UPRS Sodba in sklep I U 686/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-04-25

mednarodna zaščita - poseg v osebno svobodo - pridržanje - omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - sum zavajanja ali zlorabe postopka - begosumnost - načelo sorazmernosti - začasna odredba

Za obstoj razloga za pridržanje morata biti izpolnjena dva kumulativna pogoja. Na eni strani je nujno, da je prosilec za mednarodno zaščito že pridržan zaradi odstranitve na podlagi poglavja IV Direktive 2008/115 in, na drugi strani, da je mogoče na podlagi objektivnih meril utemeljeno domnevati, da je prosilec prošnjo za mednarodno zaščito vložil samo zato, da bi zadržal ali otežil izvršitev odločbe o vrnitvi.

Tožena stranka je pravilno kot edino merilo za utemeljenost domneve, da je tožnik prošnjo podal samo za to, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, upoštevala merilo, ki je vsebovano že v določbi člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 oziroma v tretji alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, torej da je imel možnost časovno prej podati namero, kot je to dejansko storil. Tožena stranka se je tudi pravilno spustila v obravnavo in oceno tožnikovih individualnih ravnanj v zvezi s tem: upoštevala je stopnjo nevarnosti, da bi tožnik odstranitev preko nove prošnje neupravičeno zadržal oziroma oviral (tudi zaradi begosumnosti) in ga ni pridržala izključno za to, ker je podal prošnjo za mednarodno zaščito.

V korist potrditvi (zakonitosti) odločitve tožene stranke je pretehtalo (prvič), da tožnik v tožbi ni konkretno ugovarjal dokazni oceni tožene stranke, da je šele po petih dneh po nastanitvi v Center za tujce podal namero in (drugič) element v dokazni oceni tožene stranke, da je malo verjetno, da je tožnik za grožnje strica izvedel šele v telefonskem pogovoru z družinskimi člani po njegovi nastanitvi v Center za tujce.

V okoliščinah konkretnega primera dejstvo, da zakonodajalec Republike Slovenije v notranji pravni red ni prenesel določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33, in ki bi dopuščale prosilcu svobodo bivanja in gibanja na območju Azilnega doma ali njegove izpostave, ni moglo vplivati na zakonitost in pravilnost odločitve. Konkreten ukrep namestitve in odvzema prostosti tožniku v v Centru za tujce v režimu in okoliščinah, ki jih je opisal tožnik na glavni obravnavi, je zato sorazmeren glede na tveganje, da bi tožnik ponovno samovoljno zapustil Slovenijo med postopkom mednarodne zaščite.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka odločila, da se prosilcu za mednarodno zaščito, ki trdi, da je A. A., roj. ... v kraju Laghouat, državljan Ljudske demokratične republike Alžirije, omeji gibanje, ker mu je pred vložitvijo namere za vložitev prošnje za mednarodno zaščito in podane prošnje za mednarodno zaščito že bilo omejeno gibanje zaradi postopka vračanja v skladu z Zakonom o tujcih (ZTuj-2), da bi se izvedel in izvršil postopek vrnitve ali postopek odstranitve ter je mogoče utemeljeno domnevati, da je namero in prošnjo podal samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, pri čemer je že bistveno prej imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito oziroma podati namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito. Prosilcu je izrečen omenjeni ukrep na prostore Centra za tujce, in sicer dne 10. 4. 2025 od 14:10 do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 10. 7. 2025 do 14:10, z možnostjo podaljšanja za en mesec.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta tožena stranka pravi, da je prosilec dne 24. 6. 2024 vložil prvo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji. Pristojni organ je postopek v zvezi z njegovo prvo prošnjo za mednarodno zaščito s sklepom z dne 8. 7. 2024 ustavil zaradi samovoljne zapustitve. Sklep pristojnega organa je dne 24. 7. 2024 postal pravnomočen. Prosilec je bil nato na podlagi Uredbe (EU) št. 604/201 vrnjen iz Švice v Slovenijo, kjer je dne 31. 7. 2024 vložil drugo prošnjo za mednarodno zaščito. Zaradi ponovne zapustitve azilnega doma dne 2. 8. 2024 je pristojni organ postopek ponovno ustavil s sklepom z dne 7. 8. 2024. Prosilec je bil dne 24. 9. 2024 v Slovenijo ponovno vrnjen iz Švice in pri pristojnem organu je dne 25. 9. 2024 še tretjič vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Dne 7. 10. 2024 je zopet samovoljno zapustil prostore azilnega doma. Pristojni organ je postopek v zvezi prosilčevo prošnjo tudi tretjič ustavil s sklepom z dne 15. 10. 2024. Prosilec se je dne 15. 10. 2024 ob 22:50 vrnil v azilni dom, zato mu je pristojni organ dne 23. 10. 2024 vročil sklep, zoper katerega je prosilec vložil tožbo na Upravno sodišče Republike Slovenije. Sodišče je tožbo s sodbo št. I U 1857/2024-14 z 21. 1. 2025 zavrnilo, sodba pa je postala dne 11.2. 2025 tudi pravnomočna in sklep pristojnega organa izvršljiv.

3. Poleg tega je bila prosilcu dne 19. 2. 2025 v kazenski zadevi zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po 3. točki prvega odstavka 205. člena Kazenskega zakonika (KZ-1), po obtožbi Okrožnega državnega tožilstva v Ljubljani št. Kt/21782/2024 z dne 26. 11. 2024, izdana sodba št. Ill K 83437/2024 s kaznijo zaporne kazni 5 mesecev in stranska kazen izgon tujca iz države za čas petih let. Iz sodbe je razvidno, da je bil prosilec v priporu v Zavodu za prestajanje kazni zapora Ljubljana iz razloga begosumnosti. Po odpravi pripora ga je dne 3 . 4. 2024 iz ZPKZ Ljubljana v postopek prevzela patrulja PPIU PU NM in ga z odločbo št. 2253-1387/2024/8 (3J561-004) nastanila v Center za tujce do njegove odstranitve iz države z obrazložitvijo, da bi se lahko v nasprotnem primeru izognil vrnitvi, s čimer je bilo vlagatelju omejeno gibanje od 3. 4. 2025 do njegove odstranitve, predaje oziroma izročitve, vendar ne za dlje kot šest mesecev. Dne 8. 4. 2025 je prosilec pristojnim osebam Centra za tujce izročili lastnoročno izjavo, s katero je podal namero za vložitev prošnje. Pristojni organ je vlagatelja namere obiskal v Centru za tujce dne 10. 1. 2025 in sprejel njegovo prošnjo za mednarodno zaščito.

4. Tožena stranka nadalje pojasnjuje v izpodbijanem aktu, da je bil po vloženi prošnji istega dne prosilcu ustno na zapisnik izrečen ukrep omejitve gibanja na prostore Centra za tujce, in sicer na podlagi tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Iz zapisnika o ustnem izreku omejitve gibanja izhaja, da je uradna oseba prosilca vprašala, zakaj je namero za vložitev zahtevka za uvedbo ponovnega postopka vložil dne 8. 4. 2025, torej pet dni po tem, ko je bil iz zapora premeščen v Center za tujce. Prosilec je zatrdil, da je za mednarodno zaščito že zaprosil vsaj štirikrat v zaporu, vendar ni dobil odgovora. Med bivanjem v zaporu mu je namreč potekla izkaznica prosilca za mednarodno zaščito in zato je želel ponovno zaprositi za mednarodno zaščito. Po tem, ko je prosil za mednarodno zaščito, so mu povedali, da so poklicali policijo in da mora počakati. Na vprašanje uradne osebe, zakaj ni namere vložili že prvi dan po nastanitvi v Center za tujce, je prosilec povedal, da je takrat dobil telefon in možnost, da pokliče domov. Preden je opravil klic, je zaposlene v Centru za tujce prosil, naj ga vrnejo domov in napisal je prošnjo za vrnitev, vendar se je po pogovoru z družino premislil. Družina mu je povedala, da bo v Ljudski demokratični republiki Alžiriji ogrožen, če se vrne, zato si je premislil ter podal namero za vložitev prošnje. Uradna oseba ga je na tem mestu seznanila s prvim odstavkom 42. člena ZMZ-1. Nato je prosilec pojasnil, da je med bivanjem v zaporu pisno prosil za mednarodno zaščito, ter to prošnjo dal pazniku, ki jo je odnesel v pisarno, nanjo dal žig in nekaj napisal na računalnik. Nato ga je socialna služba vprašala, ali je to prošnja za mednarodno zaščito, na kar je pritrdilno odgovoril. Čez 20 dni je odšel vprašati, kaj se dogaja z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito in paznik mu je povedal, da bo poklical pristojni organ ter se pozanimal. Zadnji mesec, ko je bil v zaporu, je vsak dan pisal socialni službi pisma v angleščini in slovenščini, pa mu nihče ni odgovoril. Namero je podal že v zaporu in nato še v Centru za tujce in si spet premislil, ker pred telefonskim klicem z družino ni vedel, da je v Ljudski demokratični republiki Alžiriji obsojen, stric mu prej ni grozil, poleg tega pa je izvedel, da ga stric toži in je zagrozil njegovi družini, da ga bo pokončal, če se vrne. Zato si je šele v Centru za tujce premislil in podal namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito. Prosilec je v joku povedal, da ni logično, da ima oseba doma štiri otroke, pa se domov ne želi vrniti. Tukaj se psihično slabo počuti in ne more zaspati. Poleg tega trpi, ker se mu poslabšuje vid in nima denarja. Povedal je tudi, da ima epilepsijo in da ga je enkrat ob epileptičnem napadu paznik v azilnem domu polil z vodo ter butnil v glavo. Tam ni nikoli povzročal nobenih problemov, ni pa smel ničesar delati. Na vprašanje uradne osebe, kako je lahko podal namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito v zaporu, če pa se nič od navedenega ni prej dogajalo, saj je z družino govoril šele po nastanitvi v Center za tujce, je prosilec odgovoril, da je imela njegova kartica prosilca rok en mesec in ko je ta potekla, je prosil za podaljšanje. Pojasnil je, da je očitno narobe razumel, saj je mislil, da datum na kartici prosilca pomeni tudi veljavnost njegovega statusa. Prosilec je zatrdil, da v resnici ni podal namere za vložitev prošnje za mednarodno zaščito, ampak je želel, da se njegova kartica prosilca podaljša.

5. Tožena stranka nadalje pravi, da je glede večkratnih samovoljnih zapustitev azilnega doma in dublinskega vračanja iz Švice prosilec povedal, da ni bil seznanjen s tem, da ne bi smel zapustiti azilnega doma, saj, če bi to vedel, tega ne bi storil. Uradna oseba ga je nato opozorila, da je bil v vseh treh postopkih seznanjen s tem, da samovoljna zapustitev sprejemnih prostorov azilnega doma po vloženi prošnji za mednarodno zaščito pomeni umik prošnje v Republiki Sloveniji, posledica samovoljne zapustitve sprejemnih prostorov azilnega doma pred samo vložitvijo prošnje pa je umik namere. Navedeno je razvidno tudi iz podpisanih listov o informiranju, ki jih je prosilec lastnoročno podpisal vsakič po tem, ko si je pogledal film o informiranju in nato podal prošnjo za mednarodno zaščito, kjer je bili ponovno seznanjeni s tem. Uradna oseb je dodala, da glede na to, da je te prostore dejansko samovoljno zapustil kar trikrat, vsakič po vloženi prošnji za mednarodno zaščito, pristojni organ utemeljeno sklepa, da na odločitev o njegovi prošnji za mednarodno zaščito ni želel počakati. Prosilec je odgovoril, da je zadnjikrat, ko je to naredil, odšel delati na črno, ker ni imel pravih očal z dioptrijo in ni več videl normalno. Zaslužil je 200 EUR in si nato s tem denarjem kupil očala. Pred tem je prosil za očala in ko jih ni dobil, je odšel delati, potem pa je ob vrnitvi dobil vročen sklep o ustavitvi postopka. Ko je prvič zapustil nastanitvene kapacitete, je to storil, ker je odšel iskat zdravnika, ki lahko edini opravi operacijo oči. Našel ga je v Švici in zato je odšel tja, saj je edini, ki opravlja operacije živcev oči. Tudi v azilnem domu ga je pregledal zdravnik in ga poslal k oftalmologu na pregled. Tam je dobil izvid, na katerem je pisalo, da se zanj priporoča operacija in očala. Ta izvid je prosilec predložil zdravniku v azilnem domu, ki pa ga je naprej posredoval na ministrstvo. Zdravnik mu je tudi pojasnil, da bo o prošnji za operacijo oči in nakupu očal odločala komisija čez približno dva meseca. Poleg tega mu je pojasnil, da v kolikor želi specialista in hitrejšo obravnavo, bo moral to plačati v znesku okoli 200 EUR. Ker so prosilcu vsi povedali, da se v Republiki Sloveniji čaka na obravnavo, je raje odšel delat, da bi zaslužil za specialista in si sam kupil očala. Zadnjikrat je vedel, da ne sme zapustiti azilnega doma, ker bodo ustavili njegov postopek, ampak je vseeno delal v Republiki Sloveniji. Prosilec je v joku ponovil, da je zadnjikrat vedel, da azilnega doma ne sme zapustiti. Glede bivanja v drugih država članicah je povedal, da je namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito podal tudi v Švici in Zvezni republiki Nemčiji, saj je v obeh državah dobil tudi kartico prosilca. V Švici so mu kartico po deportaciji vzeli, kartico iz Zvezne republike Nemčije pa je obdržal, saj se je tam nahajal krajši čas in se je sam vrnil. Prosilcu so bili pojasnjeni razlogi za izrek ukrepa omejitve gibanja. Prosilec je pojasnila razumel in ni imel pripomb na postopek ali na zapisnik.

6. Pristojni organ utemeljeno sklepa, da je prosilec namero za podajo prošnje podal šele po petih dneh nastanitve v Centru za tujce izključno zato, da bi oviral oziroma preprečil njegovo odstranitev iz Republike Slovenije. Evidentno je namreč, da bi lahko namero podal že bistveno prej, saj je sklep, s katerim je bila njegova zadnja prošnja za priznanje mednarodne zaščite pravnomočno ustavljena, postal pravnomočen že 11. 2. 2025. Prosilcu je bilo torej že skoraj dva meseca znano, da je postopek z njegovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji ustavljen zaradi samovoljne zapustitve azilnega doma, razlogi zaradi katerih vlaga ponovno prošnjo za mednarodno zaščito pa so, kot izhaja iz zapisnikov o sprejetih prošnjah z dne 24. 6. 2024, z dne 31. 7. 2024 in z dne 25. 9. 2024 prav tako obstajali že bistveno prej, zanje je vedel že od zapustitve Ljudske demokratične republike Alžirije. Kot sam navaja, namere sprva niti ni želel podati, nato pa se je premislil, saj naj bi govoril po telefonu z družino in mu je ta svetovala naj se v Ljudsko demokratično republiko Alžirijo ne vrne. Glede na prosilčeva ravnanja glede vloženih namer, ki jih je nato umaknil in nato zopet podal, je po mnenju tožene stranke povsem evidentno, da gre pri tem za zlorabo instituta mednarodne zaščite in oviranje odstranitve iz države.

7. Prosilec je sicer navajal, da je namero vložil že med bivanjem v zaporu, vendar je kasneje pojasnil, da je želel zgolj podaljšati svojo izkaznico prosilca za mednarodno zaščito. V primeru, da bi prosilec svojo namero izrazil socialni službi oziroma drugim zaposlenim v zaporu, bi ti zagotovo o tem obvestili policijo, policija pa bi ustrezno opravila prehodni postopek ter pristojnemu organu posredovala registracijski list in namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito. Pristojni organ je ob pregledu dokumentacije prosilca ugotovil, da je bila prosilcu dne 3. 11. 2024 odvzeta prostost, v priporu ZPKZ Ljubljana pa se je nahajal od 5. 11. 2024 do 3. 4. 2025, ko so ga prevzeli policisti PPIU Ljubljana in ga namestili v Center za tujce. Pristojni organ pojasnjuje, da je iz spisovne dokumentacije razvidno, da je imel v času pripora veljavno izkaznico prosilca do 22. 11. 2024. Prosilec je zoper sklep pristojnega organa z dne 15. 10. 2024, s katerim je že tretjič ustavil postopek in mu je bil osebno vročen dne 23. 10. 2024, istega dne preko pooblaščenke vložil tožbo pri Upravnem sodišču Republike Slovenije. Sodišče je tožbo s sodbo št. I U 1857/2024-14 z 21. 1. 2025 zavrnilo, sodba pa je postala dne 11. 2. 2025 tudi pravnomočna. Pristojni organ skladno z navedenim izpostavlja dejstvo, da je imel prosilec v tožbenem postopku pooblaščenko, ki ga je lahko seznanila z možnostmi, ki jih po pravnomočni sodbi ima.

8. Iz odločbe o nastanitvi v Centru za tujce št. 2253-1387/2024/8 (3J561-004) Policijske postaje za izravnalne ukrepe Novo mesto z dne 3. 4. 2025 tudi jasno izhaja, da je bil s prosilcem opravljen razgovor s pomočjo tolmača za arabski jezik, prav tako mu je bila prevedena odločba o nastanitvi v Center za tujce. Prosilec je bil torej nedvomno seznanjen z dejstvom, da bo v Center za tujce nameščen z namenom odstranitve iz države. Tudi sam je dejal, da jih je ob nastanitvi prosil, da ga naj vrnejo v izvorno državo. Glede na njegove spreminjajoče se izjave, ko je najprej trdil, da je za podajo prošnje prosil že v zaporu, nato pa, da to ne drži, ampak je zgolj prosil za podaljšanje kartice, glede na vse samovoljne zapustitve azilnega doma, je malo verjetno, da bi si prosilec glede zadnje vložitve prošnje ponovno premislil zato, ker so mu tako svetovali družinski člani, ko jih je kontaktiral.

9. Glede na okoliščine prosilčeve vložitve namere, iz katerih je evidentno, da je namero vložil šele peti dan po nastanitvi v Center za tujce, tega pa ni storil prej, čeprav je bil več mesecev v zaporu in bi to lahko storil, prav tako mu je postopek mednarodne zaščite poznan, pristojni organ utemeljeno sklepa, da je to storil, da bi zadržal oziroma oviral postopek odstranitve iz države. Prosilec je torej predhodno imel dovolj časa in možnosti zaprositi za mednarodno zaščito, pa tega ni storil.

10. Pristojni organ je preverjal, ali bi bil milejši ukrep, to je pridržanje na območju azilnega doma, primeren. Ker zmožnosti za ustrezno varovanje oseb, ki jim je odrejen ukrep zadrževanja na območju azilnega doma, ki je sicer nastanitev odprtega tipa (prosilci jo lahko v okviru hišnega reda prosto zapuščajo in se vračajo), niso ustrezne, pristojni organ ugotavlja, da bo le z omejitvijo gibanja na Center za tujce mogoče zagotoviti, da bo prosilec ostal na območju Slovenije, dokler ne bo odločeno o njegovi prošnji in bo kasneje mogoče izvršiti odstranitev iz države.

11. Tožena stranka nato dodaja, da je prosilec sam navedel, da se je zavedal posledic zapustitve azilnega doma, kar še dodatno kaže na predrznost in zavestno zlorabo postopka. Navsezadnje pa tudi tretja alineja 84.a člena določa, da se šteje, da so v posameznem primeru podane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da bo oseba pobegnila, če je predhodno že vložila prošnjo v Republiki Sloveniji ali drugi državi članici Evropske unije in jo je pozneje zapustila, kar pa je prosilec tudi storil. Iz zapisnika o ustni seznanitvi omejitve gibanja in z predloženega dovoljenja za bivanje Zvezne republike Nemčije je poleg tega razvidno, da je namero vložil tudi v Zvezni republiki Nemčiji.

12. Pristojni organ glede na navedeno sklepa, da so, skladno s prvo, drugo in tretjo alinejo 84. a člena ZMZ-1, v predmetni zadevi podane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da bo oseba pobegnila, zaradi česar bi bila odreditev ukrepa obveznega zadrževanja na območje azilnega doma v danem primeru povsem neučinkovita. Po vložitvi četrte prošnje za mednarodno zaščito bi bil prosilec načeloma pripeljan in nastanjen v azilni dom, kjer bi imel možnost izhoda, v primeru, da bi mu bil izrečen ukrep omejitve gibanja na prostore azilnega doma, pa bi se njegov izhod izredno težko preprečil. V azilnem domu, kjer je kapaciteta 350 nastanitev, v povprečju pa je na mesečni ravni prisotnih več kot 600 prosilcev in vlagateljev namer, naloge varovanja namreč opravlja dvanajst varnostnikov in dva receptorja.

13. Ob upoštevanju dolgoletnih izkušenj in statistike, se je ukrep pridržanja na območje azilnega doma za begosumne prosilce izkazal za zelo neučinkovitega, saj je večina pridržanih oseb na območje azilnega doma le-tega samovoljno zapustila. Pobegle osebe so samovoljno zapuščale območje azilnega doma preko kovinske ograje in izkoriščale odsotnost varnostnika, ko je le-ta bil na čisto drugem koncu območja azilnega doma, ali pa so azilni dom zapuščale celo preko glavnega vhoda. Učinkovit nadzor oseb je še posebej onemogočen pri izredno velikem številu prosilcev in vlagateljev namer, nastanjenih v azilnem domu. Pristojni organ tudi poudarja, da več kot 90 % prosilcev za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji le-to zapusti še pred odločitvijo o njihovi prošnji.

14. Pristojni organ glede na vse navedeno ugotavlja, da so v konkretnem primeru podani zadostni razlogi za omejitev gibanja na podlagi tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, kakor tudi, da so v skladu z drugim odstavkom istega člena podani razlogi za odreditev omejitve gibanja na Center za tujce.

15. V tožbi tožnik meni, da zakonske podlage za omejitev gibanja ni, kajti gre za hud poseg v človekove pravice, ki mora temeljiti na taksativno izrecno določenih razlogih, pri čemer je ob izreku potrebno opraviti strogi test sorazmernosti posega v človekove pravice. Tožena stranka sicer navaja, da v primeru, da bi prosilec svojo namero izrazil socialni službi oziroma drugim zaposlenim v zaporu, bi zagotovo o tem obvestil policijo, policija pa ustrezno opravila predhodni postopek ter pristojnemu organu posredovala registracijski in namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito. To je zgolj trditev tožene stranke, ki pa ni nujno, da se v praksi to dejansko dogaja in se tožnik s tem ne strinja in vztraja pri tem, kar je že v predhodnim postopkih navedel glede tega, zakaj ni zaprosil za mednarodno zaščito.

16. Zato glede zatrjevanih dejstev tožnik predlaga, da se opravi narok za glavno obravnavo, da se preveri dotične informacije oziroma izjave, ki jih je podal tožnik. Tožnik bi se želel opredeliti tudi do naslednje trditve tožene stranke, čeprav, kot je že prikazano, omejitev gibanja v njegovem primeru ni upravičena, in sicer glede presoje, zakaj je za tožnika primernejši strožji ukrep. Po 2. odstavku 84. člena ZMZ-1 je mogoče odrediti ukrep omejitve gibanja na Center za tujce le v primeru, če organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče izvesti ukrepa iz prvega odstavka 84. člena, torej obveznega zadrževanja na območju Azilnega doma ali njegove izpostave. Tožena stranka ima namreč tudi možnost, da bi prosilcu omejila gibanje na izpostavo Azilnega doma, ki sta namreč kar dve, in te možnosti sploh ni presojala ter opravila testa, ali bi bil milejši ukrep omejitve gibanja na eno izmed dveh izpostav možen. S tem, da ni preizkusila ali je možna omejitev gibanja na eno izmed izpostav Azilnega doma je kršila 2. odstavek 84. člena, ki zelo jasno določa, da je omejitev gibanja mogoče odrediti na center za tujce, le v primeru, če organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče izvesti ukrepa iz prvega odstavka 84. člena, torej obveznega zadrževanja na območju Azilnega doma ali njegove izpostave.

17. Tožnika tudi ne bi smeli pridržati v Centru za tujce iz razloga, da država ni sposobna izvajati manj prisilnega ukrepa v azilnem domu in tudi ne zato, ker slovenski zakonodajalec ni uredil možnosti manj prisilnih ukrepov pridržanja, ki je obveznost na podlagi člena 28(2) ter uvodne izjave št. 20 Dublinske uredbe ter člena 8(4) Direktive o sprejemu 203/33 v zvezi z 28(4) členom Dublinske uredbe. Slovenski zakonodajalec je uredil samo možnost omejitev gibanja na prostore Centra za tujce (2. odstavek 84. člena ZMZ-1) ter omejitve gibanja na območje azilnega doma. Slovenski zakonodajalec je uredil manj prisilno sredstvo pridržanja v centru za tujce in sicer pridržanje na območje azilnega doma oziroma njegove izpostave, kar pa je manj prisilni ukrep znotraj okvirov ukrepa odvzema prostosti, ne gre pa za manj prisilni ukrep od odvzema prostosti. Manj prisilni ukrepi od odvzema prostosti so na primer: redno javljanje organom, predložitev finančnega jamstva, ali obveznost zadrževanja na določenem mestu. Ker noben od možnih manj prisilnih ukrepov, kot je odvzem prostosti v ZMZ-1. ni urejen, tožena stranka ne more izvajati tega ukrepa.

18. Tožena stranka bi morala pred izdajo sklepa o omejitvi gibanja opraviti ustavnopravni test sorazmernosti. Kar se tiče absolutno bistvenih kršitev pravil postopka, jih je tožnik že navedel in vztraja, da se izpodbijanega sklepa ne da preizkusiti. Odločilna dejstva ter razlogi za odvzem svobode sploh ne obstajajo in ni jasno, na kakšni pravni podlagi je tožena stranka sklepala na obstoj le teh. Tožnik na podlagi 3. odstavka 32. člena ZUS-1 predlaga, da sodišče odloči, da se zahtevi za izdajo začasne odredbe ugodi in se do pravnomočne odločitve, stanje uredi tako, da mora tožena stranka takoj po prejemu tega sklepa prenehati izvajati ukrep omejitve gibanja tožnika v Centru za tujce (Postojna).

19. Tožnik je v tej tožbi izkazal, zakaj v njegovem primeru niso podani pogoji za izrek ukrepa, po drugi strani pa bo izvrševanje ukrepa tožniku prizadelo nepopravljivo škodo. Tožnik se v Centru za tujce počuti izredno slabo. Dni brez osebne svobode, pa mu ne bo mogel nihče nadomestiti. Ker pritožba zoper sodbo Upravnega sodišča zadrži njeno izvršitev, bi lahko nastala situacija, ko bi tožnik uspel s tožbo, vendar sodišče ne bi moglo učinkovito odrediti njegove izpustitve. To bi bila kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva in sodnega varstva ter 4. odst. 5. člena EKČP. Predlaga, da sodišče zahtevi za izdajo začasne odredbe ugodi in se do pravnomočne odločitve o sklepu ministrstva za notranje zadeve stanje uredi tako, da mora tožena stranka takoj po prejemu tega sklepa prenehati izvajati ukrep pridržanja tožnika v Centru za tujce (Postojna).

20. V odgovoru na tožbo tožena stranka ponavlja argumente iz izpodbijanega akta in najprej omenja dejstvo, da je tožnik podal novo namero za azil 5 dni po tem, ko je bil sprejet v center za tujce, da v zaporu ni zaprošal za mednarodno zaščito, ampak zgolj za podaljšanje veljavnosti izkaznice za mednarodno zaščito. Seznanjen je bil z dejstvom, da je nastanjen v center za tujce zaradi odstranitve. Glede načela sorazmernosti pa se tožena stranka sklicuje na sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 1563/2022 z dne 16. 11. 2022, v kateri je sodišče ugotovilo, da se tožena stranka ni zgolj na splošno sklicevala na načelo sorazmernosti, ampak se je sklicevala tudi na osebne okoliščine, ki se tičejo samega tožnika, ki je večkrat dokazal, da nima namena počakati na zaključek postopka. Glede nujnosti ukrepa se tožena stranka sklicuje tudi na razlago v sodbi Upravnega sodišča v zadevi I U 100/2021 z dne 26. 1. 2021. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

21. Na glavni obravnavi je sodišče vpogledalo v upravne spise in zaslišalo tožnika. Glede na strukturo obrazložitve izpodbijanega akta, ki okoliščine v zvezi s tožnikovim večkratnim samovoljnim zapuščanjem Slovenije in azilnega postopka obravnava na začetku obrazložitve sklepa in tudi na koncu, je sodišče pred zaslišanjem tožnika toženi stranki zastavilo vprašanje, kako to, da se je tožena stranka v navezavi na tretjo alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ki je bila edina podlaga za ukrep pridržanja, opira tudi na prvo, drugo in tretjo alinejo prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1, čeprav slednje določilo v ZMZ-1 opredeljuje okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da bo oseba pobegnila, in torej ne gre za okoliščine oziroma objektivna merila, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da obstaja utemeljena domneva, da je prosilec podal prošnjo samo za to, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve. Tožena stranka je na ta poziv sodišča pojasnila, da je odločitev o pridržanju oprla na podlago iz tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, okoliščino begosumnosti v navezavi na prvo, drugo in tretjo alinejo prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1 pa je upoštevala zaradi načela sorazmernosti oziroma nujnosti pridržanja tožnika v Centru za tujce namesto, da bi uporabila milejši ukrep, ki pa bi bil po njenem mnenju v konkretnem primeru neučinkovit.

23. Sodišče ne bo posebej navajalo in obremenjevalo te obrazložitve z standardizirano interpretacijo, da gre v tovrstnih primerih ukrepov pridržanj, upoštevajoč pri tem režim v Centru za tujce v Postojna, ki ga je opisal tožnik na zaslišanju, za odvzem prostosti iz 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in ne zgolj za omejitev gibanja, kakor ta ukrep poimenuje tožena stranka v izpodbijanem aktu.

Ta napaka v uporabi izrazov v izpodbijanem aktu sicer ni odločilna za presojo zakonitosti odločitve, čeprav ima lahko vpliv na nerazumevanje bistvene razlike med omejitvijo gibanja in odvzemom prostosti, kar posledično tudi lažje pripelje do nezakonitosti upravnega odločanja zaradi napačne uporabe prava in neupoštevanja temu primernih obvezujočih in dovolj strogih standardov. Pridržanje v smislu odvzema prostosti je namreč po stališču Sodišča EU "resen"

oziroma "grob" poseg v pravico do svobode, določeno v 6. členu Listine,

med tem ko ukrep omejitve gibanja to ni oziroma vsaj ne v tolikšni meri kot odvzem prostosti. Gre namreč za povsem drugi dve pravici iz Listine, iz Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) ali po Ustavi Republike Slovenije.

24. Ker je tožena stranka akt pridržanja oprla (samo) na tretjo alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in ne morebiti (tudi) na drugo alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, mora sodišče najprej podati razlago določilu tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. V zvezi s to zakonsko določbo je bila v preteklosti neenotna upravno-sodna praksa, ki je pripeljala tudi do postopka predhodnega vprašanje pred Sodiščem EU in do izdaje obrazloženega sklepa Sodišča EU v zadevi J.A. V nekaterih zadevah je namreč Upravno sodišče imelo dilemo, ali bi morala objektivna merila za ugotavljanje utemeljene domneve, da je prosilec vložil prošnjo samo za to, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, nujno biti urejene v zakonu, enako kot to velja za objektivna merila glede begosumnosti v primeru pridržanja po Dublinski uredbi 604/2013, da bi upravni organ sploh lahko pridržal prosilca na podlagi tretje alineje 84. člena ZMZ-1. V nekaterih drugih sodbah (na primer v zadevi I U 476/2021) pa je Upravno sodišče brez uvedbe postopka po 267. členu PDEU in že pred obrazloženim sklepom Sodišča EU v zadevi J.A., izpeljalo interpretacijo, ki je relevantna tudi za obravnavani primer. V naslednjem razdelku sodbe Upravno sodišče zato podaja interpretacijo v obliki daljšega citata iz sodbe Upravnega sodišča v zadevi I U 476/2021 z dne 26. 3. 2021 in obrazložen sklep Sodišča EU, ki to interpretacijo potrjuje na krajši način.

Razlaga določbe tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 v povezavi z določbo člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33

25. V sodbi v zadevi I U 476/2021 z dne 26. 3. 2021, je Upravno sodišče izpeljalo naslednjo interpretacijo o tem, kako je treba razlagati in uporabiti določbo tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, zlasti v njenem razmerju z določbo člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33, ki je prenesena v notranji pravni red z omenjeno določbo ZMZ-1.

/.../ "ZMZ-1 v določbi tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 namreč ne vsebuje zahteve po objektivnih merilih, ki jo sicer vsebuje člen 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33, za sklepanje o utemeljeni domnevi, da je prosilec prošnjo podal samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, če je imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito; poleg tega pa Direktiva o sprejemu 2013/33 ne vsebuje določbe, da je treba objektivna merila določiti v zakonu, kakor je to določeno v primeru pridržanja po Uredbi EU št. 604/2013 (člen 2(n)).

Kadar sekundarno pravo ne opredeljuje določenega pojma ali instituta - v tem primeru gre za objektivna merila za utemeljeno domnevo, da je prosilec podal prošnjo podal samo zato, da bi zadržal ali otežil izvedbo odločbe o vrnitvi - je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča EU pri razlagi predmetne določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je.

Kadar pa je neka določba prava EU dvoumna, nejasna ali nenatančna (nepopolna), lahko pridejo v poštev vse metode razlage predpisa v vzajemnem razmerju.

V predmetni zadevi ne gre za vprašanje opredelitve določenega pravnega pojma, ki je v pravu EU ni, ampak gre za napotitev na uporabo objektivnih meril brez izrecne zahteve, da morajo države ta merila urediti v nacionalni zakonodaji.

Sodba Sodišča EU, ki se po vedenju Upravnega sodišča nanaša na predmetno situacijo, sega še v obdobje prej veljavnih Direktive o sprejemu 2003/9

ter Direktive o vračanju 2008/115/ES, ki je v veljavi tudi v času tega upravnega spora. Prej veljavna Direktiva o sprejemu 2003/9 ni vsebovala določbe, ki bi se ujemala z zdaj veljavno določbo člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33. Vendar je Sodišče EU v zadevi Arslan podalo razlago določila iz prej veljavne Direktive o sprejemu 2003/9, po katerem, če se izkaže za potrebno, na primer iz zakonskih razlogov ali javnega reda, lahko države članice prosilca skladno z nacionalnim pravom" omejijo na neko določeno mesto.

Sodišče EU je v zadevi Arslan v okoliščinah, ko je po mnenju predložitvenega sodišča Republike Češke tožba zoper zavrnilno odločbo o prošnji za mednarodno zaščito temeljila na argumentaciji, ki je bila namenjena sama sebi in je bila špekulativna,

tožnik pa je tudi en dan po vrnitvi na prostost pobegnil iz Republike Češke,

sprejelo odločitev, da je mogoče, da tujec samo zato, da odloži ali celo onemogoči izvršitev odločbe o vrnitvi, vloži prošnjo za mednarodno zaščito in zato lahko okoliščine dejansko upravičujejo nadaljevanje pridržanja, ki je bilo izrečeno na podlagi Direktive o vračanju 2008/115, tudi po vložitvi prošnje za azil.

Sodišče EU zato v sodbi v zadevi Arslan pravi, da je nacionalna določba, ki omogoča, da se v takih okoliščinah prosilec za azil obdrži v pridržanju, v skladu s členom 18(1) Procesne direktive 2005/85, če to pridržanje ni posledica vložitve prošnje za azil, temveč okoliščin, ki so vezane na individualno ravnanje tega prosilca pred vložitvijo te prošnje in ob njej.

Poleg tega je, če je ohranitev pridržanja v takih okoliščinah objektivno potrebna, zato da se prepreči, da bi se zadevna oseba dokončno izognila vrnitvi, ta ohranitev dopustna tudi na podlagi člena 7(3) Direktive o sprejemu 2003/9.

Državam članicam torej ne sme biti onemogočeno, da v okoliščinah, kakršne so navedene v odstavku 57 sodbe v zadevi Arslan, preprečijo, da zadevna oseba z vložitvijo prošnje za azil samodejno doseže vrnitev na prostost.

Za obravnavani tožbeni ugovor v predmetni zadevi, po katerem je po mnenju tožeče stranke ukrep pridržanja (in na splošno v tovrstnih zadevah) nezakonit že zaradi tega, ker zakonodajalec ni predpisal objektivnih meril za utemeljevanje domneve iz tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, je pomembna sistematika v interpretaciji Sodišča EU v zadevi Arslan. Sodišče EU je namreč postavilo dva kumulativna pozitivna pogoja in en negativni pogoj za dopustnost pridržanj v takih primerih. Pridržanje mora temeljiti na:

- okoliščinah, ki so vezane na individualno ravnanje prosilca pred vložitvijo prošnje in ob njej

- ohranitev pridržanja v takih okoliščinah mora biti objektivno potrebna, zato da se prepreči, da bi se zadevna oseba dokončno izognila vrnitvi,

- pridržanje ne sme biti zgolj posledica vložitve prošnje za azil.

Sodišče EU torej ni štelo, da bi moral zakonodajalec vnaprej predpisati v splošnem obvezujočem aktu kakršna koli objektivna merila za ugotavljanje domneve, da je prosilec prošnjo vložil samo za to, da bi odložil ali onemogočil izvršitev odločbe o vrnitvi, ampak je dalo Sodišče EU poudarek na objektivni presoji individualnih okoliščin in ravnanj vsakega prosilca pred vložitvijo in ob vložitvi prošnje. To pomeni, da Sodišče EU v zadevi Arslan z dne 13. 5. 2013 ni štelo, da bi zaradi pravne varnosti in zanesljivosti ter stroge vezanosti na pravno podlago za pridržanje, kot skrajnim ukrepom, države članice morale urediti objektivna merila s splošnim aktom, na podlagi katerih bi bilo mogoče odločati, kdaj je oseba samo zato, da bi odložila ali celo onemogočila izvršitev odločbe o vrnitvi, podala prošnjo za mednarodno zaščito. Vendar pa je zakonodajalec po sodbi Sodišča EU v zadevi Arslan ureditev pridržanja za predmetno situacijo v sekundarnem pravu EU spremenil.

Zakonodajalec EU je očitno upošteval stališča Sodišča EU v zadevi Arslan, ko je v novo Direktivo o sprejemu 2013/33 vnesel določbo člena 8(3)(d). Po slednji določbi Direktive o sprejemu 2013/33 se prosilca sme pridržati, kadar je prosilec pridržan zaradi postopka vračanja v skladu z Direktivo o vračanju 2008/115, da bi se pripravila vrnitev in/ali izvedel postopek odstranitve, ter zadevna država članica lahko na podlagi objektivnih meril, vključno s tem, da je prosilec že imel priložnost začeti azilni postopek, sklepa, da je mogoče utemeljeno domnevati, da prošnjo podaja samo zato, da bi zadržal ali otežil izvedbo odločbe o vrnitvi. Določilo drugega pod-odstavka člena 8(3) Direktive o sprejemu 2013/33 pa pravi, da se razlogi za pridržanje opredelijo v nacionalnem pravu.

Ob tem pa zakonodajalec EU v Direktivi o sprejemu 2013/33 ni predpisal enako, tako kot v primeru Uredbe EU št. 604/2013,

kjer je v določbi člena 2(n) izrecno določil, da morajo biti objektivni kriteriji glede nevarnosti za pobeg določeni z zakonom. Na to določilo se Sodišče EU tudi sklicuje na več mestih v sodbi v zadevi Al Chodor,

kjer je Sodišče EU potrdilo oziroma pojasnilo ureditev iz člena 2(n) Uredbe 604/2013, da je bistveno, da so merila, ki opredeljujejo obstoj takšne nevarnosti [nevarnosti pobega - opomba Upravnega sodišča], ki je razlog za pridržanje, jasno opredeljena z zavezujočim aktom, katerega uporaba mora biti predvidljiva

in da lahko zgolj splošna določba izpolni zahteve glede jasnosti, predvidljivosti, dostopnosti in zlasti zaščite pred samovoljnim ravnanjem.

Če v nacionalni ureditvi takšna merila niso navedena, je treba pridržanje razglasiti za nezakonito, zaradi česar ni mogoče uporabiti člena 28(2) Uredbe EU št. 604/2013.

To isto logiko bi bilo morda mogoče aplicirati tudi na situacijo iz člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33. In Upravno sodišče je v neki drugi - do neke mere primerljivi - pravni situaciji v zvezi z razlago člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 in tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 postavilo predhodno vprašanje Sodišču EU,

Po mnenju Upravnega sodišča v tej zadevi je med ureditvijo podlage za pridržanje po določbi člena 28(1) in (2) Uredbe 604/2013

na eni strani in pravno podlago za pridržanje po določbi člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 razlika ne samo v tem, da zakonodajalec v primeru Direktive o sprejemu 2013/33 ni v posebnem določilu predpisal, kaj pomeni domneva, da prosilec podaja prošnjo samo zato, da bi zadržal ali otežil izvedbo odločbe o vrnitvi, in da morajo biti objektivni kriteriji določeni z zakonom, tako kot je to predpisal za pojem nevarnosti pobega v Uredbi 604/2013, ampak je tudi koncept določila člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 drugačen od določila člena 28(1) in (2) Uredbe 604/2013.

. Besedilo tega člena namreč uporablja pojmovno zvezo o sklepanju /.../ "na podlagi objektivnih meril, vključno s tem" /.../; v angleški različici je uporabljena pojmovna zveza: "can substantiate on the basis of objective criteria, including that"; v francoski različici je uporabljena pojmovna zveza /.../"peut justifier sur la base de critères objectifs, tels que /.../"; v italijanski različici je uporabljen izraz /.../ "può comprovare, in base a criteri obiettivi, tra cui" /.../, v hrvaški različici pa /.../ "da dotična država članica na temelju objektivnih kriterija, uključujući i da je podnositelj zahtjeva već imao mogućnost započeti postupak za azil, može dokazati" /.../. Vse to kaže, da je dal zakonodajalec EU morda poudarek vendarle na dokazovanju v konkretnem primeru, ne pa na vnaprejšnji regulaciji več objektivnih kriterijev, pri čemer je eno merilo vključil oziroma predpisal že sam in sicer, da je prosilec že imel priložnost začeti azilni postopek.

Zaradi navedenega in vezanosti na pogoj predhodnega pridržanja ter izdaje odločbe o vrnitvi zaradi postopka vračanja po Direktivi o vračanju 2008/115 je določba o pridržanju na podlagi člena 28(1) in (2) Uredbe EU 604/2013 tudi bolj pomensko odprta, kot je določba člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 ki posledično zaradi pravne predvidljivosti in varnosti ter visoke stopnje zaščite prosilca potrebuje opredelitev objektivnih meril v zakonu, med tem ko domneva iz člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 ne /.../.

Sodišče je sicer že v nekaterih drugih predhodnih istovrstnih sporih štelo,

da iz določila člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 izhaja, da je eno objektivno merilo predpisal že sam zakonodajalec EU,

in sicer okoliščino, da je tujec tudi preden je dejansko podal namero za mednarodno zaščito v konkretnem primeru imel priložnost začeti azilni postopek oziroma da je imel možnost dostopa do azilnega postopka, tako da bi se na tej podlagi lahko domnevalo, da je prošnjo vložil samo za to, da bi zadržal ali otežil izvedbo odločbe o vrnitvi. In na to edino merilo se tožena stranka v izpodbijanem aktu tudi izrecno sklicuje. Zato predmetna določba tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ki se mora uporabljati skupaj z določbo člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33, nima tako slabe kakovosti z vidika standardov pravne varnosti, da ne bi mogla preprečevati arbitrarne uporabe ukrepa pridržanja.

Nadalje iz zadeve Arslan dovolj očitno izhaja, da pod določbo člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 spadajo primeri premišljenih zlorab azilnega postopka s strani tujcev oziroma prosilcev za mednarodno zaščito, saj gre za situacije, ko tujec izključno oziroma samo zaradi zadržanja ali preprečitve odločbe o vrnitvi vloži prošnjo za mednarodno zaščito

oziroma zahtevek za uvedbo ponovnega postopka. Ob tem je Upravno sodišče že večkrat izpostavilo, da ni nujno, da gre zgolj za tiste tujce, katerim je že bila zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito, ampak se prostost po tem določilu lahko vzame tudi prosilcu, ki mu še ni bila izdana odločba o njegovi prošnji za mednarodno zaščito in ne uveljavlja razlogov za ilegalni prehod meje, ki bi bili v dobri veri prosilca povezani s pogoji za status begunca ali subsidiarno zaščito, in za katerega je na podlagi zanesljivo dokumentiranih podatkov v upravnem spisu z zadostno stopnjo verjetnosti, ki se približuje gotovosti, možno zaključiti, da bi lahko že prej izrazil namero za mednarodno zaščito.

Ob tem je treba upoštevati, da če v zadevah, ko gre za pridržanje celo iz razloga nacionalne varnosti ali javnega reda (člen 8(3)(e) Direktive o sprejemu 2013/33) velja, da mora biti ukrep pridržanja strogo omejen,

da mora biti tak ukrep izrečen v izjemnih okoliščinah,

in da gre na splošno za skrajno sredstvo,

potem je jasno, da gre za strogo omejen in skrajen ukrep tudi, ko gre za pridržanje po členu 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 oziroma po tretji alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Vse to se ujema tudi z ustavno-sodno interpretacijo pridržanj v postopkih mednarodne zaščite, po kateri sum na zlorabo azilnega postopka ni zadosti za odvzem prostosti, ampak je treba uporabiti strogi test sorazmernosti.

39. Na tej podlagi sodišče ugotavlja, da izpodbijani akt ni nezakonit iz razloga, ker zakonodajalec Republike Slovenije ni v zakonu uredil objektivnih meril za utemeljevanje domneve, da je prosilec prošnjo vložil samo zato, da bi zadržal ali otežil izvedbo odločbe o vrnitvi."

40. Po tej sodbi Upravnega sodišča z dne 26. 3. 2021 in po tem, ko je Upravno sodišče v že omenjeni drugi zadevi (I U 384/2021 z dne 15. 3. 2021) prekinilo postopek in postavilo predhodno vprašanje Sodišču EU o pravilni razlagi določbe člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33, je Sodišče EU v zadevi J.A. (C-186/21 PPU) z dne 3. 6. 2021 z obrazloženim sklepom odločilo, da določba člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33, čeprav ne opredeljuje pojma "objektivna merila", vsebuje eno od meril, na katerega se lahko sklicujejo ti organi, in sicer dejstvo, da je prosilec za mednarodno zaščito že imel priložnost začeti azilni postopek. Uporaba izraza "vključno s tem" v tej določbi, ki je v pogovornem jeziku sopomenka za "kot", "na primer", "med drugim", "posebej", "po zgledu" ali "tako kot", namreč nedvoumno kaže na to, da je zakonodajalec Unije želel ponuditi primer objektivnega merila, na katerega se lahko pristojni nacionalni organi sklicujejo za utemeljitev, da je mogoče utemeljeno domnevati, da je prosilec prošnjo za mednarodno zaščito vložil zgolj zato, da bi zadržal ali otežil izvršitev odločbe o vrnitvi. Zato je treba ugotoviti, da je dejstvo, da je prosilec za mednarodno zaščito že imel priložnost začeti azilni postopek, eno od objektivnih meril, na katera se lahko pristojni nacionalni organi sklicujejo za utemeljitev, da je mogoče utemeljeno domnevati, da je zadevna oseba prošnjo za mednarodno zaščito vložila samo zato, da bi zadržala ali otežila izvršitev odločbe o vrnitvi.

41. Podobno kot v obravnavanem upravnem sporu je bil tudi v zadevi J.A. tožnik takoj po prestani zaporni kazni prevzet s strani policije in takrat je izjavil, da želi ponovno zaprositi za azil, tožena stranka pa je v upravnem sporu uveljavljala, da bi lahko izrazil namero za azil že v zaporu in da ni navedel nobenega novega dejstva ali dokaza glede na tiste, ki jih je navedel v okviru prve prošnje za mednarodno zaščito.

42. To pomeni, da je v zadevi J.A. Sodišče EU potrdilo interpretacijo, do katere je Upravno sodišče prišlo v zadevi I U 476/2021 z dne 26. 3. 2021, kar pomeni, da morata biti za obstoj razloga za pridržanje iz člena 8(3), prvi pododstavek, točka (d), Direktive 2013/33 izpolnjena dva kumulativna pogoja. Na eni strani je nujno, da je prosilec za mednarodno zaščito že pridržan zaradi odstranitve na podlagi poglavja IV Direktive 2008/115 in, na drugi strani, da je mogoče na podlagi objektivnih meril utemeljeno domnevati, da je prosilec prošnjo za mednarodno zaščito vložil samo zato, da bi zadržal ali otežil izvršitev odločbe o vrnitvi, pri čemer je eden od možnih objektivnih meril vsebovan že v določbi člena 8(3((d) Direktive o sprejemu 2013733 oziroma v tretji alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1.

Ta dva kumulativna pogoja zajemata potrebo, da organ upošteva individualno ravnanje prosilca pred vložitvijo prošnje in ob njej, ohranitev pridržanja v takih okoliščinah mora biti objektivno potrebna, zato da se prepreči, da bi se zadevna oseba dokončno izognila vrnitvi (med drugim lahko tudi zaradi begosumnosti) in pridržanje ne sme biti zgolj posledica vložitve prošnje za azil.

43. V naslednjem razdelku obrazložitve sodbe bo sodišče presodilo, ali je tožena stranka v izpodbijanem aktu na pravilen način upoštevala kumulativnost omenjenih dveh pogojev.

Presoja zakonitosti izpodbijane odločitve o obstoju kumulativnih pogojev iz določila tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1

44. Med strankama ni sporno, da je tožnika dne 3. 4. 2024 iz ZPKZ Ljubljana v postopek prevzela patrulja PPIU PU NM in ga z odločbo št. 2253-1387/2024/8 (3J561-004) nastanila v Center za tujce do njegove odstranitve iz države z obrazložitvijo, da bi se lahko v nasprotnem primeru izognil vrnitvi. S to odločbo je bil tožnik tudi pridržan od 3. 4. 2025 do njegove odstranitve. Preden je tožena stranka izdala izpodbijani akt dne 11. 4. 2025, je bil torej tožnik od dne 3. 4. 2025 že v postopku odstranitve po ZTuj-2 oziroma po Direktivi o vračanju 2008/115, hkrati pa je bil od dne 8. 4. 2025, ko je podal novo namero za azil, spet prosilec za mednarodno zaščito. To je prvi od dveh kumulativnih pogojev, ki mora biti izpolnjen za zakonitost odločitve v tem konkretnem primeru in je določen v prvem delu tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Ta del določbe ustreza prvemu delu določila člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33. S tega vidika torej izpodbijani akt nima nezakonitosti.

45. Drugi pogoj, ki mora tudi biti izpolnjen za zakonitost izpodbijanega akta, pa je sestavljen iz dveh elementov, in sicer je potrebno v tovrstnih zadevah ugotoviti, ali je imela tožena stranka dovolj razlogov za "utemeljeno domnevo", da je tožnik (zadnjo) prošnjo podal samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, kar je primarni element tega pogoja, ki pa bi ga moralo podpirati vsaj eno objektivno merilo za ugotavljanje omenjene "

". Zakonodajalec Republike Slovenije namreč ni predpisal objektivnih meril za obravnavano utemeljeno domnevo v splošnem aktu, kar pomeni, da je edino objektivno merilo, ki mora biti v takem primeru izkazano, v tem, da je imel tožnik možnost začeti azilni postopek prej - kdaj prej oziroma koliko čas pred tem, kot je to dejansko storil, ali to morda pomeni, preden mu je bila izdana odločba o odstranitvi, iz sodne prakse Sodišča EU (na splošno) ni razvidno. Vsekakor pa za konkreten primer to pomeni, da se pričakuje, da prosilec čim hitreje po tem, ko je izvedel za razloge, zaradi katerih je podal novo namero za azil, to namero tudi prepričljivo poda.

46. Na posebno vprašanje sodišča, preden je sodišče zaslišalo tožnika, je tožena stranka pojasnila, da je prvo, drugo in tretjo alinejo prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1 uporabila samo v povezavi s tožnikovo begosumnostjo, torej v povezavi z preizkusom nujnosti pridržanja tožnika v Centru za tujce in ne v povezavi z objektivnimi merili za utemeljenost domneve, da je tožnik podal prošnjo samo za to, da je zadržal ali oviral izvedbo odstranitve. Sodišče ugotavlja, da to izpodbijana obrazložitev potrjuje, ker tožena stranka prvo, drugo in tretjo alinejo prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1 omenja zgolj v zadnjem delu obrazložitve, kjer tožena stranka utemeljuje sorazmernost oziroma nujnost ukrepa pridržanja tožnika pod režim Centra za tujce, ne pa tudi v prvem delu obrazložitve, ko utemeljuje pravno podlago za pridržanje. Tožena stranka se je namreč v konkretnem primeru odločila, da je pravna podlaga za pridržanje samo tretja alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in ne tudi druga alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1.

47. Iz tega tudi izhaja, da je tožena stranka pravilno kot edino merilo za utemeljenost domneve, da je tožnik prošnjo podal samo za to, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, upoštevala merilo, ki je vsebovano že v določbi člena 8(3)(d) Direktive o sprejemu 2013/33 oziroma v tretji alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, torej da je imel možnost časovno prej podati namero, kot je to dejansko storil. Tožena stranka se je tudi pravilno spustila v obravnavo in oceno tožnikovih individualnih ravnanj v zvezi s tem: upoštevala je stopnjo nevarnosti, da bi tožnik odstranitev preko nove prošnje neupravičeno zadržal oziroma oviral (tudi zaradi begosumnosti) in ga ni pridržala izključno za to, ker je podal prošnjo za mednarodno zaščito.

48. To pomeni, da je za nadaljnjo presojo zakonitosti izpodbijanega akta bistveno, ali je tožena stranka pravilno, to je dovolj zanesljivo, ugotovila, da je imel tožnik možnost že pred 8. 4. 2025 podati novo namero za mednarodno zaščito, pa tega ni storil, ampak je to storil šele 5 dni po tem, ko je dobil in mu je bila tudi pojasnjena vsebina odločbe o odstranitvi v Centru za tujce in je bil tam nastanjen. Okoliščina o pojasnitvi odločbe o vrnitvi med strankama namreč ni sporna. Tožnik v tožbi tudi ne oporeka ugotovljenemu dejstvu s strani tožene stranke, da je minilo 5 dni od njegove nastanitve v Centru za tujce in ko mu je bila tudi pojasnjena vsebina odločbe o vrnitvi in njegovo novo namero za azil.

49. Glede obravnavanega edinega objektivnega merila za utemeljenost domneve je tožena stranka sicer storila nekaj površnosti, ki ne gredo v prid kakovosti dokazne ocene. Tožena stranka namreč v času izdaje izpodbijanega akta ni imela dejanske podlage za uporabo argumenta, da so razlogi za strah pred vrnitvijo v Alžirijo obstajali že v času podanih prvih treh prošenj za mednarodno zaščito. Razloga, zaradi katerega je podal zadnjo namero za azil, tožnik v prejšnjih treh prošnjah ni zatrjeval. Na zaslišanju pred sodiščem je sicer prvič v celotnem postopku povedal, da je imel spore s stricem že, ko je bil v Alžiriji, a je na zaslišanju pred sodiščem tudi potrdil, da je imel namen in je že izrazil željo, da ga vrnejo v Alžirijo, ko je bil nastanjen v Centru za tujce dne 3. 4. 2025, ker ima v Alžiriji otroke. Slednjo skrb je omenjal tudi v upravnem postopku. Nadalje tožena stranka tudi ni imela podlage za uporabo argumenta, da je tožnik izvedel za ustavitev postopka s pravnomočno sodbo že dne 11. 2. 2025 in da bi že od takrat naprej lahko podal novo namero. Tožnik je v upravnem postopku povedal, da je za razlog, ki ga je odvračal od vrnitve v Alžirijo, izvedel ob nastanitvi v Center za tujce, ko je dobil telefon in ko je z družino govoril po telefonu, zato datum 11. 2. 2025 ni relevanten za dokazno oceno o utemeljenosti domneve.

50. Iz tega sledi, da je relevanten samo tisti del dokazne ocene tožene stranke, kjer je tožena stranka za odločilen čas, ko bi tožnik lahko podal namero za nov postopek, štela čas, ko mu je bila pojasnjena odločba o vrnitvi in je bil nastanjen v Center za tujce, to je dne 3. 4. 2025 oziroma kjer je v dokazni oceni štela, da je tožnik zamujal 5 dni z novo namero za azil. Tožnik je namreč na zaslišanju na glavni obravnavi pojasnil tudi, da v zaporu ni želel podati prošnje za mednarodno zaščito, ampak ga je samo skrbelo, da mu bo potekla izkaznica prosilca za azil in da se bo s tem azilni postopek končal. Hotel je opozoriti na podaljšanje veljavnosti izkaznice prosilca za azil. Po tem pa se je premislil, ker mu je stric začel groziti po telefonu, ko je izvedel, da ga bodo deportirali iz Slovenije, začel mu je pošiljati kratka sporočila po telefonu, da ko se bo tožnik vrnil, bo z njim poravnal vse račune. Zato je podal novo prošnjo. Na zaslišanju je tožnik tudi povedal, da je ta kratka sms sporočila tožnik preposlal toženi stranki, ki je s tožnikom po njegovih navedbah opravila osebni razgovor glede prošnje za mednarodno zaščito dne 24. 4. 2025, torej en dan pred zaslišanjem tožnika na sodišču v tej zadevi. Tožena stranka je torej tudi glede na te navedbe tožnika na glavni obravnavi pravilno ugotovila, da je tožnik šele dne 8. 4. 2025 podal lastnoročno izjavo, s katero je podal namero za vložitev prošnje, to je 5 dni po nastanitvi v Center za tujce, dne 10. 4. 2025 pa je bila prošnja formalno sprejeta.

51. Zakasnitev s tožnikovo namero za nov azilni postopek v konkretnem primeru se torej nanaša na čas od dne 3. 4. 2025, ko je bil nastanjen v Center za tujce oziroma ko naj bi v Centru za tujce izvedel za grožnje strica, do dne 8. 4. 2025, ko je podal namero. Na zapisnik o seznanitvi z ukrepom pridržanja z dne 10. 4. 2025, pri čemer je razgovor potekal dne 9. 4. 2025, je tožnik na posebno vprašanje, zakaj ni podal namere že prej, odgovoril, da je poskušal podati prošnjo že v zaporu, kar je sodišče v nadaljevanju obravnave razčistilo s tožnikom in potrdilo ugotovitve tožene stranke že pred izdajo izpodbijanega sklepa, da je v zaporu tožnik zgolj hotel podaljšati veljavnost izkaznice prosilca za azil, ker se je bal, da bo z njenim potekom izgubil status. Za dejstva, ki naj bi bila nova, pa je po pojasnilu tožnika izvedel šele, ko je dobil telefon v Centru za tujce in je poklical domov. Tako je odgovoril na zapisnik z dne 10. 4. 2025 (tretji odgovor na strani 3 zapisnika z dne 10. 4. 2025).

52. Na tej točki mora sodišče oceniti, ali ob vseh navedenih okoliščinah zadošča za potrditev utemeljenosti domneve dejstvo, da je tožnik podal namero dne 8. 4. 2025 samo za to, da bi zadržal ali preprečil izvedbo odstranitve. V korist potrditvi (zakonitosti) odločitve tožene stranke je pretehtalo (prvič), da tožnik v tožbi ni konkretno ugovarjal dokazni oceni tožene stranke, da je šele po petih dneh po nastanitvi v Center za tujce podal namero in (drugič) element v dokazni oceni tožene stranke, da je malo verjetno, da je tožnik za grožnje strica izvedel šele v telefonskem pogovoru z družinskimi člani po njegovi nastanitvi v Center za tujce.

53. Tožnik je namreč na zaslišanju na glavni obravnavi v očitnem nasprotju z navedbami v prošnji z dne 10. 4. 2025 povedal, da je imel težave s stricem že, ko je bil njegov oče živ in ko je bil tožnik še v Alžiriji, med tem ko je v omenjeni prošnji to zanikal. V prošnji z dne 10. 4. 2025 je omenil, da so strici že ubili brata in bratovo ženo in da zdaj grozijo tudi njemu, na zaslišanju na glavni obravnavi o teh ubojih ni rekel nič. Z razliko od tega v vseh predhodnih prošnjah težav s strici sni omenjal, ampak je v vseh primerih dejal, da je odšel iz zdravstvenih razlogov, ker je želel na operacijo oči. V prošnji z dne 24. 6. 2024 je kot razlog navedel versko zatiranje in pomanjkanje dela. V prošnji z dne 31. 7. 2024 je kot razlog navedel zdravljenje (težave z vidom, epilepsija, težave z vretenci v hrbtenici). V prošnji z dne 25. 9. 2024 je kot razlog navedel iste zdravstvene težave, na kratko pa je omenil težave z dedovanjem in da bi rad v Evropo pripeljal družino. V prošnji z dne 10. 4. 2025 je povedal, da je Alžirijo zapustil zaradi operacije oči, kot aktualen razlog, da se ne želi vrniti, pa je nekoliko natančneje opisal problem z dediščino zemlje in težave s strici. Po njegovih trditvah na zapisnik z dne 10. 4. 2025 so umore, ki naj bi jih zagrešili strici, prijavili policiji. To pomeni, da je tožnik tudi že dne 25. 9. 2025 vedel za probleme v družini zaradi dediščine.

54. Nadalje je tožnik na zaslišanju na glavni obravnavi dejal, da je oče umrl leta 2018 ali 2019, med tem ko je pred tem v prošnji z dne 10. 4. 2025 (drugi odgovor na strani 8) povedal, da je oče umrl dva meseca po tem, ko je on odšel iz Alžirije, to je konec leta 2022. Ta okoliščina je pomembna, ker naj bi se po smrti očeta začel spor zaradi dediščine, kot je povedal v prošnji z dne 10. 4. 2025 (str. 7). Ko je podal lastnoročno napisano namero za azil dne 8. 4. 2025, ni navedel nobenega konkretnega razloga, čeprav naj bi nekaj dni pred tem izvedel, da mu stric grozi s smrtjo, pred tem pa je bil že prepričan, da bi se vrnil v Alžirijo navkljub dejstvu, da naj bi strici ubili njegovega brata in bratovo ženo. Na zaslišanju na glavni obravnavi je tudi povedal, da se vsak dan sliši s svojo družino po telefonu, kar pomeni, da je moral biti tožnik na tekočem o tem, kaj se dogaja pri njih doma v Alžiriji. Na podlagi teh okoliščin in preverb na glavni obravnavi se sodišče lahko pridruži oceni tožene stranke, da je bil tožnik povsem neprepričljiv v navajanju razlogov za strah pred vrnitvijo v izvorno državo oziroma glede razlogov, zakaj je pustil Alžirijo in o tem, da naj bi šele po telefonu ob nastanitvi v Center za tujce izvedel, da mu stric grozi, da ga bo ubil, in da naj bi bil to razlog za njegovo zadnjo namero za azil. Ker v tem sporu ne gre za presojo verodostojnosti elementov, ki jih je predložil tožnik o tem, ali izpolnjuje pogoje za status begunca ali subsidiarne zaščite, sodišče ni razčiščevalo in ga ni soočalo z vsemi temi številnimi nekonsistentnostmi na glavni obravnavi, saj je v tem primeru bistveno le, ali je tožnik dovolj prepričljivo izkazal, da je šele, ko je dobil telefon v Centru za tujce ob njegovi nastanitvi, izvedel, da mu stric grozi, da ga bo ubil, pri čemer pa v tej dokazni oceni ni mogoče ločeno od navedenega upoštevati visoke stopnje tožnikove begosumnosti v tem konkretnem primeru, četudi gre pri stopnji begosumnosti za samostojen element v presoji (ne)zakonitosti pridržanja v smislu odvzema prostosti v Centru za tujce (in ne na območje Azilnega doma). Tožnik torej ni uspel izkazati, da ni imel objektivne možnosti izraziti svoje namere za azil - neupoštevaje pri tem, ali je bila ta utemeljena ali ne - prej kot dne 8. 4. 2025, torej šele pet dni po nastanitvi v Center za tujce in po seznanitvi z odločbo o vrnitvi.

55. Na tej podlagi sodišče lahko potrdi, da je zakonita odločitev tožene stranke o tem, da je izkazana utemeljena domneva, da je tožnik samo za to, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, podal novo prošnjo za mednarodno zaščito.

56. V nadaljevanju pa mora sodišče preveriti tudi, ali je odločitev tožene stranke v skladu z načelom sorazmernosti in če prestane test nujnosti glede na stopnjo tožnikove begosumnosti v konkretnem primeru. V okviru tega bo sodišče obravnavalo tudi tožbeni ugovor, da tožena stranka ne bi smela izreči ukrepa pridržanja, ker slovenski zakonodajalec ni prenesel v notranji pravi red določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33, in da zato ukrep pridržanja na podlagi tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ni možen oziroma dopusten oziroma da s tega vidika nima potrebne pravne podlage in da bi tožena stranka morala kvečjemu poskusiti z ukrepom obveznega zadrževanja na območje azilnega doma iz prvega odstavka 84. člena ZMZ-1.

57. Glede tega pravnega vprašanja se je Upravno sodišče v nekaterih sodnih odločbah, tako glede pridržanja po Direktivi o sprejemu 2013/33 kot tudi v zvezi s pridržanjem po Dublinski uredbi 604/2013, že opredelilo in sodišče enako interpretacijo ZMZ-1 v luči prava EU in enako odločitev sprejema tudi v tem primeru.

58. Zakonodajalec Republike Slovenije ni prenesel določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33 v ZMZ-1, čeprav je v relevantnem času s spremembami že posegel v ta zakon in je bil iz upravno-sodne prakse ta sistemski problem razviden že dolgo časa in zaradi neizpolnitve obveznosti iz določbe člena 2(n) Uredbe EU št. 604/2013 pristojni organ pridržanja po tem predpisu dalj časa niti ni mogel izvajati. Po določbi člena 8(2) Direktive o sprejemu 2013/33, kadar se izkaže za potrebno ter na podlagi posamične presoje vsakega primera, lahko države članice prosilca pridržijo, "

če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa

." Po določbi člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33 države članice "

zagotovijo, da so pravila o alternativah pridržanju, kot so redno javljanje organom, predložitev finančnega jamstva ali obveznost zadrževanja na določenem mestu, določena v nacionalnem pravu.

59. Upravno sodišče je zato dostikrat tožbam v tovrstnih upravnih sporih ugodilo, ker določba člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33/EU ni bila prenesena v notranji pravni red, saj se to določilo nanaša na konkretno uporabo načelo sorazmernosti in standarda, da je ukrep pridržanja v smislu odvzema prostosti skrajno sredstvo.

Ukrep pridržanja na območje Azilnega doma ali njegove izpostave iz prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 je "

" od pridržanja v Centru za tujce (drugi odstavke 84. člena ZMZ-1), vendar še zmeraj pomeni odvzem svobode.

Pri zgoraj omenjenih alternativah pridržanja iz Direktive o sprejemu 2013/33 pa gre zgolj za omejitev gibanja. Vendar je sodišče v teh nekaj primerih tožbi ugodilo, ker ni bilo očitno, da noben ukrep iz določila člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33, ki je milejši od odvzema prostosti v Centru za tujce, ne bi mogel doseči istega legitimnega cilja. Če pa je sodišče na podlagi okoliščin konkretnega primera ugotovilo, da je zaradi velike begosumnosti ali nevarnosti tožnika za javni red očitno, da noben milejši ukrep iz določila člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33 ne bi bil učinkovit z vidika varstva pravic drugih, potem omenjena sistemska pomanjkljivost v odsotnosti prenosa prava EU v notranji pravni red ni bila podlaga za presojo, da je izpodbijani akt nezakonit.

Tak je tudi obravnavani primer zaradi velike begosumnosti tožnika.

60. Sodišče se strinja z utemeljitvijo tožene stranke v tistem delu, kjer tožena stranka pravi, da ukrep obveznega zadrževanja oziroma odvzem svobode na območju azilnega doma ali njegove izpostave glede na stopnjo aktualne begosumnosti tožnika, ne bi bilo učinkovito sredstvo kot alternativa odvzemu svobode v centru za tujce. Ne more pa sodišče potrditi argumenta tožene stranke glede varnostnega režima na območju Azilnega doma in njegove izpostave in določenih statističnih podatkov. To namreč samo po sebi ne more biti legitimen razlog za odvzem svobode tožniku.

61. Iz tega sledi, da v okoliščinah konkretnega primera dejstvo, da zakonodajalec Republike Slovenije v notranji pravni red ni prenesel določbe člena 8(4) Direktive o sprejemu 2013/33, in ki bi dopuščale prosilcu svobodo bivanja in gibanja na območju Azilnega doma ali njegove izpostave, ni moglo vplivati na zakonitost in pravilnost odločitve. Konkreten ukrep namestitve in odvzema prostosti tožniku v v Centru za tujce v režimu in okoliščinah, ki jih je opisal tožnik na glavni obravnavi, je zato sorazmeren glede na tveganje, da bi tožnik ponovno samovoljno zapustil Slovenijo med postopkom mednarodne zaščite.

62. Stopnja begosumnosti tožnika je namreč zelo visoka, saj je tožnik v kratkem časovnem obdobju in v treh ločenih postopkih vsakič samovoljno zapustil Azilni dom in dvakrat tudi Slovenijo: prvič je v Sloveniji dne 24. 6. 2024 podal prošnjo, a je že čez štiri dni zapustil Azilni dom in Slovenijo; dne 30. 7. 2024 je bil vrnjen iz Švice na podlagi dublinskega postopka in je naslednji dan dne 31. 7. 2024 podal drugo prošnjo v Sloveniji, a je že čez dva dni, to je dne 2. 8. 2024 spet zapustil Azilni dom in Slovenijo in je bil dne 24. 9. 2024 spet vrnjen iz Švice in je naslednji dan dne 25. 9. 2024 vložil tretjo prošnjo v Sloveniji. Nato je spet čez približno 13 dni dne 7. 10. 2024 zapustil Azilni dom brez najave in se vanj vrnil dne 15. 10. 2024, ko mu je že bil izdan sklep o ustavitvi postopka. Takrat je sicer ostal v Sloveniji in je delal v Novi Gorici, brez da bi o tem obvestil pristojne v Azilnem domu. Tožena stranka je v tej zvezi upravičeno uporabila merila begosumnosti iz prve, druge in tretje alineje prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1. Vse tri omenjene okoliščine oziroma kriteriji iz prve, druge in tretje alineje prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1 so namreč nesporno izkazane, zato je stopnja begosumnosti tožnika tako velika. Glede tretje alineje prvega odstavka 84.a člena ZMZ-1 je tožena stranka ugotovila, da je tožnik podal prošnjo tudi v Nemčiji in jo je zapustil preden je dobil odločitev o njegovi prošnji. Kriterij iz prve alineje tega določila pa je podan, ker je tožnik prošnjo podal med izvajanjem postopka vračanja.

63. Na tej podlagi je sodišče presodilo, da je izpodbijani akt zakonit in je tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (prvi odstavek 63. člena ZMZ-1).

64. Ker je sodišče v prvi točki izreka ugotovilo, da izpodbijani akt ni nezakonit, tožnik pa v delu utemeljitve zahteve za izdajo začasne odredbe težko popravljivo škodo utemeljuje z argumenti o nezakonitosti akta, v tem okviru težko popravljive škode očitno ni uspel izkazati. V preostalem delu zahteve tožnik težko popravljivo škodo veže na sam odvzem prostosti ter na pravico do učinkovitega sodnega varstva, če bi sodišče tožbi ugodilo. Sodišče tožbi ni ugodilo, zato tudi v tem smislu težko popravljiva škoda ni izkazana. S samim sklicevanjem na odvzem prostosti kot težko popravljivo škodo, brez da bi tožnik ob tem izkazal neko osebno okoliščino posebne ranljivosti, pa ne more biti izkazana težko popravljiva škoda. Zato je sodišče zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo kot neutemeljeno (tretji in peti odstavek 32. člena ZUS-1).

Več o tem glej sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 21-28 ter sodbi Sodišča EU v zadevah CBX, C-704/20, C-39/21, 8. 11. 2022, odst. 72-73; C, C-387/24 PPU, 4. 10. 2024, odst. 41-42.

Al Chodor, C-528/15, 15. 3. 2017, odst. 40.

C B X, C-704/20 in C-39/21, 8. 11. 2022, odst. 72; C, C-387/24 PPU, 4. 10. 2024, odst. 41.

C-129/18, SM., 26. 3. 2019, odst. 51 (glej tudi: C-285/12, Diakité, 30. 1. 2014, odst. 27). Če pravo EU pri opredelitvi nekega pravnega pojma nikjer izrecno ne napotuje na pravila držav članic, potem v takih okoliščinah iz zahtev po enotni uporabi prava Unije iz načela enakosti izhaja, da je treba to določbo načeloma v celotni Uniji razlagati avtonomno in enotno (C-129/18, SM., 26. 3. 2019, odst. 50).

Lenaerts, K., Gutiérrez-Fons, J.A., 2013,

To Say What the Law of the EU Is: Methods of Interpretation and the European Court of Justice

, EUI Working Papers AEL 2013/9, str. 48.

Ibid. odst. 59; glej tudi odst. 63, kjer sodišče pravi, da mora pristojni organ ugotoviti, ali je "objektivno nujno" ohraniti ukrep pridržanja, da se prepreči, da bi se zadevna oseba dokončno izognila vrnitvi, če je bila prošnja vložena samo zato, da se odloži ali onemogoči izvršitev odločbe o vrnitvi.

Arslan, C-534/11, odst. 58, glej tudi odst. 62-63.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 26. 6. 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev), Uradni list EU, L 180/31, 29. 6. 2013.

Glej: Al Chodor, C-528/15, 15. 3. 2017, odst. 25, 26, 28, 31, 33, 34, 36, 41, 42, 45.

Gre za sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 384/2021-15 z dne 15. 3. 2021.

Države članice ne smejo pridržati osebe zgolj zato, ker v zvezi z njo poteka postopek, določen v tej uredbi. Kadar obstaja znatna nevarnost, da bo oseba pobegnila, lahko države članice na podlagi presoje vsakega posameznega primera zadevno osebo pridržijo, da bi omogočile izvedbo postopkov za predajo v skladu s to uredbo, vendar le, če je ukrep pridržanja sorazmeren in ni mogoče učinkovito uporabiti drugih manj prisilnih ukrepov.

Nevarnost pobega pomeni nevarnost, da bo prosilec ali državljan tretje države ali oseba brez državljanstva v zvezi s katero poteka postopek predaje, pobegnila, v skladu z oceno posameznega primera na podlagi objektivnih kriterijev, ki so določeni z zakonom.

Glej na primer sodbe v zadevah: I U 711/2020 z dne 24. 6. 2020, I U 908/2020 z dne 14. 7. 2020, I U 1112/2020 z dne 10. 8. 2020, I U 1242/2020 z dne 4. 9. 2020, I U 1410/2020 z dne 30. 9. 2020, I U 1661/2020 z dne 6. 11. 2020, I U 1994/2020 z dne 28. 12. 2020, I U 100/2021 z dne 26. 1. 2021, I U 415/2021 z dne 15. 3. 2021.

V angleški različici Direktive o sprejemu 203/33 (člen 8(3)(d)) je namreč uporabljen pojem /...

", v italijanski različici "di accedere alla procedura di asilo," ki so medsebojno skladne, med tem ko hrvaška različica ustreza slovenski različici (/.../ "

App. no. 656/06, odst. 71; C-528/15 Al Chodor and others EU:C:2017:213, odst. 38-40;

C-534/11, Arslan, 30. 5. 2013, odst. 57, 62.

C-601/15 PPU, J.N., 15. 2. 2016, odst. 57, 64; primerjaj tudi C-18/16, K., 14. 9. 2017 (odst. 41).

C-18/16, K., odst. 46; C-601/15 PPU, J.N., odst. 63, 50.

J.A., C-186/21 PPU, 3. 6. 2021, odst. 37-39.

Mutatis mutandis: Arslan, C-534/11, odst. 58-63.

Tretji odstavek na strani 2, peti odstavek na strani 4 izpodbijanega sklepa.

Glej na primer: I U 775/2020, 3. 7. 2020, odst. 36; I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 43-55.

Natančneje o razliki med odvzemom svobode in omejitvijo gibanja glej na primer: I U 1745/2022, 23. 12. 2022, odst. 21-28.

Glej na primer: I U 1731/2021 z dne 2. 12. 2021 in I U 1828/2021 z dne 17. 12. 2021.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-3

Listina evropske unije o temeljnih pravicah - člen 6

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev) (2013) - člen 8, 813, 813-d, 814

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.