UPRS Sodba I U 107/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-02-25

mednarodna zaščita - predaja odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti

Kraljevina Nizozemska je sprejela obravnavo tožnika na podlagi d točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III, ki določa, da je odgovorna država članica po Uredb Dublin III zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Odveč je pojasnilo, da se bo tožnik sam odločil ali bo vložil (ponovno) prošnjo v Kraljevini Nizozemski ali ne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) ter prvega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III

zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Odločila je še, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Kraljevini Nizozemski, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbi Dublin III, za to odgovorna država članica (2. točka izreka) ter da se tožnikova predaja izvrši kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih od 17. 10. 2024, ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo. (3. točka izreka). Toženka je odločila da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik, čigar istovetnost v postopku ni nesporno ugotovljena, 30. 9. 2024 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja). Toženka je ugotovila, da je bil tožnik 31. 7. 2021 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Kraljevini Nizozemski. Toženka je 17. 10. 2024 prejela odgovor, da Kraljevina Nizozemska v skladu z d. točko prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III sprejema odgovornost za obravnavo prosilca sprejema odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnik na osebnem razgovoru v bistvenem povedal; (i) da se v Kraljevino Nizozemsko ne želi vrniti, ker verjame, da bi bila njegova prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena, ker je Maročan; (ii) da bi ga, če bi po zavrnitvi ostal tam še 6 mesecev, deportirali v Maroko; (iii) da je zato, da bi se deportaciji v Maroko izognil, zapustil Kraljevino Nizozemsko; (iv) da v Kraljevini Nizozemski ni imel nobenih stikov z drugimi uradnim osebami, zgolj s policisti, ko so mu na policijski postaji vzeli prstne odtise; (vi) da so mu drugič odvzeti prstne odtise v uradu za migracij; (vii) da je po odvzetih prstnih odtisih odšel v azilni dom, kjer je bilo vsa normalno (tam je jedel in spal); (viii) da je na ozemlju Kraljevine Nizozemske skupno preživel približno pet mesecev, nazadnje je tam bival dva meseca; (ix) da je bil v Kraljevini Nizozemski nastanjen v azilnem domu, kjer je imel na voljo prehrano in zdravstveno oskrbo in opravljen osebni razgovor v prisotnosti tolmača. Tožnik je še povedal, da želi v Sloveniji živeti in zaprositi za mednarodno zaščito; da upa, da bo njegova prošnja sprejeta, saj je bil v več evropskih državah, kjer se mu je zgodilo veliko slabega; da v Maroku ne more živeti, ker je tam življenje težko; da se v Maroku trije bratje ukvarjajo s preprodajo mamil in zato tam ne more živeti; da je imel zaradi tega tudi v šoli veliko težav, zaradi česar je šolo nehal obiskovati; da je kot otrok igral ragbi za maroško reprezentanco; da je imel vseskozi težave z brati, ker ni želel sodelovati z njimi, zato ga je najstarejši pretepel in mu rekel, da ne sme ostati doma; da je to prijavil policiji, ki mu ni želela pomagati, ker jo je brat podkupil; da v Kraljevini Nizozemski ni imel toliko priložnosti za delo kot tukaj, ker je tam tudi rasizem; da so ga v Rotterdamu neznane osebe skušale ubiti med krajo njegovega kolesa tako, da so ga zabodli v predel srca in pljuč; da meni, da se mu je to zgodilo zato, ker je Arabec; da so ga reševalci odpeljali v bolnico, kjer so mu zašili rane, nato pa mu rekli, da lahko odide v azilni dom; da policija ni prišla in zapisnik ni bil narejen.

3. Toženka je zavrnila tožnikove izjave, da se ne želi vrniti v Kraljevino Nizozemsko, ker meni da bo tam njegova prošnja zavrnjena na podlagi njegove narodnosti in ker je bil v Kraljevini Nizozemski izpostavljen napadu neznanih oseb in pojasnila, da si prosilec ne more sam izbirati države, ki bo obravnavala njegovo prošnjo. Ugotovila je, da je na podlagi Uredbe Dublin III za obravnavo Prošnje odgovorna Kraljevina Nizozemska, ki ima v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite. Izpostavila je tožnikovo izjavo, da je bila nastanitev normalna, da je imel na voljo prehrano in zdravstveno oskrbo. Tožnikovo skrb, da bo o njegovi prošnji za mednarodno zaščito odločeno negativne, pa je ocenila kot tako, ki ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti. Kraljevina Nizozemska je sprejela pristojnost na podlagi 18 (1d) člena Uredbe Dublin III, kar pa ne pomeni, da tožnik ne bi imel možnosti tam ponovno vložiti prošnje za mednarodno zaščito. S sklicevanjem na sodbo Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 37/2024-13 z 29. 1. 2024 je toženka poudarila, da tožnik ni imel nikakršnega stika z drugimi uradnimi osebami, razen s policisti in tolmačem. Navedba glede rasizma (da so mu ukradli kolo in ga zabodli), je zavrnila in pojasnila, da je bil tožnik po napadu ustrezno obravnavan v bolnišnici, iz njegovih izjav izhaja, da tega dogodka ni prijavil policiji. Ta dogodek pa po oceni toženke ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti v postopkih mednarodne zaščite ali sprejema, ni bil usmerjen osebno na tožnika, temveč je bil povezan z odtujitvijo njegovega kolesa in ni povezan s postopkom mednarodne zaščite in reševanjem tožnikove prošnje, zato ni vplival na drugačno odločitev pristojnega organa. Toženka je ugotovila, da tožnikove izjave ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivost v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen v Kraljevino Nizozemsko. Ugotovila je, da ima Kraljevina Nizozemska v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, prosilci imajo podobne pravice kot prosilci v Republiki Sloveniji, zato vrnitev v to državo Evropske unije ni sporna. Prav tako pa je Kraljevina Nizozemska polnopravna članica Evropske unije, spoštuje pravni red Evropske unije, Uredbo Dublin III, ki se v državi uporablja neposredno. Ugotovila je, da med Republiko Slovenijo in Kraljevino Nizozemsko velja načelo vzajemnega zaupanja, zato za predajo tožnika po pravilih dublinskega postopka ni ovir. Ugotovila je, da ni razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru tožnik ob vrnitvi v Kraljevino Nizozemsko podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, kjer ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje, zato je na podlagi četrte alineje prvega odstavka 51 člena v povezavi z devetim odstavkom 49. člena ZMZ-1 zavrgla Prošnjo, saj je za obravnavo Prošnje odgovorna Kraljevina Nizozemska.

4. Toženka je na podlagi 29. člena Uredbe Dublin III odločila, da se bo pristojni organ s pristojnim organom Kraljevine Nizozemske dogovoril o tožnikovi predaji, ki bo potekala na mednarodnem letališču Schiphol.

5. Tožnik predlaga odpravo izpodbijanega sklepa. Navaja, da ne drži, da tožnik v izpodbijanem postopku ni predložil osebne izkaznice, saj se je kopija le-te nahajala med dokumenti, ki jih je na zahtevo pooblaščenke tožnika, 20. 1. 2025 le-tej elektronsko posredoval toženec. Tožbi prilaga fotokopijo osebne izkaznice, poudarja, da je zato dejansko stanje v izpodbijani odločbi zmotno ugotovljeno, izpostavlja, da toženka na strani 2 izpodbijane odločbe v odst. 4 priznava, da je tožnik uradni osebi predložil kopijo osebnega dokumenta, zato so izjave toženke po izpodbijani odločbi protislovne, meni, da se odločbe ne da preizkusiti, kar predstavlja bistveno kršitev postopka.

6. Tožnik navaja, da se na Nizozemsko, ki jo je občutil kot izrazito rasistično državo, ne želi vrniti. Navaja, da v v azilnem domu prosilce tepejo in zapira o v sobe; zaradi rasizma ne more dobiti dela, kar je za tožnika bistvenega pomena; zaradi rasizma je bil v Rotterdamu žrtev napada, v katerem so mu ukradi kolo in ga zabodli v prsa; zaradi rasizma tožniku ob omenjenem dogodku tudi najverjetneje ni pomagala policija, vsaj tako je on to občutil, saj policija ni intervenirala; da je rasizem občutil povsod na ulicah, v azilnem dom, pri odločanju o prošnjah, ki so zato vedno zavrnjene. Zaradi navedenega se tja zato ne želi vrniti. V izpodbijani odločbi opis dogodka s kolesom ni pravilno evalviran, dejansko stanje je zmotno in nepopolno ugotovljeno. Navaja, da si je v Republiki Sloveniji našel delo, tu si želi ostati in meni, da bi bila njegova vrnitev na Nizozemsko tudi v nasprotju z načelom nevračanja. Tožnik še navaja, da ima tožnik sorodnike v Italiji, zato bi morala toženka po njegovem mnenju preučiti tudi ali je moč tožnika vrniti v Italijo, kjer so ga sorodniku pripravljeni sprejeti. O tem izpodbijana odločba nima razlogov. Izpodbijana odločba tudi nima razlogov glede s strani tožnika v prošnji omenjenih posebnih potreb. Kaj te potrebe so, toženka ni ugotavljala. Tožnik še izpostavlja, da so razvidne tudi druge pomanjkljivosti postopka, saj iz uradnega zaznamka z dne 28. 9. 2024 izhaja, da je bil postopek s tožnikom v angleškem jeziku, ki ga tožnik ne razume, saj se je s pooblaščenko pogovarjal v italijanščini. Meni, da je zmotno in pomanjkljivo ugotovljeno, da tožnikova vrnitev na Nizozemsko ni sporna in da prosilec ni bil deležen sistemskih pomanjkljivost v zvezi z nastanitvijo in postopki mednarodne zaščite. Tožnik se sklicuje na sodbo naslovnega sodišča IU 752/2024 iz katere izhaja, da so na Nizozemskem izkazane sistemske pomanjkljivosti v letu 2024. Toženka bi morala ugotoviti, kakšni so aktualni pogoji sprejema na Nizozemskem za tožnika. Ker toženka tega ni storila, tožnik meni, da je izpodbijana odločitev preuranjena.

7. Toženka predlaga zavrnitev tožbe, ker je izpodbijani sklep po njenem mnenju zakonit in pravilen.

8. Toženka v zvezi z očitkom, da je dejansko stanje v izpodbijani odločbi zmotno ugotovljeno pojasnjuje, da fotokopija slike na telefonu tožnika nikakor ne predstavlja dokumenta, s katerim bi se lahko ugotovila dejanska istovetnost tožnika. Tujec lahko dokazuje svojo istovetnost v skladu z 97. Zakonom o tujcih s tujo potno listino, osebno izkaznico ali drugo ustrezno listino, ki je v državi tujca predpisana in s katero lahko dokazuje istovetnost, s potno listino za tujca, z dovoljenjem za prebivanje, izdanem v obliki samostojne listine, ali z drugo javno listino, ki jo je izdal državni organ, v kateri je fotografija, na podlagi katere je mogoče ugotoviti njegovo istovetnost. Toženka poudarja, da se pristnosti kopije osebne izkaznice ne da preveriti, zato se ta ni štela kot dokument s katerim bi lahko nesporno dokazal svojo istovetnost.

9. Toženka v zvezi s tožbenim očitkom, ki se navezuje na tožnikovo izkušnjo oziroma stik s prebivalci Kraljevine Nizozemske pojasnjuje, da iz drugega odstavka 3. člena Uredbe (EU) Dublin III izhaja, da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito oziroma pri namestitvi prosilcev, kot so bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba in podobno. Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 79/2023 z 19. 4. 2023 navaja sodno prakso Vrhovnega sodišča (sodne odločbe I Up 250/2016 s 16. 11. 2016, I Up 309/2016 s 6. 9. 2017 in I Up 193/2022 s 7. 12. 2022), po kateri so sistemske pomanjkljivosti, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja predvsem objektivno dejstvo, ugotovljivo z dokumenti ustreznih institucij oziroma pristojnih organov (npr. organov EU, ESČP, UNHCR), ki pa Vrhovnemu sodišču niso poznani.

10. Tožnikovo subjektivno mnenje, da so prebivalci Kraljevine Nizozemske rasistični, po mnenju toženke ne izkazuje sistemskih pomanjkljivosti v povezavi z izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito oziroma pri namestitvi prosilcev, kot so bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba in podobno. Izpostavlja, da je tožnik namreč sam izpovedal, da je v Kraljevini Nizozemski celo dvakrat bival, da je bilo v azilnem domu vse normalno, saj je lahko jedel in spal, da je tam opravil tudi osebne razgovore in imel na voljo zdravstveno oskrbo. Navedbe o rasizmu toženka ocenjuje kot tožnikovo osebno mnenje in nimajo nikakršne objektivne teže, saj za to niti ni predložil nobenih dokazov. Toženka opozarja, da je tožnikova pooblaščenka v tožbi dodajala in izkrivljala izpoved tožnika, saj ta nikoli ni izjavil, da mu policija najverjetneje ni pomagala zaradi navedenega rasizma. Poleg tega tožena v celoti prepreka tožbeni očitek, da dogodek o napadu tožnika ni bil pravilno evalviran, saj je bilo slednje možno zgolj na podlagi njegove izpovedi, ki je razvidna v zapisniku o osebnem razgovoru št. 2142- 4379/2024/7 z dne 8. 11. 2024. Toženka vztraja, da je bil to sicer obsojanja vreden dogodek, vendar pa nikakor ni povezan s postopkom mednarodne zaščite in reševanjem njegove prošnje, zato ne more vplivati na drugačno odločitev tožene stranke. Dejstvo je, da je bil tožnik po napadu zdravstveno oskrbljen, o čemer pa tudi sicer toženki ni predložil nobenega dokazila.

11. Toženka izpostavlja, da tožnikova želja ostati v Republiki Sloveniji in dejstvo, da si je našel zaposlitev ter morebitna vročitev negativne odločbe v Kraljevini Nizozemski, po njenem mnenju ne dokazuje obstoja sistemskih pomanjkljivosti v Kraljevini Nizozemski. Glede na zapisnik o opravljenem osebnem razgovoru, je tožnik že imel omogočen dostop do postopka mednarodne zaščite, saj so bili z njim opravljeni osebni razgovori, kjer pa se individualno presojajo razlogi za podelitev mednarodne zaščite, kar pa je zagotovo znano tudi pooblaščenki tožnika.

12. V zvezi z očitkom, da bi morala toženka preveriti, ali bi lahko tožnika vrnila v Italijansko republiko, glede na to, da ima tam sorodnike, ki bi ga bili pripravljeni sprejeti, pa toženka opozarja, da nikjer v dokumentaciji tožnika ni moč razbrati, da ima Italijanski republiki sorodnike, še manj, pa da bi ga bili ti pripravljeni sprejeti. Iz registracijskega lista policije je razvidno, da je tožnik živel v Italijanski republiki, najprej 4 leta nato pa še dodatno leto, ko se je tja vrnil iz Zvezne republike Nemčije. Poleg tega je jasno razvidno iz EURODAC zadetka, da v Italijanski republiki nikoli ni zaprosil za mednarodno zaščito. Na kateri podlagi bi naj bi torej tožnik vrnjen v Italijansko republiko, toženki ni jasno.

13. V zvezi z očitkom neustrezno vodenega postopka na policijski postaji, kjer je ta potekal v angleškem jeziku, ki naj ga tožnik zdaj ne bi več razumel in sta se zato s pooblaščenko pogovarjala v italijanščini, pa toženka odgovarja, da se slednji tožbeni očitek navezuje na policijski postopek. Ta je bil voden v angleškem jeziku zato, ker se je tožnik s tem strinjal, iz registracijskega lista, ki ga je podpisal, je razvidno, da se je odpovedal pravici do tolmača. Po mnenju toženke je bistveno, da je tožnik, v postopku mednarodne zaščite, imel vedno zagotovljenega tolmača za arabski jezik (tudi na osebnem razgovoru).

14. V zvezi s sodbo Upravnega sodišča I U 752/2024 toženka meni, da ne more biti relevantna za konkreten primer, ker je sodišče zavzelo stališče, da toženka, glede na gradivo, ki je bilo obravnavano v predhodnem postopku, ni dovolj natančno raziskala dejanskega stanja v zvezi s pravno relevantnimi (tj. aktualnimi) pogoji za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito v Kraljevini Nizozemski. Zato so bili po presoji sodišča, pravni zaključki v izpodbijanem sklepu preuranjeni.

15. Toženka poudarja, da glede na to, da tožnik ni navajal težav v zvezi z nastanitvijo ali sprejemom, v konkretnem primeru zadoščajo javno dostopna poročila, na katere se je toženka sklicevala v sklepu, ki dokazujejo, da tožniku ne bodo kratene nikakršne pravice. Sklicuje se na sodno prakso Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 37/2024 s 13. 3. 2024, I Up 42/2024 s 13. 3. 2024, SEU v zadevi C-392/22 z dne 29. 2. 2024

16. Toženka ponavlja, da ima Kraljevina Nizozemska v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, kar pomeni, da imajo prosilci za mednarodno zaščito tam enake oziroma primerljive pravice kot prosilci za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji. Poleg tega je polnopravna članica Evropske unije, zaradi česar spoštuje evropski pravni red in s tem tudi Dublinsko uredbo. Na podlagi podatkov pridobljenih iz javno dostopnih virov (denimo poročila AIDA, EUAA, kot navedeno v izpodbijanem sklepu) tožena stranka vztraja pri zaključku, da ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite ali sprejemu v Kraljevini Nizozemski, zaradi katerih bi bila predaja Kraljevini Nizozemski nedopustna.

17. Sodišče je v dokaznem postopku izvedlo vse predlagane dokaze in sicer prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene priloga od A1 do A4, od B1 do B3 in v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-4379/2024 ter tožnika zaslišalo.

18. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla Prošnjo in odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje in da bo tožnik predan Kraljevini Nizozemski, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove Prošnje, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

19. Prošnjo za mednarodno zaščito lahko pristojni organ s sklepom zavrže kot nedopustno med drugim tudi, če se na podlagi meril, določenih v Uredbi 604/2013/EU, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi 604/2013/EU (četrta alineja prvega odstavka 51. člena ZMZ-1). Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III (prvi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno (drugi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv

, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil

in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca,

ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine.

20. Med strankama ni sporno, da je bila tožniku zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v Kraljevini Nizozemski, še preden je v Republiki Sloveniji vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Ni sporno, da je bil tožnik 31. 7. 2021 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Kraljevini Nizozemski, ki je 17. 10. 2024 toženko obvestila, da sprejema odgovornost na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Toženka je tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Kraljevina Nizozemska.

21. Kot že povzeto, je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Vrhovno sodišče RS je že večkrat pojasnilo (na primer sodba I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023), da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Kot že poudarjeno, pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije kot Vrhovno sodišče RS sta že sprejeta stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Pravilna je ugotovitev toženke, da navedenega za Kraljevino Nizozemsko ni izkazano.

22. Sodišče poudarja, da je tudi po presoji sodišča pravilna ocena toženke, da tožnikove navedbe, do katerih se je prepričljivo, popolno in obrazloženo opredelila toženka v izpodbijanem sklepu, ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v azilnem sistemu Kraljevine Nizozemske v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali o njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

23. V obravnavani zadevi ni sporno, da bo tožnik v primeru vrnitve v Kraljevino Nizozemsko v okviru dublinskega postopka obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito. Glede na navedeno, je po presoji sodišča za ugotavljanje ovir za predajo Kraljevini Nizozemski na podlagi Uredbe Dublin III, bistvenega pomena to, kako ravnajo nizozemski organi z osebami, ki imajo status prosilcev za mednarodno zaščito. Pravilna je ugotovitev toženke, da tožnik tega niti ni zatrjeval. Pravilno je toženka kot neutemeljene zavrnila tožnikove navedbe, povzeto: (i) da se ne želi vrniti v Kraljevino Nizozemsko, ker meni da bo tam njegova prošnja zavrnjena na podlagi njegove narodnosti; (ii) da je bil v Kraljevini Nizozemski izpostavljen napadu neznanih oseb; (iii) tožnikovo skrb, da bo o njegovi prošnji za mednarodno zaščito odločeno negativne, pa je ocenila kot tako, ki ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti. Pravilno je namreč stališče toženke, da si prosilec ne more sam izbirati države, ki bo obravnavala njegovo prošnjo, ampak odgovorno državo določa Uredba Dublin III. Tudi dokazna ocena dogodka (da so mu ukradli kolo in ga zabodli), je popolno in prepričljiva. Gre za dogodek, ki ni vezan na postopek mednarodne zaščite, ampak na odtujitev kolesa, upoštevajoč, da dogodek ni povezan s postopkom mednarodne zaščite, da je bil tožnik po napadu ustrezno obravnavan v bolnišnici, da dogodka ni prijavil policiji, pa tudi po presoji sodišča ne dokazuje sistemskih pomanjkljivost azilnega postopka v Kraljevini Nizozemski.

24. Kraljevina Nizozemska je sprejela tožnika na podlagi d. alineje prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III, ki določa, da je odgovorna država članica po Uredbi Dublin III zavezana, pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29, ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Kraljevina Nizozemska je sprejela pristojnost na podlagi 18 (1d) člena Uredbe Dublin III, kar torej ne pomeni, da tožnik ne bo imel možnosti tam ponovno vložiti prošnje za mednarodno zaščito. Pravilna je odločitev, da tožnikova skrb, da bo njegova prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena, ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema v Kraljevini Nizozemski in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Tožnikova skrb oziroma predvidevanje sta namreč v sferi (in odgovornosti) tožnika in ne odgovorne države članice, zato jih je toženka pravilno ocenila kot take, ki sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka ne dokazujejo.

25. Neutemeljen je tožbeni ugovor v zvezi z zatrjevanim zmotno ugotovljenim dejanskim stanjem glede osebne izkaznice. Upoštevajoč neprerekano, da je tožnik predložil fotokopijo slike osebne izkaznice na telefonu, je na podlagi 97. Zakona o tujcih ugotovitev toženke, da istovetnost tožnika ni ugotovljena, tudi po presoji sodišča pravilna. Tožnik namreč ne v upravnem postopku ne v upravnem sporu ni predložil osebne izkaznice (oziroma druge listine, navedene v 97. členu Zakona o tujcih).

26. Presplošne, nekonkretizirane, nedokazane in zato neutemeljene so navedbe tožnika o tem, da je občutil Kraljevini Nizozemsko kot rasistično državo. Tožbene navedbe, da v azilnem domu prosilce tepejo, da jih zapirajo v sobe; da zaradi rasizma ne more dobiti dela; da zaradi rasizma tožniku ob omenjenem dogodku tudi najverjetneje ni pomagala policija; da je rasizem občutil povsod na ulicah, tudi v azilnem dom, so nove v smislu določbe 52. člena ZUS-1. Ta določa, da lahko v tožbi tožnik navaja nova dejstva in nove dokaze, vendar pa mora obrazložiti, zakaj jih ni navedel že v postopku izdaje upravnega akta. Nova dejstva in novi dokazi se lahko upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta. Določene izjave so tudi v nasprotju s tem, kar je tožnik izjavil v upravnem postopku. Iz zapisnika o osebnem razgovoru je namreč razvidno, da je tožnik povedal, da je bilo v azilnem domu v Kraljevini Nizozemski vse normalno, da je imel zagotovljeno prehrano, zdravstveno oskrbo, da je bilo tam vse normalno. Do tožnikove izjave se je prepričljivo in v celoti opredelila toženka in jo tudi popolno dokazno ocenila. Zato zgolj pavšalne navedbe, ki se v tem delu razlikujejo od tožnikove izjave, brez dokazov, ne ovržejo dokazne cene toženke. Ne glede na to, da so navedbe o rasizmu v azilnem postopku nove, so tako splošne in konkretizirane, da ne onemogočajo sodnega preizkusa. Tudi tožbene navedbe, da bi bila tožnikova vrnitev na Nizozemsko v nasprotju z načelom nevračanja, je tako splošna, da ne omogoča sodnega preizkusa. Tožnikovo izjavo v zvezi z napadom v Rotterdamu, v katerem so mu ukradi kolo in ga zabodli v prsa, je po presoji sodišča toženka upoštevajoč tudi načelo proste presoje dokazov, pravilno dokazno ocenila kot takega, ki ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti v azilnih postopkih v Kraljevini Nizozemski. Da bi bil napad povezan s sistemskimi pomanjkljivostmi azilnega postopka tožnik namreč niti ne zatrjuje.

27. Nerelevantna je za konkretni upravni spor, kot je pravilno pojasnila že toženka, tožnikova želja ostati v Sloveniji. Enako velja za tožbeno navedbo, da si je tožnik v Republiki Sloveniji našel delo in tožbeno navedbo, da naj bi ga bili sorodniki v Italiji pripravljeni sprejeti. Kot že pojasnjeno, si tožnik ne more sam izbrati države, ki bo odločala o njegovi prošnji za mednarodno zaščito, ampak odgovorno državo določa Uredba Dublin III. Zato je neutemeljeno tudi tožbeno pričakovanje, da bi morala toženka preučiti, ali je moč tožnika vrniti v Italijo, kjer naj bi ga bili sorodniki pripravljeni sprejeti. Nekonkretizirani in presplošni, da bi omogočili sodni preizkus, so tožbeni ugovori: (i) da je zmotno in pomanjkljivo ugotovljeno, da tožnikova vrnitev na Nizozemsko ni sporna in da prosilec ni bil deležen sistemskih pomanjkljivost v zvezi z nastanitvijo in postopki mednarodne zaščite; (ii) da bi morala toženka ugotoviti, kakšni so aktualni pogoji sprejema na Nizozemskem za tožnika.

28. Sodišče se do preostalih trditev strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

29. Kraljevina Nizozemska je sprejela obravnavo tožnika na podlagi d točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III, ki določa, da je odgovorna država članica po Uredb Dublin III zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Odveč je pojasnilo, da se bo tožnik sam odločil ali bo vložil (ponovno) prošnjo v Kraljevini Nizozemski ali ne.

30. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

V tem smislu Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 3/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.