. št. 50/1 OT, ki je vezana na porabljen čas in v tarifi ni posebej ovrednotena, temveč, da se obračuna po tar. št. 8/15 OT, po kateri se obračunajo druge obrazložene vloge. Gre za nepoznavanje instituta izločanja dokazov v kazenskem postopku in njegovega pomena za potek in dokončanje kazenskega postopka. Prav s temeljitim poznavanjem vseh podrobnosti spisa, predvsem okoliščin, ki zadevajo način ter postopek pridobitve dokazov, je mogoče učinkovito uveljavljati institut izločitve dokazov, ki ga ZKP določa v drugem odstavku 18. člena ter v 4. točki tretjega odstavka 285.a člena. Za uspešno uveljavljanje zahteve za izločitev dokazov pa je nujno potrebno tudi poznavanje najnovejših stališč Vrhovnega sodišča ter Ustavnega sodišča. Poznavanje te sodne prakse ter poznavanje sodnega spisa je ključnega pomena za vložitev zahteve za izločitev dokazov, ki že po naravi stvari ne more biti nagrajena z vrednostjo 100 točk (iz tar. št. 8/15 OT), temveč je njena vrednost odvisna le od porabljenega časa. Na strani tožene stranke pa je, da sama najprej pregleda spis in konkretni predlog za izločitev dokazov, če pa tudi še po tem vztraja, da se storitev obračuna na podlagi tar. št. 8/15 OT, mora to svojo odločitev konkretizirati. Tožnik zato uveljavlja, da mu iz naslova sestave predloga za izločitev dokazov, za prenos krajevne pristojnosti in za pritožbo zoper sklep, s katerim je odločeno o predlogu za izločitev pripada taka nagrada, kot jo je priglasil v stroškovniku, vse zvišano po drugem odstavku 7. člena OT, kar v nadaljevanju podrobneje predstavlja.

19. Nepojasnjena je po tožnikovem mnenju tudi odločitev tožene stranke, ki mu je za študij spisa za pripravo obrambe upravičenca od priglašenih 1.500 točk za 15 ur študija priznala nagrado le za 4 ure študija. Njene odločitve zato ni moč preizkusiti. Navedba, da je tožena stranka z vpogledom v kazenski spis ugotovila obseg in zahtevnost zadeve, namreč njene odločitve ne pojasni, kar je bistvena kršitev določb postopka iz 7. točke drugega odstavka 237. člena v zvezi s prvim odstavkom 214. člena in 228. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). Del teksta, ki ga tožena stranka izpostavlja v 6. točki na str. 17 izpodbijanega sklepa, ko v zadnjem odstavku prepisuje del navedb tožnika, podanih v predlogu za prenos pristojnosti, ne more predstavljati relevantne podlage za presojo o tem, koliko časa je tožnik porabil za študij spisa. Tam izpostavljene navedbe je namreč treba presojati v kontekstu predloga za prenos krajevne pristojnosti in ne na način, kot ga ponuja izpodbijani sklep. Gre za navedbe, ki so graja obrazložitev sklepov, s katerimi so senati Okrožnega sodišča v Kopru utemeljevali razloge sorazmernosti trajanja pripora upravičenca in graja pasivnosti sodnice oziroma dolgotrajnega odločanja o zahtevi za izločitev dokazov. Tožnik je v pritožbah zoper sklepe o podaljšanju pripora upravičencu navajal, da je drugo sodišče, konkretno Okrožno sodišče v Ljubljani v zadevi X K 5747/2020 za pravnomočno odločitev o podanih predlogih obrambe za izločitev dokazov potrebovalo čas, ki ni bil daljši od treh mesecev, pa četudi je šlo v tej zadevi za preko 20 obtoženih, za sodni spis, ki je obsegal preko 25.000 strani in za zadevo, v kateri so bili uporabljeni prikriti preiskovalni ukrepi.

Povzetek prve pripravljalne vloge tožnika z dne 19. 6. 2024

20. Tožnik v prvi pripravljalni vlogi dodatno utemeljuje svoje ugovore in oporeka stališčem, ki jih je Vrhovno sodišče glede petega odstavka 17. člena ZOdv zavzelo v sodbi X Ips 27/2018 in nato še v sodbi X Ips 23/2022 z dne 4. 1. 2024 (v nadaljevanju sodba X Ips 23/2022). Navaja, da je Vrhovno sodišče v sodbi X Ips 27/2018 pritrdilo tožniku, da je položaj odvetnikov ter sodnih izvedencev, cenilcev in tolmačev v bistvenem enak, v sodbi X Ips 23/2022 pa spremenilo to stališče s pojasnilom, da pri navedenih poklicih ne gre za v bistvenem enake položaje oziroma da ne gre za v bistvenem enak sistem plačil, pa četudi tožena stranka ni niti poskušala zavrniti trditev in dokazov, ki jih je predložil tožnik. V takem postopanju Vrhovnega sodišča, predvsem v delu, kjer to polemizira z argumenti tožnika, ki jih tožena stranka ni izpodbijala, tožnik prepoznava kršitve njegove pravice do izjave in kontradiktornosti iz 22. člena, kot tudi kršitev njegove pravice do nepristranskega sodišča iz 23. člena, vse Ustave.

21. OT je bila sprejeta na podlagi zakona. V 19. členu ZOdv je določeno, da OT sprejema OZS po predhodnem soglasju ministra, pristojnega za pravosodje. Na podlagi zakona sta bila sprejeta tudi Pravilnik SIC in Pravilnik ST. Ker so bili vsi ti predpisi sprejeti na podlagi zakona, gre za enake pravne podlage za urejanje plačila, ki izhajajo iz enakih načel določanja višine plačil za storitve in po vsebini urejajo plačilo za odvetnike, sodne izvedence, cenilce in tolmače na v bistvenem enak način. Ni se torej mogoče strinjati s stališčem Vrhovnega sodišča v sodbi X Ips 27/2018, češ da naj bi OT urejala plačilo odvetnikov za tržno dejavnost, Pravilnika SIC in Pravilnik ST pa za opravljanje dela za sodišče. Medtem, ko sodni izvedenci, cenilci in tolmači lahko opravljajo tudi drugo dejavnost ali so zaposleni, odvetniki ne smejo opravljati druge dejavnosti kot poklica, zato ni moč trditi, da je opravljanje odvetništva tržna dejavnost, njihovo plačilo po OT pa je tudi regulirano s strani države. Razlikovanje plačila odvetnikov na eni strani ter plačila sodnih izvedencev, cenilcev in tolmačev na drugi strani iz vseh naštetih razlogov ni utemeljeno, pravna podlaga za določanje plačila navedenim udeležencem sodnih postopkov pa ne more predstavljati razumnega razloga, ki bi opravičeval polovično plačilo odvetnikov. To dokazuje tudi to, da je pred sedaj veljavno OT veljal Zakon o odvetniški tarifi, ki je posebej določal višino nagrad odvetnikov v primeru, ko se nagrade izplačajo iz proračuna, medtem ko za sodne izvedence, cenilce in tolmače ves čas veljajo enaki pravilniki. Zakonodajalec je torej že v času pred sedaj veljavno OT za odvetnike celo z zakonom določil bistveno znižane nagrade, kar kaže na sistematično omejevanje nagrad zgolj odvetnikom, ne pa tudi drugim udeležencem v sodnem postopku, ki svoje storitve opravljajo v breme državnega proračuna.

22. Tožnik navaja, da je peti odstavek 17. člena ZOdv v nasprotju z načelom pravne države iz 2. člena Ustave, saj za že opisano razlikovanje plačil upravičencev iz javnih sredstev ni nobenega utemeljenega in razumnega razloga. Temu pritrjuje tudi stališče državnega sekretarja Ministrstva za pravosodje, ki ga je glede sporne določbe izrazil na 76. seji Komisije za državno ureditev pri Državnem svetu RS dne 16. 9. 2022 v razpravi glede sprejetja ZOdv-G, ter poudarja, da je omenjena komisija spremembo soglasno podprla. Da gre za arbitrarno in diskriminatorno poseganje v položaj odvetništva, po mnenju tožnika potrjuje tudi to, da je ZOdv-G, ki velja od 26. 4. 2023, sporno določbo odpravil.

23. Tožnik ugovarja kršitev 137. člena Ustave in navaja, da Zakon o dopolnitvah Zakona o odvetništvu (Uradni list RS, št. 97/2014, v nadaljevanju ZOdv-D) ni bil sprejet ob sodelovanju OZS, čeprav je šlo za zakonsko ureditev, ki ureja ustavni položaj odvetništva. Ob tem se sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča U-II-1/09 z dne 5. 5. 2009 in tam zavzeto stališče, da iz 137. člena Ustave izhaja najmanj obveznost zakonodajalca, da v primeru, ko sam določa tarifo z zakonom, v zakonodajnem postopku predvidi obvezno sodelovanje OZS. Ta pa v zakonodajni postopek sprejemanja ZOdv-D ni bila pritegnjena, kar izhaja iz njenih dopisov Ministrstvu za pravosodje z dne 2. in 5. 12. 2014 ter njene pobude za začetek postopka za oceno ustavnosti ZOdv-D. Tožnik pripominja, da je Ustavno sodišče stališče iz odločbe U-II-1/09 kasneje s sklepom U-I-2/15-11 z dne 3. 12. 2015 sicer spremenilo z navedbo, da če gre za primere zakonskega določanja tarife za zastopanje po uradni dolžnosti v kazenskih zadevah in za izvajanje BPP, zadošča že možnost sodelovanja OZS v zakonodajnem postopku, tj. da se seznani s predlogom zakona in nanj poda mnenje, pri tem pa ni pojasnilo, zakaj v takem primeru načelo iz 137. člena Ustave ne bi bilo kršeno, nepojasnjeni pa so ostali tudi razlogi za spremembo stališča iz odločbe U-II-1/09. Tožnik navaja še, da ne drži navedba v sklepu U-I-2/15-11, da OZS na prejeta gradiva Vlade z dne 4. 12. 2014 ni imela pripomb, saj njeno argumentirano nasprotovanje zakonodajni spremembi izhaja iz dopisa Ministrstvu za pravosodje z dne 5. 12. 2014. Dodaja, da tako postopanje Vlade, sodišč, pa tudi Ustavnega sodišča kaže, da je najmanj od sprejema ZOdv-D do njegove "razveljavitve" z ZOdv-G potekalo sistematično razvrednotenje odvetniškega poklica, predmetni spor pa je zgolj posledica prej navedenega.

24. Tožnik še navaja, da je v tožbi pod točko II/b podal trditve in dokaze o tem, da bi morala tožena stranka priglašene storitve v stroškovniku, vloženem dne 16. 10. 2023, to je po uveljavitvi ZOdv-G, morala obračunati po ZOdv-G, to je brez 50 % znižanja. Poudarja, da je z vidika pravne države in zaradi zagotavljanja pravne varnosti nesprejemljivo, da je višina plačila dela, ki ga odvetnik opravi za zastopanje upravičencev do BPP ali po uradni dolžnosti, ko gre za storitve opravljene pred 26. 4. 2023 in so te priglašene na sodišče po 26. 4. 2023, odvisna od tega ali odvetnik uveljavlja zahtevo za plačilo pred Okrožnim sodiščem v ... ali pred drugim sodiščem v Republiki Sloveniji.

Povzetek druge pripravljalne vloge tožnika z dne 16. 7. 2024

25. Tožnik trditve, da je ZOdv-D kršil načelo pravne države iz 2. člena, načelo enakosti pred zakonom iz 14. člena ter načelo neodvisnosti odvetništva iz 137. člena, vse Ustave, dokazno dopolnjuje z vsebino Zahteve Državnega sveta RS opr. št. 740-0-3/2022/6 z dne 8. 6. 2022 za začetek postopka za oceno ustavnosti petega odstavka 17. člena ZOdv-D ter s sklepom Ustavnega sodišča opr. št. U-I-181/22-10 z dne 11. 5. 2023, s katerim je Ustavno sodišče to zahtevo zavrglo, ker je do takrat že sprejeti ZOdv-G razveljavil sporno določbo.

Povzetek tretje pripravljalne vloge tožnika z dne 29. 9. 2025

26. V tretji pripravljalni vlogi tožnik pojasnjuje, da v predmetnem upravnem sporu primarno graja znižanje vrednosti nagrade na podlagi petega odstavka 17. člena ZOdv-D, saj je storitev zastopanja upravičenca do BPP opravil v času veljavnosti ZOdv-G, ki je razveljavil to sporno določilo. Šele v primeru, če sodišče ne bi sledilo temu ugovoru, podrejeno graja uporabo petega odstavka 17. člena ZOdv-D iz razlogov, navedenih v točki II/a tožbe. Pripravljalni vlogi prilaga sklepe tožene stranke, iz katerih izhaja, da je spremenila svoje prvotno napačno stališče, na podlagi katerega je tožniku z izpodbijanim sklepom celotno opravljeno storitev obračunala po tedaj že razveljavljenem petem odstavku 17. člena ZOdv-D, torej s 50 % znižanjem vrednosti nagrade. Tožnik je upravičen do polne vrednosti nagrade in do priglašenega zvišanja vseh opravljenih dejanj pravne pomoči v višini 75 % oziroma 50 %, razen za urnino in odsotnost iz pisarne v času potovanja.

27. Tožnik citira drugi odstavek 11. člena in prvi odstavek 40. člena ZBPP, iz katerih izhaja, da ta zakon razlikuje med opravljeno storitvijo in opravljenimi dejanji pravne pomoči ter določa, da izvajalec BPP po opravljeni storitvi vrne napotnico zaradi obračuna stroškov. Tožnik to razume tako, da je storitev zastopanja BPP za upravičenca v obravnavani zadevi opravil dne 13. 10. 2023, ko je prejel sodbo sodišča I. stopnje, in ne prej, kot to navaja tožena stranka. Tožnik je napotnico vrnil skladno z odločbo Bpp 346/2020 z dne 24.8.2020, v kateri je določeno, da je izvajalec BPP dolžan napotnico vrniti toženi stranki po končani opravi storitve ter da mora k napotnici priložiti stroškovnik. Tožena stranka je torej z izpodbijanim sklepom, v katerem je sprejela odločitev na podlagi petega odstavka 17. člena ZOdv-D, zmotno uporabila materialno pravo in se zmotno opira npr. na trditve, da je tožnik opravil storitev v času veljavnega ZOdv-D, na navedbe o kršitvi načela retroaktivnosti in na to, da mora obtoženi predvideti stroške postopka, ki jih je dolžan nositi v primeru obtožbe. Nepotreben pa je tudi zapis, da je tožnik računal na to, da mu bo tožena stranka po vložitvi stroškovnika za storitve, katere je opravil pred 26. 4. 2023, priznala nagrado v celotnem znesku, saj je stroškovnik vložil 16. 10. 2023 zgolj zato, ker ga je tako k temu zavezovala odločba o dodelitvi BPP upravičencu. Da je tožena stranka kasneje spregledala zmotno stališče, potrjujejo odločbe o odmeri stroškov zastopanja po BPP, ki jih tožnik prilaga, v nadaljevanju pripravljalne vloge pa podrobneje utemeljuje, kakšne stroške bi mu morala tožena stranka odmeriti po stroškovniku, oziroma z nekaterimi popravki glede na predloženi stroškovnik. Za 4 pristope na glavne obravnave od 10. 9. 2020 do vključno 6. 4. 2021 zahteva nagrado v višini 3.150 točk oziroma 1.890,00 EUR (ob upoštevanju zvišanja nagrade za 75 % - štiri kazniva dejanja), za 37 pristopov na glavne obravnave od 27. 8. 2021 do vključno 27. 1. 2023 pa v višini 18.000 točk ali oziroma 10.800,00 EUR (ob upoštevanju zvišanja nagrade za 50 % - tri kazniva dejanja), pri tem pa popravlja zahtevo iz stroškovnika glede nagrade za pristop na glavno obravnavo dne 31. 8. 2022, kjer je navedel, da zahteva nagrado v višini 600 točk namesto pravilno 300 točk. Ugotavlja, da mu je tožena stranka iz naslova pristopov na glavno obravnavo doslej priznala 6.345,00 EUR (zaradi neupravičenega znižanja nagrade za 50 %), to je 6.345,00 EUR premalo. Za 8 pritožb, vloženih zoper sklepe o podaljšanju pripora uveljavlja nagrado v višini 10.125 točk oziroma 6.075,00 EUR (v višini 1.312,5 točk - z zvišanjem za 75 % in 1.125 točk - z zvišanjem za 50 %). Tožena stranka mu je za ta opravila doslej priznala le nagrado v višini 5.062,50 točk oziroma 3.037,50 EUR (zaradi neupravičenega znižanja nagrade za 50 %), torej 3.037,50 EUR premalo. Za predlog za izločitev sodnice dne 27. 1. 2023 uveljavlja nagrado v višini 150 točk (s 50 % zvišanjem) oziroma 90,00 EUR. Tožena stranka mu je zaradi neupravičenega znižanja nagrade za 50 % priznala le 45,00 EUR, torej 45,00 EUR premalo. Za šest pregledov spisa na sodišču je tožnik priglasil nagrado v višini 637,50 točk (z zvišanjem za 75 % oziroma 50 %) oziroma v višini 382,50 EUR, vendar pa mu je tožena stranka zaradi neupravičenega znižanja nagrade za 50 % priznala le polovico tega zneska in zato uveljavlja, da mu je po tej postavki priznala za 191,25 EUR premalo. Tožena stranka je neupravičeno razpolovila tudi nagrado za tri tožnikove posvete z upravičencem, ki jih je priglasil v višini 400 točk (z zvišanjem za 75 % oziroma 50 %) oziroma 240,00 EUR, saj mu je priznala le 120,00 EUR, torej za 120,00 EUR premalo. Za sestavo pritožbe, vložene 7. 6. 2021 zoper sklep o izločitvi dokazov je tožena stranka sicer pravilno priznano nagrado neutemeljeno prepolovila in mu je namesto nagrade v višini 525 točk oziorma 315,00 EUR priznala le 157,50 EUR, torej 157,50 EUR premalo.

28. Tožnik dodaja, da je glede urnin in odsotnosti v času potovanja iz pisarne do sodišča in nazaj sicer res upravičen do nižje nagrade, kot jo je priglasil v stroškovniku (brez zvišanja nagrade v višini 75 % oziroma 50 %), da pa je tožena stranka ne glede na to ti dve nagradi neupravičeno znižala za polovico. Tožnik je iz tega naslova upravičen do nagrade v višini 15.750 točk oziroma v znesku 9.450,00 EUR, vendar pa mu je tožena stranka priznala le polovico tega zneska v višini 4.725,00 EUR, torej za 4.725,00 EUR premalo.

29. Glede nagrade za odsotnost v času potovanja iz odvetniške pisarne do Okrožnega sodišča v Kopru in v ZPKZ Koper ter nazaj, tožnik uveljavlja, da mu je tožena stranka nepravilno priznala nagrado le v višini 40 točk, in sicer zaradi napačno ugotovljenega dejanskega stanja, saj je nepravilno štela, da je to pot mogoče opraviti v času, ki je krajši od 30 minut. Ta pot, upoštevajoč najkrajšo razdaljo 43,1 km in najhitrejši čas, pa presega čas 30 minut, zato je tožnik za odsotnost iz pisarne v času potovanja upravičen do skupno 80 točk za vožnjo v obe smeri. Da je temu tako, potrjujejo priložene odločbe tožene stranke Bpp 340/21 z dne 10. 9. 2025 in Bpp 217/25 z dne 10. 9. 2025, ter izračun, izveden preko aplikacije Google Maps. Tožnik sklene, da je za 51 odsotnosti v času potovanja iz ... do ... upravičen do nagrade v skupni višini 4.080 točk oziroma 2.448,00 EUR, kar pomeni, da mu je tožena stranka, ki mu je nagrado iz tega naslova priznala le v višini 1.020 točk oziroma 612,00 EUR, to postavko obračunala za 1.836,00 EUR premalo.

30. Tožnik dopolnjuje tudi svoja stališča glede nepriznane nagrade za sestavo in vložitev desetih ustavnih pritožb in ene pritožbe na ESČP. Na tožnikove trditve o tej nagradi tožena stranka ni odgovorila, še manj je njegova stališča prerekala. Kolikor je tožena stranka zastopala stališče, da upravičenec do BPP ni upravičen do dejanja pravne pomoči sestave in vložitve pravnega sredstva ustavne pritožbe in pritožbe na ESČP med sodnim postopkom, ki se je zoper njega vodil pred sodiščem na I. stopnji, bi morala to v odločbi, s katero mu je bila dodeljena BPP, jasno določiti. Če pa je tožena stranka menila, da so priglašene storitve izven dodeljene BPP, bi morala s tem tožnika ob upoštevanju 8. in 9. člena ZUP seznaniti in mu dati možnost, da se izjavi. Ker tega ni storila, je zagrešila kršitev 9. člena oziroma prvega odstavka 138. člena v zvezi s 1. in 5. točko tretjega odstavka in četrtega odstavka 146. člena ZUP. Ob upoštevanju povedanega tožnik povzema, da bi mu tožena stranka morala priznati nagrado za sestavo desetih ustavnih pritožb in ene pritožbe na ESČP, kot je to zahteval v stroškovniku, in sicer v višini 30.750 točk ali 18.450,00 EUR.

31. Tožnik dopolnjuje tudi svoje trditve glede odmere nagrade za sestavo dveh predlogov za izločitev dokazov in dveh predlogov za prenos krajevne pristojnosti, za kar je tožena stranka tožniku priznala nagrado, kot da bi šlo za sestavo obrazloženih vlog in ne za storitev, ki je bila vezana na porabljen čas. Izpodbijani sklep v tem delu nima obrazložitve in ga zato ni mogoče preizkusiti. Tožnik še navaja, da vsebine tar. št. 50/1 OT (oz. prejšnjo tar. št 46/1) v povezavi z vsebino tretjega odstavka 7. člena OT ni moč razumeti tako, da odvetnik za storitve, ki so vezane na porabo časa, ni upravičen do zvišanja vrednosti, toliko bolj ne, ker gre za odvetniško storitev, ki je navedena v posebnem delu OT. Glede na skupno vrednost teh storitev, ki je 2.580,00 EUR ter dejstvo, da mu je tožena stranka iz tega naslova z izpodbijanim sklepom priznala nagrado le v skupni vrednosti 187,20 EUR, tožnik uveljavlja, da mu mora tožena stranka priznati še nagrado v višini 2.392,80 EUR.

32. Nazadnje tožnik dopolnjuje še svoje stališče glede nagrade za študij spisa, ki jo je tožena stranka, kot to navaja v izpodbijanem sklepu, sprejela po vpogledu v sodni spis in po vpogledu v predloga za prenos pristojnosti z dne 7. in 28. 2. 2022. S svojimi ugotovitvami, ki so bile nasprotne zahtevku v stroškovniku, tožena stranka tožnika ni seznanila in mu ni dala možnosti, da bi se izjavil, kot to narekujeta 8. in 9. člen ZUP. Da je čas 15 ur, ki ga je tožnik v stroškovniku uveljavljal za študij spisa v obsegu več kot 5.000 strani, upravičen, izhaja tudi iz vlog, ki jih prilaga, in sicer: ponudbe za izdelavo izvedenskega mnenja iz zadeve Okrožnega sodišča v Kopru opr. št. Pg 5/2021, iz katere izhaja, da je izvedenec za branje in študij cca 5.000 strani listin spisa priglasil potreben čas 167 ur, ter iz priloge, iz katere izhaja, da lahko povprečno hitri bralec prebere povprečno 0.6 strani na minuto, oziroma 20 do 25 strani na uro, oziroma eno stran v dveh minutah. Vse to kaže, da je tožena stranka zmotno ugotovila dejansko stanje in tožniku posledično za študij spisa premalo priznala in izplačala nagrado v višini 2.275 točk, oziroma 1.365,00 EUR. Tožnik zato sodišču predlaga, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje.

33. Tožnik vlogo sklene z zahtevo, da mu mora tožena stranka, glede na vse predstavljene obračune opravljenih dejanj pravne pomoči, ki jih je priglasil v stroškovniku, poleg doslej že priznane in izplačane nagrade priznati še nagrado v višini 64.441,75 točk oziroma 38.665,05 EUR, na navedeni znesek pa mu priznati še materialne stroške v višini 386,65 EUR (1%), vse zvišano za DDV (22%) v višini 8.591,37 EUR, torej skupaj 47.643,07 EUR.

Vročitev tožbe in nadaljnjih pripravljalnih vlog toženi stranki in vročitev tožbe upravičencu

34. Tožena stranka, ki je sodišču predložila upravne spise zadeve, niti na tožbo niti na nadaljnje tožnikove pripravljalne vloge ni odgovorila.

35. Sodišče je o tem upravnem sporu obvestilo tudi A. A. kot upravičenca do BPP in s tem osebo iz drugega odstavka 19. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), v katere pravice ali na zakon oprte neposredne koristi bi lahko posegla ureditev spornega razmerja, ki pa ni podal izjave, da vstopa v ta postopek.

36. Predmet presoje v tem upravnem sporu je zakonitost II. točke izreka izpodbijanega sklepa, s katerim je tožena stranka v presežku nad priznanim zneskom 22.574,86 EUR (z vključenim DDV) zavrnila tožnikov zahtevek za priznanje nagrade in stroškov za izvajanje BPP.

38. Tožena stranka je upravičencu z odločbo Bpp 346/2020 z dne 24. 8. 2020 dodelila redno BPP za pravno svetovanje in zastopanje v kazenski zadevi I K 63499/2019, ki se vodi zoper njega pri Okrožnem sodišču v Kopru, in sicer od 17. 7. 2020 do vročitve sodbe I. stopnje. Za izvajalca je določila tožnika, ki je, kot navaja tožena stranka, z opravljanjem storitev za upravičenca zaključil dne 13. 10. 2023. Dne 16. 10. 2023 je tožnik toženi stranki pravočasno vrnil napotnico s stroškovnikom.

39. V času, ko je bila upravičencu dodeljena BPP, je ZOdv v petem odstavku 17. člena določal, da je odvetnik, postavljen po uradni dolžnosti, in odvetnik, ki izvaja storitve brezplačne pravne pomoči, upravičen do plačila za svoje delo v višini polovice zneska, ki bi mu pripadal po odvetniški tarifi (prvi stavek). V primeru zastopanja stranke po uradni dolžnosti ali v primeru nudenja brezplačne pravne pomoči so bili morebitni dogovori po drugem odstavku tega člena nični (drugi stavek). Z ZOdv-G, ki je stopil v veljavo z dnem 26. 10. 2022, je bila določba petega odstavka 17. člena spremenjena tako, da je bil črtan njen prvi stavek, ki je določal polovično nagrado odvetniku, postavljenem po uradni dolžnosti, in odvetniku, ki izvaja BPP. 3. člen prehodnih in končnih določb ZOdv-G je določil, da se tako spremenjeni peti odstavek 17. člena prične uporabljati šest mesecev od uveljavitve tega zakona, do začetka uporabe pa se uporablja (prej veljavni) peti odstavek 17. člena ZOdv. To pomeni, da od 26. 4. 2022 dalje ZOdv ne pozna več polovičnega zmanjšanja plačila odvetniku, postavljenemu po uradni dolžnosti ali odvetniku, ki izvaja storitve BPP.

40. Tožena stranka je pri odmeri nagrade tožniku, ki je izvajal odvetniške storitve za upravičenca do BPP, uporabila zakon, veljaven v času, ko je tožnik opravil storitve. Za storitve, opravljene pred 26. 4. 2022, mu je zato priznano nagrado odmerila tako, da jo je zmanjšala za polovico. Tožnik takemu stališču oporeka z utemeljitvijo, da bi morala tožena stranka pri odmeri upoštevati določbe ZOdv, kot so veljale v času, ko ji je po opravljenih odvetniških storitvah za upravičenca predložil stroškovnik. Uveljavlja torej, da bi mu morala tožena stranka nagrado odmeriti brez zmanjšanja za polovico, kot je to do 26. 4. 2022 določal takrat veljavni peti odstavek 17. člena ZOdv.

41. Sodišče pritrjuje tožniku, da bi mu morala tožena stranka priglašene stroške priznati v celotnem znesku, brez znižanja za polovico. V skladu z načelom zakonitosti (6. člen ZUP) se je v sodni praksi ustalilo stališče, da mora upravni organ praviloma uporabiti tisti predpis, ki velja v trenutku odločanja.

Odstop od tega pravila je mogoč le izjemoma, če to terja varstvo pravic strank, ali če to določa sam predpis. V konkretnem primeru zakonodajalec izjeme v prehodnih določbah ZOdv-G ni določil, kar posledično pomeni, da je za uporabo spremenjenega petega odstavka 17. člena ZOdv odločilno, kdaj je o priglašenih stroških odločal organ, in ne kdaj je odvetnik opravil posamezne storitve, za katere uveljavlja nagrado. Z vidika priglašenih stroškov je namreč bistven čas odločanja o teh stroških, saj šele takrat nastane terjatev za povrnitev stroškov nasprotni stranki, in ne morebiti čas, ko odvetnik stranki izstavi obračun oziroma priglasi stroške pristojni službi za BPP.

42. Ko je tožena stranka odločala o tožnikovi zahtevi za povračilo odvetniških stroškov in izdala izpodbijani sklep (22. 11. 2023), je ZOdv-G že veljal in se je tudi uporabljal. Sodišče glede na zgoraj navedeno presoja, da bi morala zato tožena stranka pri odločanju o stroških, ki jih je priglasil tožnik, uporabiti spremenjeni peti odstavek 17. člena ZOdv, ki je veljal v času odločanja o priglašenih stroških, torej svojo odločitev opreti na določbe ZOdv-G. To izhaja tudi iz drugega odstavka 20. člena ZOdv, ki določa, da se plačilo in stroški obračunavajo po odvetniški tarifi, ki velja na dan odločanja, če ni drugače odločeno. ZOdv-G je začel veljati dne 26. 10. 2022, v prehodni določbi pa določa uporabo spremenjenega petega odstavka 17. člena ZOdv na 6 mesecev po uveljavitvi novele ZOdv-G, torej na 26. 4. 2023. Glede na to, da je v času odločanja tožene stranke ta določba že bila v veljavi in se je tudi že uporabljala, sodišče sodi, da je toženka s tem, ko je tožniku prepolovila nagrado po stroškovniku za storitve, opravljene pred 26. 4. 2023, nepravilno uporabila materialno pravo

in je zato tožnikova tožba v delu, ki se nanaša na pravilnost uporabe ZOdv-G, utemeljena. Skladno s tako sprejetim stališčem se sodišče ni opredeljevalo do tožnikovih tožbenih ugovorov, s katerimi uveljavlja neustavnost petega odstavka 17. člena ZOdv, kot je veljal pred pričetkom veljavnosti ZOdv-G, saj za odločitev v predmetni zadevi po povedanem niso relevantni.

Glede nagrade za deset ustavnih pritožb in eno pritožbo na ESČP zoper sklepe o priporu oziroma podaljšanju pripora

43. Tožnik ugovarja odločitvi toženke, ki mu je priznanje nagrade za sestavo desetih ustavnih pritožb in ene pritožbe na ESČP zoper sklepe o priporu oziroma podaljšanju pripora, ki so bili izdani še pred izdajo končne sodne odločbe sodišča prve stopnje v kazenski zadevi, za katero je bila upravičencu dodeljena BPP, zavrnila z obrazložitvijo, da ta opravila presegajo obseg upravičencu dodeljene BPP. Odločitev je oprla na določbo šestega odstavka 30. člena ZBPP, po kateri je odvetnik kot izvajalec BPP upravičen do nagrade in povračila stroškov za opravljeno delo samo v obsegu dodeljene BPP.

44. Sodišče pojasnjuje, da prvi odstavek 26. člena ZBPP določa, da se BPP v isti zadevi lahko dodeli za: - pravno svetovanje; - sestavo, overitev in potrditev listin o pravnih razmerjih, dejstvih in izjavah; - pravno svetovanje in zastopanje za sklenitev izvensodne poravnave; - pravno svetovanje in zastopanje v postopku pred sodišči na prvi in drugi stopnji; - pravno svetovanje in zastopanje v zvezi z izrednimi pravnimi sredstvi; - pravno svetovanje in zastopanje v zvezi z ustavno pritožbo; - pravno svetovanje in zastopanje pred mednarodnimi sodišči; - pravno svetovanje in zastopanje pri vložitvi pobude za oceno ustavnosti; - kot oprostitev plačila stroškov sodnega postopka. BPP se dodeli praviloma v obsegu, kot jo uveljavlja prosilec, in za čas, potreben glede na obliko, ki je bila dodeljena (prvi odstavek 28. člena ZBPP). Pristojni organ za BPP pa lahko: - določi drugačen obseg posameznih oblik BPP, če oceni, da bo tudi s posameznimi oblikami pravne pomoči dosežen pričakovani rezultat; - dodeli BPP za zaprošene oblike pravne pomoči le delno, tako da dodelitev veže na dokončanje posameznih faz postopka v isti zadevi (npr. v prvi fazi samo pravno svetovanje pri odvetniku, v drugi fazi po nasvetu in priporočilu odvetnika pravno svetovanje in zastopanje v postopku na prvi stopnji); - določi oziroma omeji vrsto storitev oziroma število ur pravnega svetovanja; - omeji BPP na določeno število ali vrsto dokaznih sredstev, ki so povezani z nesorazmernimi stroški; - iz razloga po prvi alineji prvega odstavka 24. člena tega zakona, upoštevaje izoblikovano sodno prakso, določi najvišji znesek BPP, ki se v posamezni zadevi, za katero je bila dodeljena BPP, kot strošek nudenja pravne pomoči, iz proračuna izplača upravičencu oziroma izvajalcu pravne pomoči (drugi odstavek 28. člena ZBPP). Obliko in obseg dodeljene BPP pristojni organ za BPP določi z odločbo, s katero ugodi prošnji (tretji odstavek 37. člena ZBPP), in sicer v izreku te odločbe. Izrek je namreč tisti del odločbe, s katerim se odloči o predmetu postopka in vseh zahtevkih strank ter ki edini postane dokončen, pravnomočen in izvršljiv (213. člen ZUP).

45. Iz citiranih zakonskih določb izhaja dvoje. Prvič, razvidno je, da je zakonodajalec posebej opredelil pravno svetovanje in zastopanje v postopku pred sodišči na prvi in drugi stopnji ter nato ločeno pravno svetovanje in zastopanje v zvezi z izrednimi pravnimi sredstvi in še posebej pravno svetovanje in zastopanje v zvezi z ustavno pritožbo. Ob tem sodišče izpostavlja, da okoliščine, ki so pomembne za dodelitev BPP, niso nujno enake, kadar se uveljavlja dodelitev BPP za pravno svetovanje in zastopanje v postopku pred sodiščem na prvi ali drugi stopnji ter ko se BPP uveljavlja za izredna pravna sredstva ali za ustavno pritožbo. In drugič, za presojo, v kakšni obliki in obsegu je dodeljena BPP, je bistven izrek odločbe o dodelitvi BPP. Glede na določbe ZBPP sicer toženka lahko dodeli BPP v določeni zadevi v obliki in obsegu pravnega svetovanja in zastopanja tako v postopku pred sodiščem na prvi stopnji in na drugi stopnji, kot tudi za izredna pravna sredstva in za ustavno pritožbo oziroma ustavne pritožbe, vendar pa mora slednje določiti v izreku odločbe o dodelitvi BPP.

46. Ob upoštevanju vsega navedenega, po presoji tukajšnjega sodišča iz izreka odločbe, s katero je bila upravičencu dodeljena BPP, izhaja, da je bila ta dodeljena do zaključka kazenskega postopka na prvi stopnji, ne pa tudi za pravno svetovanje in zastopanje za vlaganje ustavnih pritožb. Po presoji sodišča zato ni mogoče slediti tožniku, ki zatrjuje, da tako dodeljena BPP vključuje tudi sestavo ustavnih pritožb in pritožbe na ESČP, ki se nanašajo na sklepe o priporu oziroma njegovem podaljšanju, pa čeprav so bili ti sklepi izdani ter ustavne pritožbe in pritožba na ESČP vložene še pred končanjem kazenskega postopka na prvi stopnji. Zmotno je torej tožbeno stališče, da je bila BPP upravičencu dodeljena tudi za ustavne pritožbe in pritožbo na ESČP kot za faze kazenskega postopka. Na drugačno odločitev tudi ne more vplivati morebitna drugačna praksa organov za BPP drugih sodišč glede nagrade za ustavne pritožbe v sklepih, na katere se sklicuje tožnik, ker presoja zakonitosti teh odločb ni predmet presoje v tem upravnem postopku, pač pa sodišče presoja le pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa. S sklicevanjem na te sklepe pa tožnik tudi ni izkazal, da bi bilo tako odločanje ustaljena sodna praksa, predvsem zato, ker je Upravno sodišče v sodbah III U 291/2010 z dne 11. 3. 2011, III U 145/2021 z dne 24.06.2024, III U 297/2019 z dne 16. 9. 2024 in I U 342/2020 z dne 18. 1. 2022 že sprejelo stališče, da BPP, odobrena za pravno svetovanje in zastopanje na prvi stopnji, ne vključuje tudi nadaljevanja postopka s sestavo ustavne pritožbe, pa četudi se ta nanaša na sklepe o odreditvi oziroma podaljšanju pripora. Enako to po mnenju sodišča v tej zadevi velja tudi za pritožbo zoper te sklepe na ESČP.

Glede odmere nagrade za sestavo dveh predlogov za izločitev dokazov in dveh predlogov za prenos krajevne prisojnosti

47. Tožena stranka tožniku ni priznala priglašene nagrade za sestavo in vložitev dveh zahtev za izločitev dokazov v trajanju do 10 ur oziroma 8 ur, ter dveh predlogov za prenos krajevne pristojnosti v trajanju do 4 ure oziroma 5 ur, vse po tar. št. 50/1 OT

, pač pa mu je priznala nagrado za sestavo in vložitev štirih predlogov z obširno obrazložitvijo po tar. št. 8/15 OT

. Kot je navedla, ne gre za storitve, ki bi bile vezane na študij spisa in s tem na porabljeni čas. Tožnik takemu stališču oporeka in navaja, da gre pri stališču tožene stranke za nepoznavanje instituta izločanja dokazov v kazenskem postopku, ki zahteva temeljito poznavanje vseh podrobnosti spisa ter poznavanje stališč Vrhovnega in Ustavnega sodišča, kar vse po njegovem mnenju kaže, da gre za odvetniško storitev, ki je vezana na porabljen čas.

48. Sodišče ugotavlja, da tožena stranka svojega stališča, da gre pri odmeri nagrade za sestavo predlogov za izločitev dokazov in predlogov za prenos krajevne pristojnosti za obrazložene vloge in ne za storitve, ki bi bile vezane na študij spisa in s tem na porabljeni čas, ni utemeljila tako, da bi jo bilo mogoče preizkusiti,

kar je bistvena kršitev določb upravnega postopka (7. točka drugega odstavka 237. člena ZUP). Tožena stranka je namreč zgolj navedla, da gre v primeru teh odvetniških storitev za predloge z obširno obrazložitvijo in tožniku po tar. št. 8/15 OT priznala 100 točk za vsakega od predlogov. Zakaj tožniku ni priznala nagrade za ta opravila, tako kot je to predlagal v stroškovniku (torej kot časovno ovrednotene storitve, vezane na čas študija spisa) in na kakšni podlagi je sprejela svojo odločitev, pa tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanega sklepa ni pojasnila in je zato sodišče ne more preveriti. Ta presoja sodišča ne pomeni avtomatično tega, da bi bila odločitev tožene stranke nepravilna, pač pa da se sodišče o njeni pravilnosti (zakonitosti) ne more izreči, ker tožena stranka ni utemeljila, kaj so bili razlogi, ki so ji narekovali drugačno odločitev, kot pa jo je v stroškovniku predlagal tožnik.

49. Sodišče še ugotavlja, da tožena stranka tožnika pred sprejemom odločitve v delu, ki se nanaša na njegovo zahtevo za izplačilo nagrade za sestavo dveh predlogov za izločitev dokazov in dveh predlogov za prenos krajevne pristojnosti, ni seznanila s svojim stališčem, kar je bistvena kršitev določb postopka po 3. točki drugega odstavka 237. člena ZUP. Po 9. členu ZUP (načelo zaslišanja stranke) je namreč treba dati stranki možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo; stranka pa se lahko o dejstvih in okoliščinah izjavi le, če se seznani z vsemi pravno relevantnimi dejstvi in pravno podlago zadeve. V obravnavanem primeru, ko je tožena stranka tožnikove odvetniške storitve sestave dveh predlogov za izločitev dokazov in dveh predlogov za prenos krajevne pristojnosti po vsebini ovrednotila povsem drugače, kot pa je to predlagal tožnik, bi morala tožnika še pred sprejemom svoje odločitve o svojih stališčih seznaniti in ga tudi seznaniti z vsemi razlogi, ki jo vodijo do take presoje. Ker pa tega ni storila, se tožnik vse do vložitve tožbe o njenih stališčih ni mogel izjaviti.

Glede odmere nagrade za sestavo pritožbe zoper sklep o predlogu za izločitev dokazov

50. Tožnik odločitvi tožene stranke v delu odmere nagrade za sestavo pritožbe zoper sklep o predlogu za izločitev dokazov oporeka v sklopu ugovorov (V. točka tožbe), s katerimi graja njene odločitve odmere nagrade za opravila, za katera bi morala tožena stranka po njegovi presoji kot podlago upoštevati porabljeni čas (v istem sklopu namreč ugovarja odmerjeni nagradi za sestavo dveh predlogov za izločitev dokazov in nagradi za dva predloga za prenos krajevne pristojnosti). Svojega ugovora, s katerim oporeka odločitvi tožene stranke glede odmere nagrade za sestavo pritožbe zoper sklep o predlogu za izločitev dokazov, tožnik podrobneje ne konkretizira, pač pa le navaja, da bi mu morala tožena stranka priznati nagrado za to storitev v višini 750 točk, zvišano za 75 %.

51. Sodišče najprej poudarja, da se do nekonkretiziranih ugovorov ne more opredeljevati. Ob upoštevanju, da je tožnik ugovor glede odmere nagrade za sestavo pritožbe zoper sklep o predlogu za izločitev dokazov v tožbi umestil skupaj z ugovori zoper odločitev tožene stranke o odmeri nagrade za sestavo dveh predlogov za izločitev dokazov in dveh predlogov za prenos krajevne pristojnosti, bi sicer bilo mogoče sklepati, da meni, da bi mu morala tožena stranka tudi nagrado za to opravilo odmeriti po porabljenem času (tar. št. 50/1 OT), kar pa je v nasprotju z njegovo zahtevo po stroškovniku, ko je za to storitev zahteval nagrado po tar. št. 11/1 OT (redno pravno sredstvo zoper sodbo). Ker razlogov za ugovor zoper odločitev tožene stranke, ki mu je odmerila nagrado za sestavo pritožbe zoper sklep o predlogu za izločitev dokazov po tar. št. 11/2 (redno pravno sredstvo zoper drugo odločbo) v zvezi z drugim odstavkom 7. člena OT (povišanje za 75 %), tožnik ni utemeljil in ker ni pojasnil, zakaj je bila taka odločitev tožene stranke po njegovi presoji nepravilna, sodišče njegov ugovor v tem obsegu kot nekonkretiziran zavrača.

52. Tožnik izpodbija tudi odločitev tožene stranke, ki mu za študij spisa ni priznala zahtevane nagrade za študij do 15 ur v višini 1.500 točk, pač pa mu je priznala nagrado za študij spisa do štirih ur po tar. št. 43/2 OT v zvezi z drugim odstavkom 7. člena OT v višini 400 točk. Tožena stranka je v izpodbijani odločbi navedla, da je pri tej odmeri upoštevala obseg in zahtevnost zadeve ter zapis tožnika v eni od vlog, da v konkretnem primeru ne gre za obsežnejšo kazensko zadevo. Slednje tožnik zavrača z utemeljitvijo, da je ta zapis treba razumeti v kontekstu predloga za prenos pristojnosti, kar pa ne more predstavljati relevantne podlage za presojo o tem, koliko časa je porabil za študij spisa. V tretji pripravljalni vlogi se sklicuje še na izvedensko mnenje v zadevi Okrožnega sodišča Pg 5/2021, iz katerega izhaja, da je izvedenec za branje in študij približno 5.000 strani spisa (kar je enako, kot je bil obseg spisa v kazenski zadevi, za katero je bila upravičencu dodeljena BPP) porabil 167 ur ter prilogo, iz katere izhaja, da povprečni bralec prebere eno stran v dveh minutah.

53. Sodišče pritrjuje tožniku, da tožena stranka svoje presoje, da je za študij spisa v predmetni zadevi primerna nagrada za čas do štirih ur, ni utemeljila na način, da bi bilo njeno odločitev mogoče preizkusiti, kar je bistvena kršitev določb postopka (7. točka drugega odstavka 237. člena v zvezi s prvim odstavkom 214. člena ZUP). Zgolj z navedbo, da je upoštevala obseg in zahtevnost zadeve in da je upoštevala zapis tožnika na predlogu za prenos krajevne pristojnosti, namreč ni pojasnila, kako je prišla do zaključka, da je sodni spis mogoče prebrati prav v času štirih ur in zakaj tožnikova ocena, da je za to potreboval 15 ur, ni upravičena. Glede na to, da je tožena stranka očitno bistveno drugače ocenila obseg sodnega spisa in zahtevnost zadeve ter posledično čas, ki je potreben za njegovo preučitev, kot pa je to ocenil tožnik, bi morala tožnika s tem seznaniti in mu dati možnost, da bi se o tem izjavil (9. člen ZUP), oziroma da bi z ustreznim pojasnilom utemeljil svoj zahtevek. To še toliko bolj velja zato, ker gre pri vprašanju časa, potrebnega za študij spisa, za prosto oceno tožene stranke, ki pa mora biti zato ustrezno utemeljena. Očitki tožnika, da je tožena stranka kršila določbe postopka s tem, ko je na podlagi pregleda obsega in zahtevnosti sodnega spisa in nekaterih zapisov v njem prišla do izpodbijanih zaključkov o času, ki je bil potreben za študij spisa, ni pa te svoje presoje ustrezno argumentirala ter tožnika s svojimi zaključki pred izdajo izpodbijanega sklepa tudi ni seznanila ter mu ni dala možnosti, da bi se o tem izjavil, so glede na povedano po presoji sodišča zato utemeljeni.

Glede povečanja plačila iz naslova urnine ter nadomestila za čas odsotnosti iz pisarne po 7. členu OT

54. Tožnik je v tožbi ugovarjal tudi odločitvi tožene stranke, ki mu pri odmeri nagrade za urnino in za nadomestilo za čas odsotnosti iz pisarne ni priznala dodatnega 75 % oziroma 50 % povišanja. V tretji pripravljalni vlogi z dne 29. 9. 2025 je ta ugovor spremenil tako, da je navedel, da je sicer res upravičen do nižje nagrade, kot jo je priglasil v stroškovniku, to je brez dodatnega 75 % oziroma 50 % povišanja (torej je smiselno pritrdil zaključkom tožene stranke), da pa mu je tožena stranka ti dve nagradi neupravičeno znižala za polovico. Skladno s tem je v tem obsegu tožnik tudi spremenil svoj tožbeni zahtevek.

55. Sodišče pritrjuje tožniku, da bi mu morala tožena stranka urnino in nadomestilo za čas potovanja za stranko priznati v celotnem in ne le v polovičnem znesku po OT ter se sklicuje na presojo glede uporabe petega odstavka 17. člena ZOdv, kot je opisana v predhodnih točkah te obrazložitve (točke 38 do 42).

56. Četudi je tožnik v tretji pripravljalni vlogi pritrdil odločitvi tožene stranke, da se nagrade za urnino in nadomestilo za čas odsotnosti iz pisarne ne povišajo po 7. členu OT, sodišče zaradi ponovnega postopka vendarle dodaja, da se je tudi upravnosodna praksa v primerljivih zadevah

že izrekla, da povečanje iz drugega odstavka 7. člena OT ne vključuje priznanih nagrad, ki so časovno ovrednotene (kot sta urnina in nadomestilo za odsotnost iz pisarne), saj bi v tem primeru prišlo do neupravičenega podvajanja nagrad. Na podlagi te določbe OT se zvišujejo plačila za storitve iz posebnega dela OT, ne pa tudi postavke porabljenega časa, kot sta urnina in nadomestilo za čas odsotnosti iz pisarne, ki ne predstavljata odvetniške storitve v smislu OT, temveč ju odvetnik lahko obračuna le poleg plačila za zastopanje. Že iz jezikovne razlage določbe 7. člena OT namreč izhaja, da se zviša skupna vrednost storitve, torej vsota vseh storitev, ki jih je odvetnik opravil za stranko, razen izdatkov in drugih stroškov; urnina in nadomestilo za odsotnost iz pisarne pa nista odvetniški storitvi. Da gre nadomestilo za odsotnost iz pisarne v času potovanja za stranko in urnino, kot nagradi za porabljeni čas, obravnavati kot izdatek, po mnenju tukajšnjega sodišča kaže tudi razlaga ob upoštevanju 9. člena OT, ki med izdatki našteva (tudi) dnevnice, te pa so v petem odstavku 10. člena OT določene glede na čas odsotnosti odvetnika iz kraja odvetnikove pisarne. Po povedanem sta po presoji tukajšnjega sodišča urnina, kot plačilo za porabljeni čas med opravljanjem oziroma zaradi opravljanja odvetniške storitve, ter nadomestilo za odsotnost iz pisarne v času potovanja za stranko, izdatek v zvezi z delom odvetnika. Sodišče zato, čeprav urnina in omenjeno nadomestilo nista izrecno našteta med izdatki iz 9. člena OT, z razlago po podobnosti (

) sodi, da ju ni mogoče uvrstiti med odvetniške storitve, kar pa pomeni, da je tožena stranka pravilno zaključila, da je tožnik v stroškovniku neupravičeno zahteval zvišanje vrednosti storitve v delu, ki se nanaša na ti dve časovno ovrednoteni postavki. K stališču, da urnina in nadomestilo za odsotnost iz pisarne po svoji naravi ne sodita med storitve, je sodišče vodila tudi ugotovitev, da je takšno stališče zavzela tudi civilnopravna sodna praksa,

ki odvetniške storitve razmejuje od ostalih odvetniških stroškov, urnine in nadomestilo za čas potovanja za stranko (poleg kilometrine oziroma potnih stroškov) pa priznava kot poseben strošek, povezan s potovanjem.

Glede odmere nadomestila za čas odsotnosti iz pisarne

57. Za tožnika je sporno nadomestilo za odsotnost iz pisarne v času potovanja za stranko od sedeža njegove odvetniške pisarne do Okrožnega sodišča v Kopru tudi zato, ker meni, da bi mu morala tožena stranka to nadomestilo priznati ne le v višini 40 točk za vožnjo v obe smeri (do 30 minut v eno smer), pač pa v višini 80 točk (od 30 minut do ene ure v eno smer). V četrtem odstavku 6. člena OT je namreč določeno, da pripada odvetniku za odsotnost iz pisarne v času potovanja za stranko za vsake začete pol ure 20 točk. V tretji pripravljalni vlogi se tožnik v dokaz svojih trditev sklicuje na odločbi tožene stranke Bpp 340/21 z dne 10. 9. 2025 in Bpp 217/25 z dne 10. 9. 2025 ter izračun, izveden preko aplikacije Google Maps. Kot je tožena stranka pojasnila v obrazložitvi svoje odločitve, se je pri odmeri nadomestila tudi sama oprla na izračun po podatkih na spletni strani https://www.google.si/maps.

58. Sodišče meni, da tožena stranka svoje odločitve v opisanem obsegu ni pojasnila tako, da bi jo sodišče lahko preverilo (bistvena kršitev določb postopka po 7. točki drugega odstavka 237. člena ZUP). V obrazložitvi je namreč zgolj navedla, da traja čas vožnje od odvetnikove pisarne do Okrožnega sodišča v Kopru do 30 minut. Ob tem se je sicer sklicevala na podatke izračuna o času vožnje, vendar pa v obrazložitvi ni konkretizirala, kaj je po teh podatkih ugotovila (torej, kakšen čas vožnje izhaja iz teh podatkov), izpisa iz spletne strani, ki jo je uporabila za izračun, pa tudi ni med listinami upravnega spisa, kar bi omogočilo preverjanje njenih zaključkov. To pa je pomembno zlasti zato, ker je tožnik v stroškovniku zahteval, da se mu za vsako odsotnost iz pisarne v predmetni zadevi (za obe smeri vožnje) prizna nagrada v višini 80 točk, torej več, kot pa mu je to priznala tožena stranka. Četudi je tožnik tretji pripravljalni vlogi priložil izpis iz aplikacije Google Maps, iz katerega izhaja, da traja vožnja med njegovo pisarno in Okrožnim sodiščem v Kopru 31 minut, pa ostaja odprto vprašanje, kakšno je bilo trajanje vožnje v času, ko je tožena stranka sprejela izpodbijani sklep. Sodišče namreč dopušča možnost, da je bil v času odločanja tožene stranke čas trajanja vožnje krajši (vozne razmere se namreč spreminjajo, odločitev pa je bila sprejeta v letu 2023), vendar pa temu glede na pomanjkljivo obrazložitev in dejstvo, da med listinami upravnega spisa ni podatkov, ki bi to izkazovali, ne more niti pritrditi niti tega ne more izključiti.

59. Po povedanem je sodišče iz razlogov, kot so pojasnjeni v 38. do 42, 47. do 49, 52. do 55. in 57. do 58. točkah te obrazložitve, II. točko izreka izpodbijanega sklepa na podlagi 4. in 3. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) odpravilo ter v tem delu zadevo vrnilo toženi stranki v ponovni postopek, v katerem mora ugotovljene nepravilnosti odpraviti. Sodišče je odločitev sprejelo, ne da bi opravilo glavno obravnavo, saj je bilo že na podlagi tožbe, izpodbijanega sklepa in listin upravnega spisa očitno, da je treba tožbi ugoditi in izpodbijani sklep odpraviti, v postopku pa ni sodeloval stranski udeleženec, ki bi imel nasprotni interes (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1).

60. Sodišče pojasnjuje še, zakaj je zadevo vrnilo v ponovni upravni postopek in zakaj torej v tem upravnem sporu ni odločalo v sporu polne jurisdikcije, kot je predlagal tožnik. Pogoje za takšno odločanje določata prvi odstavek 7. člena ZUS-1, po katerem sodišče v upravnem sporu v mejah tožbenega zahtevka odloči o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika ali pravne osebe, če zakon tako določa ali če je zaradi narave pravice oziroma zaradi varstva ustavne pravice to potrebno, ter dalje prvi odstavek 65. člena ZUS-1, po katerem sme sodišče o stvari sami odločiti, če narava stvari to dopušča in če dajejo podatki postopka za to zanesljivo podlago ali če je na glavni obravnavi samo ugotovilo dejansko stanje. Izhajajoč iz načela delitve oblasti pa upravni spor kot sodni postopek, ki je primarno namenjen sodni kontroli zakonitosti aktov uprave, ne more pomeniti nadomestnega odločanja sodišč v upravnih zadevah in s tem prevzemanja vloge ter funkcije druge veje oblasti. Glede na naravo konkretne zadeve, ko gre za odmero odvetniških stroškov iz naslova BPP, s tem pa za obveznost, ki jo iz svojega proračuna izvršuje organ, ki BPP odobri, sodišče meni, da je utemeljeno, da v še odprtem delu tožnikovega zahtevka ob upoštevanju stališč sodišča odloči tožena stranka.

61. Ker je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijani sklep v izpodbijanem zavrnilnem delu odpravilo, je tožnik po tretjem odstavku 25. člena ZUS-1 upravičen do pavšalnega zneska povračila stroškov skladno s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu. Na tej podlagi je sodišče tožniku, ker v postopku ni imel pooblaščenca, ki je odvetnik, priznalo pavšalni znesek povračila stroškov po prvem odstavku 3. člena omenjenega Pravilnika v višini 15,00 EUR. Pavšalni znesek vključuje vse stroške zastopanja v upravnem sporu na prvi stopnji, tudi materialne. Tožena stranka mora navedeni znesek tožniku plačati v roku 15 dni od prejema te sodbe, po poteku tega roka tečejo tudi zakonske zamudne obresti (313. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1, in 299. člen Obligacijskega zakonika, OZ).

62. Za tožbo plačano sodno takso v višini 148,00 EUR bo tožniku vrnilo sodišče po uradni dolžnosti (36. in 37. člen Zakona o sodnih taksah, ZST-1, ter opomba 6.1.c taksne tarife tega zakona).

Prim. sklep Vrhovega sodišča X Ips 55/2015 z dne 4. 11. 2015.

Tako npr. v sklepih Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 342/2023 z dne 15. 6. 2023, Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 701/2021 z dne 10. 5. 2021, II Cp 1793/2019 z dne 23. 12. 2019, I Cp 1523/2019 z dne 7. 11. 2019, I Cpg 85/2020 z dne 11. 3. 2020, III Cp 2027/2024 z dne 27. 1. 2025, Višjega sodišča v Mariboru I Cp 570/2019 z dne 29. 8. 2019 , in drugih.

Enako v sodbah Upravnega sodišča, npr. II U 131/2023 z dne 13. 2. 2025, IV U 83/2023 z dne 9. 6. 2025, I U 1493/2023 z dne 11. 7. 2025, I U 879/2023 z dne 26. 8. 2025, I U 1568/2023 z dne 15. 9. 2025.

Po 1. točki tar. št. 50 OT se vrednotijo storitve, ki so odvisne zlasti od porabljenega časa in v tarifi niso posebej ovrednotene, in sicer za vsake začete pol ure po 50 točk.

Po 15. točki tar. št. 8 OT se druge obrazložene vloge v kazenskem postopku vrednotijo v višini 100 točk.

Prvi odstavek 214. člena ZUP določa, da mora obrazložitev odločbe upravnega organa obsegati: razložitev zahtevkov strank in njihove navedbe o dejstvih; ugotovljeno dejansko stanje in dokaze, na katere je le-to oprto; razloge, odločilne za presojo posameznih dokazov; navedbo določb predpisov, na katere se opira odločba; razloge, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo; in razloge, zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank.

Prim. sodbe tega sodišča IV U 67/2014 z dne 13. 11. 2014, I U 251/2019 z dne 21. 5. 2020, III U 116/2019 z dne 28. 5. 2021 in I U 465/2021 z dne 22. 11. 2022.

Prim. sklep Višjega sodišča v Mariboru I Cp 66/2020 z dne 24. 4. 2020 in sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 325/2021 z dne 8. 4. 2021.

Zakon o odvetništvu (1993) - ZOdv  - člen 17, 17/5, 20, 20/2

Odvetniška tarifa (2015) - člen 6, 6/4, 7, 7/2

Odvetniška tarifa (2015) - tarifna številka 8, 8-15, 11, 11-2, 43, 43-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.