UPRS Sodba I U 1284/2025-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-07-31

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito - resna škoda - varna izvorna država - nedržavni subjekt - ekonomski razlogi za zapustitev izvorne države

Tožnikove navedbe glede ekonomskih in družinskih zadev ni možno povezati z nobenim od zakonsko določenih razlogov preganjanja, da težav ni povzročila država ali drugi v ZMZ-1 določeni tretji akterji in da tožnikovih težav ni mogoče povezati z raso, vero, narodnostjo, političnim prepričanjem ali pripadnostjo določeni družbeni skupini.

Dogodki s teroristi niso bili razlog, da je tožnik zapustil državo, ampak je bil razlog družinske oziroma ekonomska stiska, kot to jasno izhaja iz tožnikovih izjav, da je državo zapustil zaradi travme in mamine smrti ter izgube hiše.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s 7. točko 2. člena ter pete alineje prvega odstavka 49. člen Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ- 1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka); odločila, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane tožnikovo bivanje v Republiki Sloveniji nezakonito (2. točka izreka). Tožniku je določila 10 dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 (3. točka izreka). Če tožnik v roku iz 3. točke izreka tega ne bo storil, bo s teh območij odstranjen (4. točka izreka). Toženka je tožniku določila tudi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, in sicer za obdobje enega leta, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 3. točke izreka (5. točka izreka). Odločila je, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Toženka je ugotovila, da je tožnik, ki svoje istovetnosti ni izkazal, 23. 4. 2025 nezakonito vstopil v Republiko Slovenijo in 24. 4. 2025 vložil prošnjo za mednarodno zaščito (v nadaljevanju Prošnja). Povzela je izjave v policijskem postopku, v Prošnji in iz osebnega razgovora

, da se je predstavil kot A. A., roj. ...1979, državljan Ljudske demokratične republike Alžirije (v nadaljevanju: Alžirija). V bistvenem in povzeto je navedel, da pripada arabski narodnosti, je muslimanske veroizpovedi, ni član politične stranke ali organizacije, ni služil vojaškega roka, ni prestajal zaporne kazni. Iz Alžirije je odšel 15. 10. 2011 zaradi dela in revščine, bil je uničen, ker je ostal brez strehe nad glavo, delal je priložnostna dela, da je lahko preživel. V črnih letih je v Alžiriji delal v državnem podjetju, ki se je ukvarjalo z izkopom fosfatov. Podjetje je bilo oddaljeno 270 kilometrov od njegovega kraja. Ko se je nekega dne vračal domov z avtobusom, so ga ustavili teroristi in poklali dva potnika - vojaka. Pristopili so tudi do njega in videli dokument, iz katerega je bilo razvidno, da dela v državnem podjetju in mu dejali, da tam ne sme več delati ter z nožem zamahnili proti njegovem ušesu in ga poškodovali. Črna leta v Alžiriji so se končala leta 2010, ko je alžirski predsednik B. B. naredil narodno spravo in končal državljansko vojno v Alžiriji. Teroristi so leta 1994 in leta 1995 njega in njegove prijatelje novačili, da bi sodelovali z njimi. Oče mu je zato dejal, naj preneha obiskovati šolo, saj se je novačenje dogajalo v šoli. Leta 2012 je zapustil Alžirijo in se od takrat ni vrnil. Ciljne države ni imel. Želel si je le varno državo, kjer bi lahko varno živel. V Grčiji so mu prošnjo za mednarodno zaščito zavrnili, a je svoje bivanje na podlagi dovoljenja za bivanje podaljševal vsake tri mesece, ker ima tam sina s prvo ženo, Bolgarko. V Grčiji se je poročil še enkrat, z Albanko, s katero je živel v Solunu. Pravico do bivanja so mu zavrnili zaradi poroke. V Grčiji je bival od leta 2012 do leta 2013, a je državo moral zapustiti, ker je bil izgnan. Na Hrvaškem ni zaprosil za mednarodno zaščito. Če leta 2012 ne bi zapustil države, ne ve kaj bi bilo. Če bi se moral vrniti nazaj, tudi ne ve, kaj bi bilo, takrat ni imel težav z državo. Državo je zapustil zaradi travme in mamine smrti ter izgube hiše. Od Slovenije pričakuje delo, ki bi mu omogočilo dostojno življenje.

3. Toženka je ugotovila, da tožnikove težave niso povezane s preganjanjem na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja. Toženka je ugotovila, da tožnik Prošnjo utemeljuje s travmami zaradi islamističnega terorizma iz 90. let prejšnjega stoletja

. Toženka je v zvezi s travmami zaradi islamističnega terorizma iz 90. let prejšnjega stoletja ugotovila, da tožnik, ki je živel tam še veliko let po zatrjevanih travmatičnih izkušnjah (do 2012), kasnejših težav z islamskimi teroristi ni navedel in povedal, da je alžirski predsednik leta 2010 naredil narodno spravo in s tem mir v državi. Na podlagi navedenega je toženka ocenila, da nima utemeljenega razloga za strah pred nastankom resne škode in ne gre za razloge takšne narave, da bi predstavljale trajno in sistematično kršenje človekovih pravic. Toženka je zavrnila tudi zatrjevane težave tožnika v zvezi z osebnimi, družinskimi težavami in pojasnila, da zatrjevane stiske ne povzročajo tretji akterji (npr. država sama, gospodarske družbe itd.), kar bi morebiti lahko privedlo do kršenja njegovih pravic in uničenja njegove ekonomske eksistence. Toženka je pojasnila, da zatrjevana birokracija in odsotnost možnosti zaposlitve niso posledica le proti tožniku usmerjenih ukrepov. Toženka je izpostavila, da je tožnik v Alžiriji de facto delal (delal je za naftno družbo v puščavi, kjer je zaslužil dovolj za dostojno življenje, kasneje pa priložnostna dela' s katerimi je komaj preživel do odhoda iz države); da je izgubil dom, kar je bil eden od poglavitnih razlogov, da je prosilec zapustil državo in zato postal brezdomec. Toženka je ugotovila, da tožnik ni izkazal vzročne zveze iz osmega odstavka 27. člena ZMZ-1, da težav, ki jih tožnik uveljavlja, ni mogoče povezati z v zakonu določenimi elementi preganjanja in da institut mednarodne zaščite ni namenjen njihovemu reševanju. Toženka je ocenila tožnikove navedbe kot nepomembne za presojo upravičenosti do mednarodne zaščite in na podlagi prve alineje 52. člena ZMZ-1 Prošnjo zavrnila kot očitno neutemeljeno.

4. Toženka je ugotovila, da tožnik prihaja iz Alžirije, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav (v nadaljevanju Odlok) določila kot varno izvorno državo. Iz tožnikovih navedb, upoštevaje vse prosilčeve osebne okoliščine, po oceni toženke ni razlogov, ki bi kazali na to, da Alžirija, ob v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1, za tožnika ni varna izvorna država. Toženka ni mogla ugotoviti, da je imel tožnik v Alžiriji težave zaradi svoje rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini, ravno tako ni izkazal, da bi mu v izvorni državi grozila resna škoda, ker takšnih težav tožnik v postopku ni navajal. Izpostavila je tožnikovo izjavo, da ni imel in tudi nima težav z alžirsko državo.

5. Glede na naravo prosilčevih navedb, ko v postopku navaja zgolj travme zaradi teroristov iz 90. let, osebne/družinske težave (izguba hiše), materino smrt, je nemogoče skleniti, da bi prosilec bil v primeru vrnitve v izvorno državo, soočen z resno škodo ali, da bi bilo njegovo življenje kakorkoli ogroženo, saj je zatrdil, da je od leta 2010 mir v državi in z državo nima težav. Toženka je pojasnila, da institut mednarodne zaščite ni namenjen reševanju ekonomskih in družinskih težav posameznikov, ki nimajo povezave z razlogi, določenimi v Ženevski konvenciji, ampak je namenjena osebam, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more, ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja izven države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člena ZMZ-1. Toženka je ugotovila, da okoliščine, ki jih tožnik navaja kot razlog, zaradi katerega potrebuje zaščito, niso takšne narave, da bi predstavljale utemeljen razlog za priznanje ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Toženka je ugotovila, da tožnik nima razlogov za občutek ogroženosti v izvorni državi. Po oceni toženke ni razlogov, ki bi kazali na to, da Alžirija za tožnika, v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1, ne bi bila varna izvorna država, kamor se ne bi mogel vrniti. Toženka je ugotovila, da ni mogoče zaključiti, da bi bil tožnik v primeru vrnitve v izvorno državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo v smislu smrtne kazni ali usmrtitve ali mučenja ali nečloveškega ali poniževalnega ravnanja ali kazni. Po mnenju toženke v konkretnem primeru torej ne obstajajo tehtni razlogi, ki bi kazali na to, da Alžirija za tožnika ni varna izvorna država, kamor se ne bi mogel vrniti. Zato je Prošnjo toženka zavrnila tudi na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1, ker tožnik prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1.

6. Toženka je na podlagi desetega odstavka 49. člena ZMZ-1 določila 10-dnevni rok za prostovoljni odhod, v katerem mora tožnik zapustiti območje Republike Slovenije, območje držav članic Evropske unije in območje držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985. Ugotovila je, da tožnik ni izkazal, da bi imel kak drug pravni naslov za zakonito prebivanje v Republiki Sloveniji, prav tako obstoj drugega pravnega naslova za zakonito prebivanje v Republiki Sloveniji ne izhaja iz dokumentacije upravne zadeve in uradnih evidenc, zato bo z izvršljivostjo odločitve o zavrnitvi prosilčeve prošnje za mednarodno zaščito, njegovo bivanje v Republiki Sloveniji postalo nezakonito.

7. Na podlagi trinajstega odstavka 49. člena ZMZ-1 je določila ukrep odstranitve tujca in ukrep prepovedi vstopa in upoštevajoč, da ni izkazano, da bi prosilec imel veljavni pravni naslov za zakonito bivanje v Republiki Sloveniji, je pristojni organ določil, da če prosilec v 10-dnevnem roku ne bo zapustil območja Republike Slovenije, območja držav članic Evropske unije in območja držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, se ga s teh območij odstrani v izvorno državo. Ugotovila je, da tožnik v primeru vrnitve v izvorno državo ne bo podvržen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju ali kazni. Toženki ni znano, da bi bile razmere v tožnikovi izvorni državi same po sebi ali v povezavi z okoliščinami prosilca takšne, da bi bilo v primeru vrnitve tožnika v izvorno državo kršeno načelo nevračanja. Na podlagi ZTuj-2 je tožniku določila tudi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije, območje držav članic Evropske unije in območje držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 za obdobje enega leta, ki pa se ne izvrši, če prosilec zapusti ta območja v roku za prostovoljni odhod.

8. Tožnik zaradi nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava predlaga sodišču, da izpodbijano odločbo odpravi in vrne v ponovno odločanje toženki.

9. Tožnik po povzetku izpodbijane odločbe, navaja, da se ne strinja z dokazno oceno toženke. Meni, da se dejansko stanje ni v zadostni meri razjasnilo. Pritrjuje toženki, da je Alžirija varna država določena z Odlokom, ampak meni, da je bila toženka dolžna pridobiti dodatna poročila o njegovi izvorni državi, saj ni nemogoče sklepati, da v tej državi na splošno in redno ni nikakršnega preganjanja, kakor je opredeljeno v 26. členu ZMZ-1. Toženki očita, da ni v zadostni meri upoštevala njegovih zatrjevanih individualnih okoliščin, ker utemeljuje svojo odločitev predvsem na njegovi izjavi, da si želi boljše prihodnosti iz razlogov osebnih stisk in psihičnega stanja zaradi vseh težav, ki jih je tožnik imel zaradi travm o otroštvu kot tudi dejanska kvaliteta tožnikovega bivanja; tako njegove pravne zaščite v delovnopravnih (in dednih) razmerjih, kot možnost do dostopa socialnih storitev, ker je bil brezdomec par let in živel v skrajni revščini, brez možnosti poskrbeti za svoje najbolj osnovne potrebe, kot so hrana, prebivališče higiena, zdravstvene oskrbe. Tožnik je v svoji izvorni državi živel v razmerah hudega pomanjkanja najbolj eksistencialnih dobrin in brez možnosti, da se njegovo stanje izboljša v razumnem času. V svoji izvorni državi nima več nobenega svojca (oz. zaupanja vrednega). Navaja, da ima izvorna država tožnika nekatere formalne elemente t.i. pravne države, a v praksi ne izpolnjuje vseh njihovih bistvenih zahtev. Sploh pa ne na njenem celotnem območju. Sistem trpi zaradi političnega vmešavanja v sodstvo, omejevanja temeljnih človekovih pravic in svoboščin (kot je tudi pravica do socialnovarstvenih storitev), pomanjkanju učinkovitega pravnega varstva le teh in šibke odgovornosti oblastvenih organov. Ni pravna država v polnem pomenu besede, čeprav ima nekatere institucionalne značilnosti, ki bi ji to lahko omogočale, če bi bile dosledno uresničene. Tožnik trdi, da ga je travma iz mladosti spremljala leta in ga še. Tudi fizično je bil poškodovan, psihično nasilje mu je pa sploh postilo posledice. Ponavlja, da je moral pustiti šolanje in ni imel primernega otroštva. Vseeno se je trudil po svojih najboljših močeh, da bi nekako preživel. Saharsko območje Alžirije je bogato z naravnimi viri (kot tudi naftno polje ..., kjer je tožnik delal in tudi s fosfati, katere naj bi tožnik izkopaval pri drugem podjetju, skupno pet let), vendar plačilo ni primerno delu. Tožnik je sicer trdil, da je prejel okoli 150EUR, kar naj bi bilo primeren znesek za človeka dostojno življenje, vendar sedaj trdi, da je lahko le preživel s tem zneskom. Še to delo mu je uredil pokojni oče, saj v saharskem območju Alžirije veljajo čisto posebna pravila glede t.i. zaposlitev (katera to niso, ker je to de facto delo na črno) ter tudi ostalih pravnih zadev. Pravni red v tožnikovi izvorni državi ni vzpostavljen na njenem celotnem območju. Zato zanj individualno ni varna. Iz javno dostopnih informacij izhaja, da je v državi le pet sprejemnih centrov za brezdomce, vendar le za družine, samske ženske in mladoletnike. Kar se je zgodilo tožniku v mladosti kot mladoletni osebi zaradi družinskih sporov in kasneje kaže na resen dvom, da je bil in bo žrtev preganjanja v izvorni državi. Tožnik trdi, da je bil v največji meri socialno izključen s strani družbenega okolja.

10. V odgovoru na tožbo se toženka sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

11. Toženka pojasnjuje, da lahko odloči o prošnji v pospešenem postopku brez informacij o izvorni državi, če se da dejansko stanje v celoti ugotoviti na podlagi dejstev in okoliščin, ki jih je navedla tožeča stranka v prošnji za mednarodno zaščito. Toženka na tem mestu ponovno opozarja, da tožeča stranka kot razlog zapustitve izvorne države ni navajala nobenih okoliščin, ki bi jih bilo mogoče vrednotiti kot preganjanje na podlagi določb ZMZ-1 in drugih relevantnih mednarodnih aktov s področja mednarodne zaščite. Ponavlja, da so tožnikovi razlogi za zapustitev izvorne države osebne oziroma družinske težave, travme iz mladosti in revščina, čemur mednarodna zaščita ni namenjena. Ni namreč namenjena reševanju osebnih/družinskih in ekonomskih težav posameznikov, ampak so do mednarodne zaščite upravičene osebe, ki imajo utemeljen strah pred preganjanjem zaradi rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini. Tožnik pa ni nikoli navedel, da bi imel težave, zaradi katerega od razlogov, ki so navedeni v Ženevski konvenciji in ZMZ-1.

12. Sodišče je v dokaznem postopku izvedlo vse predlagane dokaze in sicer je prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene kot priloga A1, A2, B1, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-1333/2025 in tožnika zaslišalo.

13. Po presoji sodišča je toženka pravilno ugotovila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje mednarodne zaščite, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

14. S prošnjo za mednarodno zaščito je izražen zahtevek prosilca, o katerem mora organ odločiti, pri tem pa izjava prosilca v prošnji opredeljuje okvir odločanja upravnega organa. Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča Republike Slovenije je razvidno, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani s prosilčevimi navedbami.

Organ o prošnji za mednarodno zaščito namreč odloča v okviru izjave prosilca (prvi odstavek 125. člena v zvezi z drugim odstavkom 207. člena ZUP), ki mora navesti vsa dejstva in okoliščine v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (26. do 28. člen ZMZ-1 in prvi odstavek 140. člena ZUP) in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (drugi odstavek 21. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče RS je sprejelo stališče, da se predpostavlja prosilčevo aktivno ravnanje, torej njegova obveznost, da sodeluje z organom.

15. Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite, če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje (26. do 28. člen ZMZ-1). Status begunca se prizna državljanu tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja zunaj države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člen ZMZ-1 (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Za priznanje statusa begunca mora prosilec torej izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja iz 27. člena ZMZ-1 in da imajo zatrjevana dejanja preganjanja hkrati lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1. Status subsidiarne zaščite pa se prizna državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za status begunca, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot jo določa 28. člen ZMZ-1, in če ne obstajajo izključitveni razlogi iz drugega odstavka 31. člena ZMZ-1. Katera dejanja zajema pojem resne škode, ki je pogoj za priznanje statusa subsidiarne zaščite, določa 28. člen ZMZ-1.

16. Pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito pristojni organ upošteva in obravnava vse elemente oziroma dokazna sredstva, našteta v prvem odstavku 23. člena ZMZ-1. V zvezi z obravnavanjem dejstev in okoliščin je tudi skladno s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti.

Hkrati pa so tudi državni organi dolžni prevzeti pobudo pri pridobivanju objektivnih in zanesljivih informacij o razmerah v državah in utemeljenosti prošenj za mednarodno zaščito.

Načelo nevračanja posamezniku namreč zagotavlja pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem pristojni organ presodi, ali bi bilo z odstranitvijo, izgonom ali izročitvijo prosilca to načelo lahko kršeno.

Tudi z vidika pravil dokaznega bremena ESČP v zvezi z 3. členom Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP), ki po stališču Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) ustreza 15.b členu (Kvalifikacijske) Direktive 2004/83/ES

in zato ustreza tudi drugi alineji 28. člena ZMZ-1 velja, da je v načelu odgovornost prosilca, da predloži ustrezne dokaze, da obstaja resno tveganje za kršitev 3. člena EKČP, in šele če so takšni dokazi v postopku predloženi, se dokazno breme prevali na državo, da ovrže vsak dvom glede omenjenega tveganja.

17. Ob upoštevanju povzete materialnopravne podlage, izpodbijana odločba pravilno temelji na prvi alineji 52. člena ZMZ-1, na podlagi katere se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po ZMZ-1. Po presoji sodišča je toženka pravilno ocenila, da tožnik ni navedel pravno pomembnih dejstev in okoliščin v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo. Tožnik Prošnjo utemeljuje, povzeto, z razlogi ekonomske narave (težko življenje v Alžiriji), osebne/družinske narave (ravnanje strica, ki si je prilastil tožnikovo hišo) in dogodki v zvezi s teroristi iz tožnikove rane mladosti, iz 90 let. Pravilna je ugotovitev toženke, da tožnikovi razlogi za prošnjo mednarodno zaščito niso razlogi, ki bi predstavljali utemeljen razlog za priznanje ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Toženka je pravilno ugotovila, da tožnikovih navedb glede ekonomskih in družinskih zadev ni možno povezati z nobenim od zakonsko določenih razlogov preganjanja, da težav ni povzročila država ali drugi v ZMZ-1 določeni tretji akterji in da tožnikovih težav ni mogoče povezati z raso, vero, narodnostjo, političnim prepričanjem ali pripadnostjo določeni družbeni skupini. Teh ugotovitev tožnik v upravnem sporu v bistvenem niti ne prereka in tudi v tožbi (le) ponavlja in povzema dosedanji postopek, ki pa razlogov preganjanja v smislu 27. člena ZMZ-1 in lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1, ne dokazuje, kar vse je pravilno ugotovila toženka. Pri tem tožnik niti ne navede, da in zakaj bi bilo treba te navedbe presoditi drugače, kot je to v izpodbijani odločbi storila toženka. Tožnik ne izpodbija ugotovitve toženke, da grožnja v zvezi s teroristi ne obstaja (več), ker je predsednik leta 2011 dosegel mir. Tožnik ne izpodbija dokazne ocene toženke, da strah pred teroristi zaradi ravnanj, ki naj bi jih tožnik doživel, ko je bil star približno 12 let (v 90 letih), ne obstaja. Sodišče še dodaja, da dogodki s teroristi niso bili razlog, da je tožnik zapustil državo, ampak je bil razlog družinske oziroma ekonomska stiska, kot to jasno izhaja iz tožnikovih izja, da je državo zapustil zaradi travme in mamine smrti ter izgube hiše. Da dogodki s teroristi niso bili razlog za tožnikov odhod iz Alžirije pa nenazadnje potrjuje tudi nesporno dejstvo, da je tožnik zapustil Alžirijo šele približno 20 let po tem, ko se naj bi dogodki s teroristi zgodili. Pravilno je, na podlagi tožnikove izjave, da so se "črna leta" v Alžiriji končala 2010, ko je alžirski predsednik ... dosegel narodno spravo in končal državljansko vojno v Alžiriji, toženka ocenila tudi, da bojazni pred ravnanji teroristov ni več. Toženka se je do vseh trditev tožnika opredelila in pravilno presodila, da slabe ekonomske razmere v izvorni državi prosilca, zatrjevane osebne oziroma družinske zadeve (odvzem hiše s strani strica) in zatrjevana ravnanja teroristov v 90 letih, niso razlog za priznanje mednarodne zaščite. Škoda, kakršno zatrjuje tožnik, tudi po presoji sodišča ne zadostuje za obstoj resne škode, kakršna je opredeljena v 28. členu ZMZ-1, saj ta ne sme biti posledica pomanjkanja oziroma ekonomske situacije v izvorni državi, ampak jo mora povzročiti tretja oseba, ki pripada subjektu (storilcu) preganjanja ali resne škode.

Glede na navedeno tožnik z vztrajanjem pri istih navedbah ne more doseči drugačne odločitve glede statusa mednarodne zaščite.

18. Neutemeljen je tožbeni očitek, da morala toženka izvesti, kot je mogoče povzeti tožbene očitke, namesto pospešenega redni ugotovitveni postopek, s presojo in opredelitvijo do (ne)izpolnjevanja vseh pogojev, ki se zahtevajo za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite. Materialnopravna podlaga za vodenje pospešenega postopka za obravnav o Prošnje je namreč določba pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1, ki določa, da organ z odločbo prošnjo zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena ZMZ-1. Kot že pojasnjeno, je Prošnja očitno neutemeljena zato, ker je tožnik v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu (prva alineja prvega ostavka 52. člena ZMZ-1) in zato, ker tožnik prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1. Tudi v primeru koncepta varne izvorne države pa zakon določa pospešeni postopek (drugi odstavek 62. člena ZMZ-1). Iz zapisnika toženke z dne 29. 5. 2025 izhaja, da je uradna oseba upravni postopek in osebni razgovor vodila v skladu z načelom materialne resnice, postavljala različne vrste vprašanj in na koncu dala tožniku možnost, da prosto pove še kaj, kar želi povedati. Sodišče na tem mestu ponavlja stališče Vrhovnega sodišča RS, da se predpostavlja prosilčevo aktivno ravnanje, torej njegova obveznost, da sodeluje z organom.

19. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker naj bi bilo dejansko stanje zmotno ugotovljeno. Ni sporno, da je tožnik navedel povzeto dva razloga za utemeljitev Prošnje: družinske narave (okupacija tožnikove hiše s strani strica in posledično ekonomski razlog, težko življenje v Alžiriji) in dogodki s teroristi v 90 letih. V čem naj bi bila zmotna ugotovitev toženke glede obeh razlogov, tožnik ne konkretizira. Toženka je po presoji sodišča, po ugotovljenem dejanskem stanju, kot že povzeto, pravilno ugotovila, da so te navedbe nepomembne za prošnjo za mednarodno zaščito. Sodišče ponavlja, da se status begunca prizna državljanu tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, nahaja zunaj države, katere državljan je, in ne more ali zaradi takega strahu noče uživati varstva te države, ali osebi brez državljanstva, ki se nahaja zunaj države, kjer je imela običajno prebivališče, in se zaradi utemeljenega strahu ne more ali noče vrniti v to državo, če ne obstajajo izključitveni razlogi iz prvega odstavka 31. člena ZMZ-1 (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Tožnik niti ne trdi (toliko manj dokaže), da bi bil preganjan iz kakšnega v zakonu opredeljenega razloga in sicer: zaradi pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju, zato so navedbe tožnika, da je toženka nepravilno ovrednotila tožnikove razloge, neutemeljeni. Sodišče pojasnjuje, da je eden izmed pogojev za priznanje statusa begunca ali subsidiarne zaščite tudi, da zatrjevano preganjanje ali resno škodo izvajajo oziroma povzročijo subjekti preganjanja ali resne škode. To so (1) država, (2) politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja, ali (3) nedržavni subjekti (24. člen ZMZ-1). Pojem nedržavnih subjektov sicer lahko zajema družinske člane, ki pa ne morejo biti subjekti preganjanja ali resne škode, če ni mogoče dokazati, da država oziroma navedene politične stranke ali organizacije, vključno z mednarodnimi organizacijami, prosilcu niso sposobne ali nočejo nuditi zaščite pred njimi (tretja alineja 24. člena ZMZ-1). Ni sporno, da stričevega ravnanja tožnik ni prijavil policiji. Glede tega je Ustavno sodišče v odločbi Up-229/17, U I 37/17 z dne 21. 11. 2019 sprejelo stališče o dolžnosti prosilca, ki v prošnji za mednarodno zaščito zatrjuje nezmožnost izvorne države, da bi ga zaščitila pred preganjanjem, da izkaže trditve, ki bi lahko utemeljevale zatrjevano nezmožnost izvorne države nuditi zaščito, nadalje pa tudi, da mora izkazati, da se je v izvorni državi glede zatrjevanih dejanj obrnil po pomoč na organe pregona, ki mu niso hoteli oziroma niso zmogli nuditi zaščite (12. točka obrazložitve).

Pravilna je odločitev toženke, da tožnik tega dokaznega bremena ni izpolnil. Sodišče poudarja, da je že sprejeto stališče Vrhovnega sodišča RS v sodbi I Up 21/2023 z dne 15. 3. 2023, da dolžnost prijave ravnanj pri pristojnih organih v izvorni državi, ne pomeni nerazumne zahteve, ki bi jo moral izpolniti prosilec, preden zaprosi za priznanje mednarodne zaščite v drugi državi (11. točka obrazložitve). V primeru nepodaje prijave tovrstnih ravnanj prosilec (tožnik) nosi težje dokazno breme, da dokaže, da se ni obrnil na državne subjekte, ker mu ti niso pripravljeni ali zmožni nuditi zaščite.

Sodišče pripominja, da ni sporno, da tožnik stričevega ravnanja ni prijavil policiji. Tožnikova razloga za Prošnjo (družinske zadeve in psoedična revščina- ekonomski razlog), ni moč umestiti v enega izmed v 27. členu ZMZ-1 opredeljenih razlogov preganjanja. Tudi zato je odločitev toženke, da tožnik navaja le dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite v smislu prve alineje 52. člena ZMZ-1, pravilna.

20. Sodišče se strinja s presojo toženke, da razlogi, ki jih je tožnik (sam) navedel za odhod iz Alžirije, niso razlogi, ki bi utemeljevali prošnjo za mednarodno zaščito. Glede tega je tudi Vrhovno sodišče RS že sprejelo odločitev, da z vidika odločanja o mednarodni zaščiti ni bistveno, kakšna je prosilčeva sposobnost ekonomskega preživetja v njegovem (varnem) izvornem kraju. Gre namreč za okoliščino, ki sproža vprašanje pomoči zaradi humanitarnih razlogov in ne razlogov mednarodne zaščite.

Zmanjšanje ekonomskih in socialnih pravic, dostopa do zdravstvenih storitev ali izobrazbe zaradi slabše ekonomske in socialne razvitosti prosilčeve izvorne države, v primerjavi z (ekonomskimi in socialnimi) pravicami, ki jih je užival v državi, kjer je zaprosil za mednarodno zaščito, prav tako ne zadostuje za priznanje mednarodne zaščite.

Za to namreč ni dovolj dokaz o tveganju, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, temveč mora tveganje izvirati s strani dejavnikov, ki se lahko neposredno ali posredno pripišejo javnim organom te države, bodisi da grožnjo za zadevno osebo predstavljajo dejanja, ki jih organi te države izvajajo ali dopuščajo, bodisi država svojim državljanom pred neodvisnimi skupinami ali nedržavnimi subjekti ne more zagotoviti učinkovite zaščite.

Navedenega pa tožnik v upravnem postopku ni zatrjeval. Zgolj dejstvo, da je ekonomski (in socialni sistem) v izvorni državi zanj slabši, torej ne more biti razlog za mednarodno zaščito.

21. Neutemeljen pa je tudi tožbeni očitek v zvezi z opustitvijo pridobitve informacij o izvorni državi. Sodišče pojasnjuje, da je Vrhovno sodišče RS v zvezi s tem že zavzelo stališče, da se takšne informacije pridobijo in analizirajo le, če so v povezavi z zatrjevanji prosilca, ki izkazujejo preganjanje oziroma utemeljen strah pred preganjanjem v smislu ZMZ-1, torej kadar je podan subjektivni element. Če pa že ta element ni podan, ker okoliščine ali dejanja, ki jih prosilec zatrjuje, niso preganjanje oziroma ne utemeljujejo njegovega strahu pred preganjanjem v smislu ZMZ-1, oziroma njegovim izjavam o specifičnih individualnih okoliščinah in dejanjih, ki jih zatrjuje, ni mogoče verjeti, ker niso skladne in niso verjetne, pa toženki pri odločanju o statusu begunca tožnikovih izjav ni treba preverjati glede na informacije o izvorni državi, saj z njimi ni mogoče nadomestiti subjektivnega pogoja (tako npr. sodba I Up 2/2017 z dne 15. 3. 2017 (19. točka obrazložitve in tam citirana sodna praksa).

22. Nosilno stališče za zavrnitev Prošnje, ki ga tožnik konkretizirano ne izpodbija, je tudi ugotovitev, da tožnik prihaja iz varne izvorne države. Na podlagi 49. člena ZMZ-1 namreč lahko pristojni organ prošnjo za mednarodno zaščito zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena ZMZ-1. V 52. členu ZMZ-1 so določeni primeri, v katerih se prošnja prosilca šteje za očitno neutemeljeno, med drugim tudi, kadar prosilec prihaja iz varne izvorne države (druga alineja 52. člena ZMZ-1).

23. Koncept varne izvorne države skladno s Procesno direktivo II državi članici omogoča, da določeno državo označi za varno in domneva, da je varna tudi za posameznega prosilca. Republika Slovenija je ta koncept ustrezno uredila v 61. členu ZMZ-1.

Upravni organ je na Odlok vezan, vendar je dolžan v vsakem posameznem primeru presoditi, ali so podani pogoji za uporabo koncepta varne izvorne države.

Iz zapisnika toženke z dne 29. 5. 20205 izhaja, da je toženka tožnika obvestila, da je Alžirija z Odlokom določena za varno izvorno državo, s čimer je toženka po presoji sodišča svojo procesno dolžnost izpolnila.

24. Tretja država se lahko za prosilca šteje za varno izvorno državo, če ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče (prvi pogoj) ter prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1, zanj ni varna izvorna država (prvi odstavek 62. člena ZMZ-1). Sodišče ugotavlja, da je na vse navedbe tudi v tem delu pravilno in popolno odgovorila toženka z izpodbijano odločbo. Utemeljena je ugotovitev, da tožnik ni navedel nobene take osebne okoliščine, na podlagi katere bi toženka lahko zaključila, da njegova izvorna država zanj ni varna, česar tožnik niti v tem upravnem sporu niti ne izpodbija.

25. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izdana izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Na osebnem razgovoru je povedal, da osebnih dokumentov nima, da mu je potni list vzela kriminalna tolpa v gozdu v Turčiji, da je osebno izkaznico pustil v Alžiriji. Povedal je, da nima drugih dokazov, s katerimi utemeljuje svojo Prošnjo, da je materni jezik arabski (govori še francosko, grško in malo angleško); da je vse življenje živel v Alžiriji; da je oče umrl, ko je bil še zelo mlad, zato je ostal sam z mamo in našel delo v alžirski Sahari. Končal je osem razredov šole. Šolanja ni nadaljeval, ker mu je oče svetoval, da jo pusti zaradi teroristov. Leta 2007 je umrl oče, nakar je odšel v Saharo, v puščavo ..., kjer je delal tri leta. V naftni družbi v puščavi je imel pogodbeno delo, ki se je izteklo. Zaslužil je 150 evrov na mesec, kar je zadostovalo za dostojno življenje. Pogodbo so mu podaljševali letno. Podjetje, kjer je bil zaposlen, je izgubilo delo pri matičnem podjetju in propadlo, zato ni bilo več dela in posledično je ostal brez dela tudi sam. Leta 2010 mu je umrla tudi mati. Po mamini smrti, si je stric prilastil njihovo hišo. Ko se je po materini smrti vrnil domov, je bilo njihovo imetje zunaj. Dve leti je živel kot brezdomec, saj ni našel rednega dela (ker ga dobiš le po vezah in poznanstvih). Delal je priložnostna dela, da je lahko preživel. Spal je na cesti ali pri prijatelju, tudi v bolnišnici. Pri prijateljuje bil lahko le začasno. Večkrat je bil lačen kot sit. V drugih mestih ni iskal dela, saj ni imel vez in poznanstev.

Že v otroštvu je bil priča terorističnih ubojev ljudi, zaradi islamističnega terorja je moral zapustiti šolo, kasneje pa incidente, ko so teroristi ustavili avtobus, ko se je vračal z dela in ga poškodovali.

Izguba hiše, ki je po materini smrti pripadla stricu.

Vrhovno sodišče RS, sodba I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve.

Vrhovno sodišče RS, sodba I Up 173/2018 z dne 5. 2. 2019, 25. točka obrazložitve.

Zagorc, Stare, Razlaga instituta subsidiarne zaščite v evropskem azilnem sistemu, Pravnik št. 11-12/2019, stran 797 v zvezi z opombo 26.

Glej 25. uvodno izjavo Procesne direktive II. Primerjaj tudi z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-189/14-13, Up-663/14 (26. točka).

Sodba SEU v zadevi C-465/07 z dne 17. 2. 2009, Elgafaji, 28. točka obrazložitve.

Sodba ESČP v zadevi N.A. proti Združenemu kraljestvu, 111. točka obrazložitve .

Tako Vrhovno sodišče Republike Slovenije v sodbi I Up 140/20024 z dne 12. junij 2024.

Vrhovno sodišče RS, sodba I Up 173/2018 z dne 5. 2. 2019, 25. točka obrazložitve.

Iz prve opombe sodbe Vrhovnega sodišča I Up 21/2013 z dne 15. 3. 2023 je razvidno, da uradna prijava teh dejanj ni zgolj formalnost, ki jo mora izpolniti prosilec, preden vloži prošnjo za mednarodno zaščito v drugi državi. S to prijavo prosilec državi, ki odloča o prošnji za mednarodno zaščito, namreč omogoči, da prek svojih organov preveri, ali so bile njegove prijave dejansko obravnavane pred pristojnimi organi v izvorni državi.

Sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 151/2016 (21. točka obrazložitve).

Sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 193/2017 z dne 6. 12. 2017 (12. točka obrazložitve).

V zvezi s tem je Vrhovno sodišče tudi v zadevi I Up 173/2018 opozorilo na stališče ESČP, da dejstvo, da se v primeru izgona iz države pogodbenice položaj tožeče stranke lahko zelo poslabša in se med drugim znatno skrajša njena pričakovana življenjska doba, ne zadošča za kršitev 3. člena EKČP (34. točka obrazložitve).

Tretja država se šteje za varno izvorno državo, če je na podlagi pravnega položaja, uporabe prava v okviru demokratičnega sistema in splošnih političnih okoliščin mogoče sklepati, da v njej na splošno in redno ni nikakršnega preganjanja, kakor je opredeljeno v 26. členu tega zakona, mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja in ogroženosti zaradi vsesplošnega nasilja v razmerah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada (prvi odstavek 61. člena ZMZ-1). Pri oceni, ali je tretja država varna izvorna država, se med drugim upošteva tudi obseg zagotavljanja varnosti pred preganjanjem ali zlorabami s: predpisi države in načinom, na katerega se ti uporabljajo; spoštovanjem pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, v Mednarodnem paktu o državljanskih in političnih pravicah in v Konvenciji Združenih narodov proti mučenju, zlasti pa pravic, od katerih v skladu z drugim odstavkom 15. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ni mogoče odstopati; upoštevanjem načela nevračanja v skladu z Ženevsko konvencijo; obstojem sistema učinkovitih pravnih sredstev zoper kršitve pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (drugi odstavek 61. člena ZMZ-1).

Tako tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi X Ips 9/2020 (11. točka obrazložitve).

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 52, 52-1, 61

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.