UPRS Sodba I U 71/2026-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2026-01-16

mednarodna in subsidiarna zaščita - očitno neutemeljena prošnja - ekonomski razlog - zdravstveni razlog - strah pred preganjanjem - varna izvorna država

Tožnik je svojo prošnjo utemeljeval in na osebnem razgovoru izpostavil razloge zdravstveno-ekonomske narave. Opisane okoliščine niso razlogi, ki bi lahko predstavljali utemeljen razlog za priznanje mednarodne zaščite. Četudi v izvorni državi nima realne zmožnosti primerne zdravstvene oskrbe, to ne more biti razlog za ugoditev njegovi prošnji. Zmanjšanje ekonomskih in socialnih pravic, dostopa do zdravstvenih storitev ali izobrazbe zaradi slabše ekonomske in socialne razvitosti prosilčeve izvorne države, v primerjavi z (ekonomskimi in socialnimi) pravicami, ki jih je užival v državi, kjer je zaprosil za mednarodno zaščito, namreč ne zadostuje za priznanje mednarodne zaščite.

Povzetek bistvenih razlogov izpodbijane odločbe

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) kot očitno neutemeljeno zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Tožniku je določila 10 dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 (2. točka izreka), sicer bo s tega območja odstranjen (3. točka izreka). Tožena stranka je tožniku za obdobje enega leta določila prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic navedene Konvencije, ki pa se ne bo izvršila, če bo to območje zapustil v roku za prostovoljni odhod (4. točka izreka). Odločila je še, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Po ugotovitvah toženke tožnik svojo prošnjo za mednarodno zaščito utemeljuje z nepomembnimi dejstvi. Okoliščine obravnavane zadeve tako po njeni oceni ne opravičujejo priznanja mednarodne zaščite, saj iz tožnikovih izjav ni razvidno, da bi bil preganjan na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja. Prošnjo za mednarodno zaščito namreč utemeljuje le s socialno-ekonomskim položajem (drago zdravljenje, zavoljo česar je bil primoran zadolžiti se) ter grozečo nevarnostjo s strani upnikov, ker dolgov ni plačal. Omenjene težave pa ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite, saj gre za socialno-ekonomsko vprašanje, ne pa za ogroženost človekovih pravic, ki bi lahko vodila v mednarodno zaščito. Iz tožnikovih navedb po njeni oceni ni razvidno, da bi se zaradi groženj upnikov obrnil na pristojne državne institucije. Hkrati ni zatrjeval, da bi mu bil v izvorni državi onemogočen dostop do dela, socialnih storitev ter zaščite pred upniki. Tako ni niti navedel dejanj resne škode, tudi sicer pa so nedržavni subjekti (upniki) lahko subjekt resne škode zgolj tedaj, če država oziroma njene organizacije niso zmožne nuditi zaščite pred resno škodo.

3. Toženka je zato tožnikove izjave ocenila za nepomembne za obravnavanje upravičenosti do priznanja mednarodne zaščite po ZMZ-1, s čimer so podani razlogi za zavrnitev njegove prošnje na podlagi prve alineje 52. člena ZMZ-1 kot očitno neutemeljene. Toženka je hkrati ugotovila, da tožnik ni predložil ustrezne listine iz 97. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2), s katero bi izkazal svojo istovetnost. Kljub temu mu je verjela, da prihaja iz Alžirije in da je državljan te države, ki predstavlja varno izvorno državo. Ocenila je, da iz izjav prosilca ni moč zaključiti, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo v smislu smrtne kazni ali usmrtitve ali mučenja ali nečloveškega ali poniževalnega ravnanja ali kazni (druga alineja 52. člena ZMZ-1).

4. Zoper izpodbijano odločbo je tožnik vložil tožbo zaradi nepravilne uporabe materialnega prava ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, v kateri predlaga odpravo odločbe in vrnitev zadeve v ponoven postopek. Ne strinja se s stališčem toženke, da je Alžirija zanj varna država. Čeprav je kot taka razglašena z odlokom Vlade, meni, da bi toženka morala pridobiti dodatna poročila o njegovi izvorni državi. Priznava, da v Alžiriji sicer ni živel v razmerah hudega pomanjkanja in je imel možnost, da se stanje izboljša v razumnem času, a je hkrati imel hude zdravstvene težave z očmi, pri čemer v svoji državi ni bil deležen ustreznega zdravljenja, čeprav je bil zdravstveno zavarovan. Posledično meni, da mu mora biti nudena subsidiarna zaščita, saj bo v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen hitremu in nepopravljivem poslabšanju lastnega zdravja. Njegovo zdravstveno stanje sicer ni na smrt ogrožajoče, a hkrati gre za vid, ki je pomemben vsaki osebi. Življenje v Republiki Sloveniji bi mu omogočilo dostop do primerne zdravstvene oskrbe in reševanju zaskrbljujočih zdravstvenih posledic, ki jih v izvorni državi ne more. Poudarja, da je za mednarodno zaščito zaprosil zaradi resne zdravstvene stiske, pomanjkanja družinske podpore in odsotnosti pomoči varnostnih organov. Dolgovi, pritiski upnikov, socialna nezmožnost poskrbeti za lastno zdravje in človeka dostojno bivanje so sicer zasebnopravna in ekonomska posledica njegove poškodbe, a je zanj izvorna država nevarna tako subjektivno, kot tudi objektivno. Ker pravni sistem v Alžiriji ne deluje, bi bila ob vrnitvi ogrožena tudi njegova varnost in varnost njegove družine pred kriminalno združbo upnikov. Meni, da bi bil življenjsko ogrožen. V dokaz svojih trditev predlaga lastno zaslišanje. V tožbi napove, da bo dostavil tudi dokumentacijo glede svojega zdravstvenega stanja.

5. V odgovoru na tožbo se toženka sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe. Dodatno še pojasnjuje, da sta bila v času podaje prošnje glavna razloga prosilca za zapustitev izvorne države ekonomski oziroma finančni, na osebnem razgovoru pa je izpostavil tudi zdravstveni ter poudaril, da ima zaradi dolgov težave z upniki. Meni, da tožnik svojih tožbenih navedb, v katerih trdi, da je omejen v zdravstveni oskrbi, čeprav plačuje prispevke, v ničemer ne podkrepi. Toženka meni, da mu je zdravstvena oskrba na voljo v Alžiriji, glede na njegove navedbe pa mu je omogočeno tudi plačljivo zasebno okulistično zdravljenje. Sam se je sicer odločil za zdravljenje v Turčiji, ki pa ga je prav tako moral plačati. Toženka vztraja pri tem, da mu v primeru vrnitve v izvorno državo ne grozi resna škoda. Ker tožnik pomoči pristojnih organov pred zatrjevanimi grožnjami upnikov sploh ni iskal, mu ni moč verjeti.

6. V dokaznem postopku je sodišče pogledalo in prebralo upravni spis št. 2142-2967/2025 (1222-13), ki se nanaša na zadevo ter dokazni listini tožnika, ki se nahajata pod prilogo A 2 (izpodbijana odločba) in A3 (fotokopija zdravniškega izvida) sodnega spisa. Zaslišalo je tožnika.

7. Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite (20. člen ZMZ-1), če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje, določeni v 26. do 28. členu ZMZ-1. Za priznanje statusa begunca mora prosilec izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja zaradi njegove pripadnosti določeni rasi/etnični skupini, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, da se prosilec zaradi takega strahu nahaja zunaj izvorne države in da zaradi takega strahu ne more oziroma noče uživati varstva te države (razloge in definicijo preganjanja ureja 27. člen ZMZ-1, zatrjevana dejanja preganjanja pa morajo hkrati imeti lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1).

8. Če prosilec ne izpolnjuje pogojev za status begunca, se mu lahko prizna status subsidiarne zaščite, a zgolj, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo in, če hkrati ne obstajajo izključitveni razlogi (tretji odstavek 20. člena ZMZ-1). ZMZ-1 v 28. členu resno škodo opredeljuje kot smrtno kazen ali usmrtitev, mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kazen v izvorni državi ali resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada. To škodo pa mora povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu preganjanja ali resne škode iz 24. člena ZMZ-1, kamor se lahko štejejo država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja ter nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da država, politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo.

9. Na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 pristojni organ prošnjo zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena tega zakona. V navedeni določbi zakona je med drugim določeno, da se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu (prva alineja) ali če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena tega zakona (druga alineja).

10. Uvodoma velja poudariti, da organ o prošnji za mednarodno zaščito odloča v okviru izjave prosilca, ki mora navesti vsa dejstva in okoliščine v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo, za utemeljitev svojih navedb pa predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (21. člen ZMZ-1). Okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, so tako v rokah prosilca.

11. V upravnem postopku je tožnik svojo prošnjo utemeljeval in na osebnem razgovoru izpostavil razloge zdravstveno-ekonomske narave. Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je toženka s prosilcem ob prisotnosti tolmača za arabski jezik opravila osebni razgovor, na katerem je povedal, da je v Alžiriji utrpel nesrečo, v kateri si je poškodoval oči. Posledično je odšel na zdravljenje v Turčijo. V Alžiriji je namreč takšno zdravljenje zelo drago, pa tudi manj uspešno kot v Turčiji. Ker je bilo tudi tam zdravljenje predrago, se je odločil, da pride v eno izmed evropskih držav. Njegova ciljna država je bila Španija, saj je preko spleta dobil informacije, da so tam specialisti za oči. Pojasnil je, da bi bila vrnitev v Alžirijo zanj kot samomor, saj dolguje denar upnikom, ki mu grozijo. Rad bi se integriral v slovensko družbo, si poiskal delo in nadaljeval z zdravljenjem.

12. Tudi po presoji sodišča opisane okoliščine niso razlogi, ki bi lahko predstavljali utemeljen razlog za priznanje ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Toženka je tako pravilno ugotovila, da tožnikovih navedb ni možno povezati z nobenim od zakonsko določenih razlogov preganjanja, da težav ni povzročila država ali drugi, v ZMZ-1 določeni tretji akterji, in da tožnikovih težav ni mogoče povezati z raso, vero, narodnostjo, političnim prepričanjem ali pripadnostjo določeni družbeni skupini. Tem ugotovitvam tožnik v upravnem sporu ne oporeka oziroma ne navede, zakaj bi bilo tovrstne zaključke moč presoditi drugače. Nasprotno, celo sam priznava, da ga "azilno pravo" ne varuje pred boleznijo, revščino ali dolgovi ter, da je dejstvo, da se je bil primoran zadolžiti, posledica strukturnih in socialnih pomanjkljivosti alžirskega socialnega in zdravstvenega sistema. Po presoji sodišča je tako toženka pravilno zaključila, da morebitno slabši zdravstveni sistem v izvorni državi prosilca in zatrjevane grožnje upnikov sami po sebi še niso razlog za priznanje mednarodne zaščite. Sodišče se zato sklicuje na razloge izpodbijane odločbe (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1).

13. Tožnik v tožbi sicer izpostavlja, da bi mu morala biti priznana subsidiarna zaščita, saj bo v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen hitremu in nepopravljivemu poslabšanju svojega zdravstvenega stanja. Čeprav trdi, da v izvorni državi nima realne zmožnosti primerne zdravstvene oskrbe, to ne more biti razlog za ugoditev njegovi prošnji. Zmanjšanje ekonomskih in socialnih pravic, dostopa do zdravstvenih storitev ali izobrazbe zaradi slabše ekonomske in socialne razvitosti prosilčeve izvorne države, v primerjavi z (ekonomskimi in socialnimi) pravicami, ki jih je užival v državi, kjer je zaprosil za mednarodno zaščito, namreč ne zadostuje za priznanje mednarodne zaščite.

Pojem resne škode v skladu z 28. členom ZMZ-1 namreč obsega smrtno kazen ali usmrtitev, mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kazen prosilca v izvorni državi ter resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja v mednarodnih ali notranjih oboroženih spopadih, česar pa tožnik ne trdi, temveč celo sam navaja, da njegovo zdravstveno stanje ni življenjsko ogrožajoče. Sodišče hkrati ni spregledalo, da je tudi v Sloveniji v kratkem času po vložitvi prošnje za mednarodno zaščito zaprosil za dovoljenje za dostop do trga dela

, kar nakazuje, da lahko dela in služi denar za poplačilo dolgov.

14. Poudariti velja, da za priznanje mednarodne zaščite ni dovolj dokaz o tveganju, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, temveč mora tveganje izvirati s strani dejavnikov, ki se lahko neposredno ali posredno pripišejo javnim organom te države, bodisi da grožnjo za zadevno osebo predstavljajo dejanja, ki jih organi te države izvajajo ali dopuščajo, bodisi država svojim državljanom pred neodvisnimi skupinami ali nedržavnimi subjekti ne more zagotoviti učinkovite zaščite.

Navedenega pa tožnik v upravnem postopku ni zatrjeval. Iz ugotovitev toženke celo nasprotno izhaja, da se na pristojne organe sploh ni obrnil. Na osebnem razgovoru je sicer izpostavil, da je v Turčijo odšel, kar imajo tam na voljo boljše zdravljenje, kar pa kot rečeno ne more biti razlog, ki bi izkazoval resno škodo v primeru vrnitve v Alžirijo. Da je določenih pregledov bil deležen nenazadnje priznava tudi sam, tudi s (na naroku) predloženim izvidom (priloga A3), za katerega trdi, da ga je prejel v Alžiriji, kar dokazuje, da so mu bile določene zdravstvene storitve vendarle nudene v izvorni državi. Da želi s tem zdravniškim izvidom dokazati kaj drugega, pa ne trdi, zato sodišče pritrjuje toženki, ki resne škode ne ugotavlja. Odločitev, da se bo (proti plačilu)

raje zdravil drugje, kjer imajo boljšo zdravstveno oskrbo, pa, kot že pojasnjeno, ne more biti razlog za priznanje mednarodne zaščite

15. V zvezi s tožnikovimi trditvami, da mu v primeru vrnitve grozi maščevanje upnikov, velja poudariti, da pojem nedržavnih subjektov sicer lahko zajema tretje osebe, vendar pa slednji ne morejo biti subjekti preganjanja ali resne škode, če ni mogoče dokazati, da država oziroma navedene politične stranke ali organizacije, vključno z mednarodnimi organizacijami, prosilcu niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite pred njimi (tretja alineja 24. člena ZMZ-1). Iz tožnikovih navedb ne izhaja, da in zakaj ga izvorna država pred upniki (torej tudi pred njihovim maščevanjem) ne bi bila pripravljena in zmožna učinkovito zaščititi. Zgolj pavšalna trditev, da pravni sistem ne deluje in, da se boji za svojo družino, pa temu ne more zadostiti. Sodišče tudi v tem delu pritrjuje zaključkom upravnega organa, da je logično in utemeljeno, da upniki, ki so tožniku posodili denar, le tega zdaj pričakujejo nazaj. Če so mu pri tem grozili, je tako na tožniku, da bi se obrnil na pristojne institucije, česar pa glede na ugotovitve toženke pred odhodom iz države (niti kasneje) ni storil. Subjekt resne škode, ki naj bi bila za tožnika podana v izvorni državi, tako sploh ni niti zatrjevan niti izkazan. Tožnik je zaslišan na sodišču sicer pojasnil, da upniki še vedno grozijo, obrnili pa naj bi se celo na policijo, kar pa zopet ne predstavlja ravnanja, ki bi utemeljevalo mednarodno zaščito. Pričakovanje upnikov, da se dolgovi poplačajo, je namreč povsem legitimno. Enako tudi morebitna podaja ovadbe, za katero tožnik izpove, da je bila s strani upnikov pred tremi dnevi vložena na policijo.

16. Izpodbijani akt toženke temelji tudi na dodatni nosilni ugotovitvi, da tožnik prihaja iz Alžirije, ki ga je Vlada Republike Slovenije z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav

uvrstila med varne izvorne države. Tretja država se lahko za prosilca šteje za varno izvorno državo, če ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče (prvi pogoj) ter prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1, zanj ni varna izvorna država (prvi odstavek 62. člena ZMZ-1). Koncept varne izvorne države skladno s Procesno direktivo II državi članici omogoča, da določeno državo označi za varno in domneva, da je varna tudi za posameznega prosilca. Republika Slovenija je ta koncept ustrezno uredila v 61. členu ZMZ-1. Upravni organ je na Odlok vezan, vendar je dolžan v vsakem posameznem primeru presoditi, ali so podani pogoji za uporabo koncepta varne izvorne države.

17. Tožbeni očitek, da bi toženka v zvezi z vprašanjem varne izvorne države pridobiti še dodatno dokumentacijo, je neutemeljen. Sodišče ugotavlja, da je na vse navedbe tudi v tem delu pravilno in popolno odgovorila toženka z izpodbijano odločbo. Utemeljena je tako ugotovitev, da tožnik ni navedel nobene take osebne okoliščine, na podlagi katere bi toženka lahko zaključila, da njegova izvorna država zanj ni varna. Zato je neutemeljeno tožbeno pričakovanje, da bi morala toženka preverjati splošne informacije in pridobiti dodatna poročila o tožnikovi izvorni državi. Vrhovno sodišče je že večkrat razložilo, da se informacije o izvorni državi pridobijo in analizirajo le, če so v povezavi z zatrjevanji prosilca, ki izkazujejo preganjanje oziroma utemeljen strah pred preganjanjem v smislu ZMZ-1, torej kadar je podan subjektivni element. Če ta element ni podan, ker okoliščine ali dejanja, ki jih prosilec zatrjuje, niso preganjanje oziroma ne utemeljujejo njegovega strahu pred preganjanjem v smislu ZMZ-1, pa toženi stranki pri odločanju o statusu begunca tožnikovih izjav ni treba preverjati glede na informacije o izvorni državi, saj z njimi ni mogoče nadomestiti subjektivnega pogoja

18. Glede na povedano, je toženka tudi pravilno zaključila, da Alžirija za tožnika predstavlja varno državo. To pa je po drugi alineji 52. člena ZMZ-1 prav tako razlog, da se njegova prošnja šteje kot očitno neutemeljena. Na pravilno ugotovljeno dejansko stanje je toženka pravilno uporabila materialno pravo in prošnjo tožnika na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 zavrnila kot očitno neutemeljeno.

19. Ker je izpodbijana odločba pravilna in zakonita, je sodišče v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Primerjaj tudi sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017.

Sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 193/2017 z dne 6. 12. 2017.

Zaslišan na sodišču pojasni, da je v Alžiriji 10 let delal v gradbeništvu in, da bo v Sloveniji v kratkem sklenil pogodbo o zaposlitvi.

Po tej logiki bi zanjo lahko zaprosil vsak, ki se odpravi na zdravljenje v tujino.

Tako tudi Vrhovno sodišče v sodbi X Ips 9/2020 z dne 9. 12. 2020.

Tako npr. sodbe Vrhovnega sodišča RS v zadevah I Up 119/2024 z dne 27. 5. 2024, I Up 2/2017 z dne 15. 3. 2017 in I Up 312/2014 z dne 16. 10. 2015 ter sklep Vrhovnega sodišča I Up 145/2014 z dne 8. 5. 2014.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 49, 49/1, 49/1-5, 52, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.