UPRS Sodba I U 1475/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-03

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti - načelo nevračanja - zdravstveno stanje prosilca

Zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici, ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa. V pristojni državi članici ima namreč prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati.

Zdravstveno stanje niso okoliščine, ki bi ob zahtevani intenziteti, kot izhaja iz sodne prakse, lahko predstavljale nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi 32. člena v povezavi s sedmo točko 2. člena ter osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka). Odločila je še, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Švicarski konfederaciji, ki je na podlagi meril, določenih v Uredbe Dublin III

, za to odgovorna država članica (2. točka izreka) ter da se tožnikova predaja izvrši najkasneje v šestih mesecih od 12. 6. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). Toženka je odločila, da bo o stroških postopka odločeno v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik, ki svoje istovetnosti v postopku ni izkazal, 3. 6. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju Prošnja). Toženka je na podlagi Centralne evidence EURODAC ugotovila, da je bil tožnik vnesen v EURODAC 28. 11. 2022 s strani Švicarske konfederacije kot prosilec za mednarodno zaščito. Toženka je 12. 6. 2025 prejela odgovor, da Švicarska konfederacija sprejema pristojnost za obravnavo tožnika na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III.

3. Toženka je povzela tožnikove izjave v upravnem postopku v bistvenem, da se ne želi vrniti v Švicarsko konfederacijo, kjer je bil dve leti in štiri mesece, zaradi treh razlogov: (i) zaradi načina, kako so ga tam obravnavali zaradi njegovih zdravstvenih težav; (ii) ker tam niso sprejeli njegove spolne usmerjenosti in (iii) ker se je tam udeležil srečanja s predstavniki veleposlaništva Republike Burundi, na katerem so jih spraševali, ali se želijo vrniti v svojo izvorno državo, jih spodbujali k vrnitvi ter jim ponujali sredstva za vrnitev in zagotavljali pomoč, ko bi se tja vrnili. Tožnik je navedel: da vrnitev v Republiko Burundi lahko resno ogrozi njegovo življenje; da je v Švicarski konfederaciji zdravstvena oskrba slaba; da je v nekem trenutku nujno potreboval psihološko oskrbo, zaradi česar se je zglasil pri svojem psihologu, ki mu je rekel, da mu ne more več pomagati (tožnik meni, da je takšna obravnava nehumana in nevarna za njegovo življenje). Tožnik zaradi neprimerne obravnave v Švicarski konfederaciji ne vidi več na levo oko. Tam so mu predpisali očala, a mu narobe izmerili dioptrijo in za levo oko predpisali napačno lečo. Njegove težave z vidom so se zaradi premočnega sonca začele poleti, ko je bil v Švicarski konfederaciji. Zaradi slabega vida, je potožil zdravstvenemu osebju. Najprej so opravili samo osnovni pregled, potem pa je dobil očala. Kasneje se je počutil slabo in zato poiskal drugega zdravnika, ki ga je ustrezno pregledal ter mu pojasnil, da očala niso primerna za njegovo stanje. Zaradi poslabšanja stanja v tistem času tudi ni mogel več obiskovati šole. Po obisku oz. pregledu drugega zdravnika, je dobil nova očala, ki jih nosi še sedaj in mu pomagajo, da dobro vidi na desno oko. Tožnik ne želi v Švicarsko konfederacijo tudi zato, ker tam niso sprejeli njegove spolne usmerjenosti, ker je biseksualec, oni pa mu tega niso verjeli. O svoji spolni usmeritvi je najprej povedal socialnemu delavcu, ki mu ni verjel in mu ni ponudil nobene pomoči, nato še migracijski pisarni, kjer tega ravno tako niso upoštevali. Slednje sklepa iz tega, da jih je prosil za pomoč glede njegovih zdravstvenih težav, pa mu je niso nudili. Tudi okolje, v katerem je živel, zanj ni bilo primemo; prosil je za premestitev, a njegove prošnje niso upoštevali, niso se mu posvetili, niso mu namenili časa, da bi ga poslušali. Prosil je za psihologa, pri katerem je dobil termin za obravnavo šele po enem letu bivanja. Tožnikov tretji razlog, da ne želi v Švicarsko konfederacijo, pa je povzeto, srečanje s predstavniki burundijskega veleposlaništva, ki se je zgodilo po približno petih mesecih njegovega bivanja v Švicarski konfederaciji, ko je stanoval v azilnem domu. Tožnik je v bistvenem povedal, da so do njega ter drugih prosilcev iz Republike Burundi pristopili predstavniki burundijskega veleposlaništva in trdili, da jim bodo pomagali pri pridobivanju mednarodne zaščite. Razložili so jim postopek mednarodne zaščite ter kakšne so njihove pravice in možnosti. Povedal je, da se je izkazalo, da te osebe od njih želijo izvedeti čim več podatkov, npr. ime, kaj so delali v Republiki Burundi in kakšni so njihovi razlogi za beg iz države. Nekateri od njih so si te stvari zapisovali, delovali so kot nekakšni vohuni. Tožnik je skupaj z drugimi prosilci iz Republike Burundi ugotovil, da gre za burundijce, ki že dalj časa živijo v Švicarski konfederaciji, ki sodelujejo s švicarsko vlado. Tožnik se je udeležil srečanja, ki je bilo v prostorih, ki jih uporablja burundijski veleposlanik. Poskušali so jih prepričati, da se vrnejo v izvorno državo, ponujali so jim denar za pot in pomoč v Republiki Burundi. Nekateri izmed prosilcev so se takrat odločili za vrnitev. Dva izmed teh sta bila takoj po vrnitvi umorjena, nekateri drugi pa obžalujejo svojo vrnitev, saj so v Republiki Burundi v zelo slabi situaciji, zaradi česar poskušajo ponovno zbežati iz države, a je zdaj to nemogoče. Na srečanju so bili zaprošeni za podatke in so jih tudi dali; ker so bili takrat tam na novo, so verjeli, da jim želijo pomagati. Tožnik je bil približno dva tedna nastanjen v tranzitnem azilnem domu, potem dlje v drugem azilnem domu, nato pa še v stanovanju, ki je bilo občinsko in ki ga zagotavlja Migracijski urad. Povedal je, da je bilo na splošno tožnikovo bivanje v prvem azilnem domu v redu, po premestitvi v drugi azilni dom pa so se začele težave (sobe so bile v kleti, razmere pa zelo slabe: poleti je bilo zelo vroče, ker je bilo tam nastanjenih zelo veliko oseb in ni bilo dovolj oken. Tudi pozimi so bile razmere skoraj nevzdržne, ker je bilo mrzlo). Prosilci so osebje azilnega doma sicer večkrat opozorili na te težave, kasneje pa so bili premeščeni v stanovanja. Že pred premestitvijo v stanovanje so se prosilcu zaradi razmer v azilnem domu pojavile težave s kožo, zaradi česar je prosil za zdravstveno oskrbo, a mu je niso nudili. Sčasoma so mu svetovali, da ga premestijo v drugo nastanitev in se bodo s tem tudi težave s kožo morda izboljšale, a se to v novi namestitvi oz. v stanovanju ni zgodilo; zdravstvena oskrba mu ni bila nudena, pojavile so se celo nove težave. Socialni delavec, ki je bil tam odgovoren za nastanjene, mu ni pomagal, ni ga podpiral glede njegove spolne usmerjenosti, poleg tega sta mu v tistem času umrli tudi mama in sestra, zaradi česar je bil v zelo slabem stanju. V času bivanja v Švicarski konfederaciji je imel prehrano zagotovljeno. Glede zdravstvene oskrbe je povedal, da na začetku njegovega bivanja v drugem azilnem domu zdravnika ni bilo, kasneje pa so njegovo prisotnost zagotovili, ker se je med prosilci pojavilo veliko bolezni. Tožnik je bil zaradi težav z roko januarja 2025 v Švicarski konfederaciji operiran, vendar operacija ni bila uspešna in bi potreboval nadaljnje zdravljenje. O slednjem mu je bilo v Švicarski konfederaciji rečeno, da mu ga ne morejo več nuditi; marca 2025 so njegovo zdravljenje prekinili. Zdravnik mu je predpisal fizioterapijo, a mu je niso priskrbeli.

4. Toženka je s povzemanjem stališča Vrhovnega sodišča Republike Slovenije (v nadaljevanju Vrhovno sodišče) v sodbi št. I Up 275/2013 z 29. 8. 2013 pojasnila, da dejstvo, da je tožnik v Švicarski konfederaciji prejel zavrnilno odločitev v zvezi z njegovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite ne predstavlja ovire za predajo prosilca Švicarski konfederaciji. Izpostavila je, da dejstvo, da je bilo o tožnikovi prošnji že odločeno, dokazuje, da imajo prosilci v Švicarski konfederaciji omogočen dostop do postopka mednarodne zaščite. Toženka je ugotovila, da se je tožnik v Švicarski konfederaciji nahajal dve leti in štiri mesece in imel v vsem tem času zagotovljeno nastanitev, prehrano in zdravstveno oskrbo. Toženka ni štela za dokazane navedbe tožnika o nezadostni zdravstveni oskrbi, in izpostavila: (i) da je bil tožnik zaradi težav z vidom deležen osnovnega in nadalje pri drugem zdravniku še drugega, temeljitega pregleda; (ii) da je na podlagi obeh pregledov tožnik prejel očala (kljub temu, da naj bi bila prva neustrezna, je potem dobil nova, s katerimi vidi bolje in jih še vedno nosi); (iii) je spreminjal izjave glede težave s kožo (sprva je navedel, da mu tam zdravstvena oskrba ni bila nudena, kasneje v razgovoru pa povedal, da je bil nazadnje zdravnik v azilnem domu vendarle prisoten ravno zaradi povečanega števila bolezni med prosilci); (iv) da je bil tožnik zaradi težav z roko v Švicarski konfederaciji januarja 2025 operiran, zato mu je bila omogočena zdravstvena oskrba v okviru pravic, ki jih imajo prosilci za mednarodno zaščito; (v) da je bila tožniku nudena tudi psihološka pomoč, čakalna doba pa ne predstavlja sistemske pomanjkljivosti v postopkih mednarodne zaščite ali sprejema. Toženka je ugotovila, da je bil tožnik deležen ustrezne zdravstvene obravnave v okviru pravic, ki jih imajo prosilci za mednarodno zaščito v Švicarski konfederaciji. Izpostavila je, da bo v primeru vrnitve v Švicarsko konfederacijo, tožnikovo zdravstveno stanje ustrezno in zadostno zavarovano, kar je razvidno tudi iz odgovora Švicarske konfederacije z 12. 6. 2025, v katerem le-ta izrecno zaproša za pravočasno posredovanje vseh podatkov o prosilčevem fizičnem in psihičnem zdravstvenem stanju. Na podlagi teh podatkov mu bo lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oz. če jo bo prosilec potreboval. Toženka je ugotovila, da tožnik ni predložil nobenih dokazil oziroma zdravstvene dokumentacije, na podlagi katere bi bilo moč sklepati o tako hudih zdravstvenih težavah prosilca, zaradi katerih njegova predaja ne bi bila možna.

5. Toženka je zavrnila tožnikove navedbe, da v Švicarski konfederaciji zaradi svoje spolne usmerjenosti ni bil sprejet s pojasnilom, da gre za subjektivno mnenje in izkušnje prosilca, ki jih ni konkretiziral do te mere, da bi izkazale sistemske pomanjkljivosti. Tožena je ugotovila, da iz tožnikovih izjav ne izhaja nič takšnega, kar bi nakazovalo na nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in ki bi dosegalo prag 3. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah. Tožnik je bil v času svojega bivanja deležen tako psihološke kot zdravniške obravnave v zvezi s težavami, ki jih je imel. Kot presplošne je zavrnila tožnikove izjave o slabih razmerah v drugem azilnem domu. Pojasnila je, da so temperaturne razlike, vezane na letni čas, v sobah nekaj, s čimer se soočajo mnogi azilni domovi tudi v drugih državah članicah, med njimi tudi v Republiki Sloveniji, in da kot take ne izkazujejo splošnega stanja ter s tem sistemskih pomanjkljivosti na področju postopkov mednarodne zaščite ali pogojev sprejema.

6. Toženka ni sledila tožnikovim navedbam glede skupinskega informiranja prosilcev iz iste izvorne države s strani predstavnikov burundijskega veleposlaništva v švicarski konfederaciji o okoliščinah, povezanih z morebitno prostovoljno vrnitvijo v izvorno državo kot pomanjkljivost v izvajanju postopkov za mednarodno zaščito. Pri tem je upoštevala: (i) da je tožnik po tem srečanju bival v Švicarski konfederaciji še dve leti; (ii) da je bila njegova prošnja vsebinsko obravnavana; (iii) da so tožnika v prostore burundijskega veleposlaništva odpeljali predstavniki švicarskega azilnega doma oz. migracijskega organa. Glede na to, da je ena od osnovnih premis enotne evropske azilne zakonodaje dejstvo, da je migracijskim organom držav EU prepovedan vsak stik z izvornimi državami prosilcev in razkrivanje njihovih osebnih podatkov organom izvornih držav, toženka ni štela za dokazano, da bi naj tožnika peljali celo v prostore veleposlaništva, kot je navedel. Tožniku ni verjela, da so dogodki potekali tako, kot jih želi predstaviti. Tožniku ni verjela, da naj bi agenti burundijske vlade, vohuni, povezani z A., prišli v azilni dom in pobirali od njih različne podatke. Tožnik ni dokazal, da bi švicarski migracijski organi v prostore azilnega doma spustili osebe, za katere bi obstajal sum, da kakorkoli sodelujejo z burundijsko vlado, sploh, če bi jih na to kdorkoli od prosilcev opozoril. Toženka na podlagi navedenega ni štela za dokazano, da bi bil tožnik v kakšnih stikih s predstavniki burundijskega veleposlaništva ali vlade, ki bi ga lahko kakorkoli inkriminirali. Ugotovila je, da ni mogoče težav, s katerimi naj bi se soočala njegova družina v Republiki Burundi, pripisati posledicam zatrjevanega a nedokazanega informiranja s strani burundijskega veleposlaništva.

7. Toženka je po ugotovitvi, da tožnik ni predložil nikakršnih dokazil, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da Švicarska konfederacija prosilce, vrnjene v okviru dublinskega postopka, nezakonito vrača v izvorne države. Tožnik ni navedel okoliščin, ki bi nakazovale, da mu v primeru morebitne vrnitve grozi nečloveško ali poniževalno ravnanje. Toženka je odločila, da ne bo prevzela pristojnosti za obravnavo Prošnje in ugotovila, da je pristojnost za obravnavo Prošnje potrdila Švicarska konfederacija, ki ima v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, prosilci imajo podobne pravice kot prosilci v Republiki Sloveniji, zato vrnitev v to državo ne more in ne sme biti sporna. Toženka je na podlagi devetega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena ZMZ-1 Prošnjo zavrgla, saj je za obravnavo Prošnje odgovorna Švicarska konfederacija.

8. Glede na to, da je Švicarska konfederacija potrdila sprejem tožnika, ki ni izkazal razlogov, ki bi govorili v prid nevračanju v Švicarsko konfederacijo, se bo pristojni organ v skladu s prvim odstavkom 29. člena Uredbe Dublin III s pristojnim organom Švicarske konfederacije dogovoril o njegovi predaji, ki bo potekala na mednarodnem letališču v Zurichu. Na podlagi 29. člena Uredbe Dublin III se bo predaja izvedla v skladu z zakonodajo Republike Slovenije po posvetu s pristojnim organom Švicarske konfederacije kakor hitro bo to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da Zvezna republika Nemčija sprejema tožnico, t. j. od 12. 6. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo. V primeru, da prosilka samovoljno zapusti prostore azilnega doma, se lahko ta rok, skladno z drugo točko 29. člena Dublinske uredbe, podaljša na 18 mesecev.

9. Tožnik zaradi nepravilnega in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in kršitve materialnega prava predlaga odpravo izpodbijanega sklepa.

10. Tožnik po povzetku upravnega postopka v bistvenem navaja, da nasprotuje dokaznemu sklepu toženke in presoji, da za predajo Švicarski konfederaciji ni ovir v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Tožnik se v določeni meri strinja, da bi moralo biti vzpostavljeno načelo zaupanja med državami podpisnicami Dublinske uredbe III. Opozarja, da je v postopkih, povezanih z varovanjem načela nevračanja, dokazno breme deljeno. SEU je v zadevi M.M., C-277/11 z dne 22. 11. 2012 že sprejelo stališče, da mora zadevna država članica kljub temu, da je običajno naloženo prosilcu predložitev vseh dokazov, z njim nujno aktivno sodelovati, ko obravnava pravno relevantne elemente prošnje1; ima tudi lažji dostop do ažurnih in celovitih informacij kot prosilec. Temu je pritrdilo tudi Ustavno sodišče RS s stališčem, da je pristojni organ dolžan preveriti vse razloge za izpodbojnosti domneve varnosti države, v katero se prosilca vrača v okviru trditev subjektivne ogroženosti, ampak ob tem mora tudi sam organ zbrati podatke, ki se ne navezujejo izrecno na predložene dokaze prosilca. Torej jih mora ne glede na njegovo procesno aktivnost preveriti po uradni dolžnosti. Tožnik meni, da toženka slednjega pri svoji odločitvi ni upoštevala, saj v obrazložitvi navaja nekaj sodne prakse ter oceni izjavo tožnika iz osebnega razgovora, ki jo presodi kot nerelevantno, v bistvenem s pojasnilom, da se tožnik ne more sam odločiti, katera država je za njegovo Prošnjo odgovorna, sploh pa ne, da se ne želi vrniti v Švicarsko konfederacijo.

11. Tožnik se noče vrniti v Švicarsko konfederacijo zato, ker: (i) je bil par mesecev po njegovi nastanitvi odpeljan prisilno do določenih prostorov izven azilnega doma, kjer so se osebe predstavile kot uslužbenci burundijskega veleposlaništva; (ii) ker je bil spomladi 2024, pred pravnomočno negativno odločitvijo glede njegovega postopka, pozvan naj se udeleži v azilnem domu nekakšnega informiranja. Navaja, da so mu tam določeni pripadniki burundijske skupnosti živeči v Švicarski konfederaciji, ki niso bili prosilci za MZ. pojasnjevali o delovanju pravnega/socialnega sistema v Švici, katere so njegove možnosti pridobitve MZ, kateri so njegovi osebni podatki, tudi podatki njegove družine, kaj je delal v izvorni državi in zakaj jo je zapustil. Srečanje ni bilo neformalno, saj so prisostvovale uradne osebe azilnega doma. Ni razumel, zakaj je zanj to obvezujoče in zakaj mora posredovati osebne podatke, trdi, da je bil v to prisiljen s strani uradnih oseb nastanitvenega centra. Tožnik ponavlja, da ni zakonito, da so ga silili, da se naj vrne v svojo izvorno državo, ker je tam njegovo življenje v nevarnosti, zaradi česar je od tam tudi pobegnil in v Švicarski konfederaciji zaprosil za mednarodno zaščito. Navaja, da ga je v to

"silil sam veleposlanik Republike Burundi, posredno preko njegovih uslužbencev, v povezavi z uradnimi osebami Azilnega doma v Švici, kjer je prebiva

l". Meni, da je tako ravnanje uradnih oseb v azilnem domu nezakonito. Trdi, da so uradne osebe kljub temu, da je v Švicarski konfederaciji zaprosil za mednarodno zaščito, ker je politično preganjan s strani oblastih organov v Republiki Burundi, navezale stik prav z oblastnimi organi Republike Burundi oz. njihovim predstavnikom - veleposlanikom Republike Burundi v Švicarski konfederaciji in ga s tem neposredno še dodatno izpostavile življenjski nevarnosti. Navaja, da je o takšnih postopkih pričalo pred naslovnim sodiščem že več prosilcev oz. tožnikov iz Republike Burundi, ki so bili tukaj v dublinskem postopku vračanja v Švicarsko konfederacijo. Meni, da gre očitno za sistemsko pomanjkljivost azilnega postopka v Švicarski konfederaciji, saj se takšna nezakonita ravnanja ponavljajo in to s strani uradnih oseb azilnega doma v Švici, ki nezakonito sodelujejo z oblastnimi organi Republike Burundi, da bi z njihovo pomočjo uspele doseči čim hitrejšo vrnitev prosilcev za azil nazaj v njihovo izvorno državo Burundi, čeprav so tam njihova življenja ogrožena. Toženki očita, da od Švicarske konfederacije ni pridobila posebnega zagotovila, da v primeru tožnikovega sprejema nebi prišlo do kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja. Navaja, da ne poda dokaza, da je "vsakršna dejanska nevarnost" nečloveškega ravnanja izključena, zato meni, da obstaja verjetnost, da bi v primeru vrnitve v Švicarsko konfederacijo tožnik ponovno postal žrtev uradnih oseb tamkajšnjega azilnega doma in švicarskega veleposlanika Republike Burundi, ki nezakonito med seboj sodelujejo in prepričujejo burundijske prosilce, da se vrnejo nazaj v izvorno državo, čeprav so tam življenjsko ogroženi (tožnik je namreč tudi politični begunec, ki beži pred oblastnimi organi Republike Burundi).

12. Tožnik še navaja, da bo sodišču glede samega zdravstvenega stanja naknadno naslovnemu predložil zdravstveno dokumentacijo, ker se je v obdobju dvomesečnega bivanja v slovenskem azilnem domu nekako stabiliziral. Psihično niti ne, saj redno obiskuje lečečega psihiatra, glede same motnje vida (katera se očitno ne nanaša na samo določitev dioptrije) bo tudi napoten na nadaljnje specialistične preglede. Glede same psihosocialne slike, mu je nudena v določeni meri oskrba s strani socialne službe azilnega doma, ker je pred prihodom v Republiko Slovenijo izgubil zaradi nasilnih dejanj v izvorni državi, mati in sestro. Trdi, da mu tovrstna oskrba v Švicarski konfederaciji ni bila nudena, kljub njegovem trudu. Res je bil dolgo časa nastanjen v kapaciteti azilnega doma pri Zurichu, kjer ni bilo niti sob (to je bil tretji nastanitveni center). Izgledalo je kot skupni prostor, kjer je bilo nastanjenih okoli sto oseb. V času celotnega bivanja v Švicarski konfederaciji trdi, da mu niso bili omogočeni primerni sprejemni pogoji. Bil je v slabem psihofizičnem stanju, svojega pravnega zastopnika niti videl, ni vedel, kaj se je na sodišču dogajalo, s strani socialne službe mu je bilo pojasnjeno, da je odvetnik plačljiv za nadaljnje postopke, ker ima status tujca in, da bo deportiran v izvorno državo.

13. Tožnik še navaja, da se je ustrašil, ko je dojel, da ga bodo vračali v njegovo izvorno državo. Navaja, da Republika Burundi trenutno ni varna država, kamor bi bilo sprejemljivo vrniti tujca brez tveganja kršitve načela "non - refoulement". Nobena država EU ne vrača tujce v Republiko Burundi, saj je splošno znano dejstvo, da obstaja resna nevarnost fizičnega trpljenja, mučenja, političnega pregona ali resnih ostalih kršitev temeljenjih človekovih pravic. Tožnik še izpostavlja, da je tudi ESČP v primeru M.S.S. izpostavilo, da se v primeru obstoja javnih informacij o pomanjkljivostih sistema mednarodne zaščite v določeni državi EU, dokazno breme prenese na toženo stranko, ki ima dolžnost da presodi ali so razmere v državi kamor bo prosilec vrnjen primerne. ESČP je izpostavilo, da mora država vračanja aktivno preveriti stanje v državi sprejema in ne zgolj predpostaviti, da bo država sprejema spoštovala človekove pravice.

14. Toženka predlaga zavrnitev tožbe. Poudarja, da se večina tožbenih očitkov nanaša na vsebino, do katere se je že opredelila v samem sklepu, zato se v izogib ponavljanju do teh ne bo ponovno opredeljevala. Toženka je individualno presojala ali obstaja dejanska nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja za tožnika v Švicarski konfederaciji in ugotovila, da v predmetni zadevi ni zadržkov pred predajo, zato tudi ni bilo potrebe po pridobivanju posebnih zagotovil. Toženka je sprejela objektivno in nepristransko odločitev. Poudarja, da redno spremlja aktualne verodostojne vire o razmerah, v katerih se znajdejo dublinski povratniki v odgovornih državah članicah in pristopnicah k Uredbi Dublin III. Toženka se je opredelila do vseh navedb tožnika, aktivno sodelovala s tožnikom pri dokazovanju navedb, tožnik pa v postopku ni predložil niti enega dokazila, ki bi izkazovalo sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom za mednarodno zaščito v Švicarski konfederaciji.

15. Toženka izpostavlja sklep Vrhovnega sodišča RS št. I Up 37/2024 s 13. 3. 2024 in SEU v zadevi C-392/22 z dne 29. 2. 2024 in meni, da z izjavo tožnika zaobjeta ravnanja, ne dosegajo minimalne stopnje resnosti, zaradi katerih bi bila toženka dolžna opraviti dodatno presojo stanja v Švicarski konfederaciji. Ponovno zavrača vse očitke tožnika, ki se navezujejo na skupinsko informiranje prosilcev o možnosti prostovoljne vrnitve v izvorno državo in poudarja, da je tožnik na osebnem razgovoru jasno izpovedal, da se je omenjenega sestanka v času svojega dvoletnega bivanja udeležil samo enkrat, in sicer pet mesecev po tem, ko je prišel v Švicarsko konfederacijo. Tožnik do izdaje odločbe ni navedel, da naj bi bil tožnik pozvan, da se udeleži informativnega sestanka tudi spomladi 2024. Toženka poudarja, da so tovrstna informiranja del standardnih postopkov, ki jih izvajajo vse države članice Evropske unije (v nadaljevanju EU) in se izvajajo izključno s prosilci, ki so v določeni državi članici prejeli zavrnilno meritorno odločitev v zvezi z njihovo prošnjo za mednarodno zaščito. Na tem mestu toženka opozarja na neustrezno stopnjevanje tožbenih navedb tožnika, ko ta v tožbi navaja, da je bila s strani "samega veleposlanika Republike Burundi posredno preko njegovih uslužbencev" siljena k vrnitvi v svojo izvorno državo ter da je bilo takšno siljenje nezakonito, kar je izpovedal že na osebnem razgovoru. Toženka poudarja, da takšna interpretacija iz tožnikovih izjav na osebnem razgovoru ne izhaja; tožeča stranka je kvečjemu omenjala "prepričevanje", na začetku osebnega razgovora pa celo izpovedala: "...

Tretji razlog pa je, da sem se v času, ko sem bil v Švici udeležil sestanka oz. srečanja z Veleposlaništvom Burundija, kjer so nas spraševali, ali se želimo vrniti. Spodbujali so nas.../.../

Ponujali so nam celo sredstva za vrnitev okoli 4000 eur in zagotavljali pomoč v Burundiju, ko bi se tja vrnili." Da tožeča stranka ni bila prisiljena v tovrstna dejanja priča že samo dejstvo, da je tožeča stranka v Švicarski konfederaciji v nastanitvenih kapacitetah migracijskih organov, bivala še nadaljnji dve leti po njeni udeležbi na informativnem sestanku.

16. Toženka zavrača tudi tožbene navedbe, da je bila s strani uradnih oseb nastanitvenega centra prisiljena v posredovanje svojih podatkov, saj slednje iz tožnikovih izjav tožnika v postopku ne izhaja. Na osebnem razgovoru je povedal: "

....da naj bi bil odpeljan na burundijsko veleposlaništvo, kjer naj bi njihovim predstavnikom posredoval svoje podatke in da naj bi k njej in drugim prosilcem iz Republike Burundi v času njenega bivanja v azilnem domu prihajali Burundijci in od njih pobirali različne podatke,..."

do česar pa se je toženka že opredelila v izpodbijanem sklepu in pri tej obrazložitvi vztraja. Toženka ni štela za dokazano, da bi švicarski migracijski organi, glede na enotno evropsko azilno zakonodajo, ki migracijskim organom EU prepoveduje vsakršen stik z izvornimi državami prosilcev in razkrivanje osebnih podatkov organov izvornih držav, v prostore azilnega doma spustili osebe, za katere bi obstajal sum, da kakorkoli sodelujejo z burundijsko vlado, sploh, če bi jih na to kdorkoli od prosilcev opozoril. Toženka ponavlja in poudarja, da se tožnik v zvezi s svojimi pomisleki in dvomi glede sestanka ni obrnil na katero od uradnih oseb ali pravnega pooblaščenca, ni predložil nobenih dokazil, zato ne šteje za verjetno, da bi bil tožnik zares v kakšnih stikih s predstavniki burundijskega veleposlaništva ali vlade, ki bi ga lahko kakorkoli inkriminirali. Toženka se je opredelila prav tako do trditev glede zdravstvene oziroma psihološke oskrbe in sprejemnimi pogoji, in izpostavlja, da tožnik ni predložil nobenih dokazil ne glede obstoja ali posebni resnosti izpričanega zdravstvenega stanja niti morebitni napačni ali nezadostni zdravstveni obravnavi tekom njenega bivanja v Švicarski konfederaciji. Toženka s povzemanjem stališča Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v I Up 20/2024 z dne 13. 2. 2024 izpostavlja, da bo v primeru vrnitve v Švicarsko konfederacijo zdravstveno stanje tožnika ustrezno in zadostno zavarovano, kar je razvidno tudi iz odgovora Švicarske konfederacije z 11. 6. 2025, v katerem Švicarska konfederacija izrecno zaproša za pravočasno posredovanje vseh podatkov o fizičnem in psihičnem stanju tožeče stranke. Na podlagi teh podatkov bo tožniku lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oz. če jo bo potreboval. Če bo njegovo zdravstveno stanje takšno, da bi potreboval posebno obravnavo in zdravstveno oskrbo, bi toženka ob podanem izrecnem tožnikovem soglasju skladno z določili 32. člena Uredbe Dublin III, Švicarski konfederaciji posredovala zdravstvene podatke, potrebne za zagotovitev zdravstvene oskrbe ali zdravljenja.

17. Sodišče je izvedlo vse predlagane dokaze in sicer je prebralo listine, ki so v sodnem spisu označene priloga A1, A2, B1, na naroku dne 3. 9. 2025 vložen izvid dr. B. B. z dne 27. 8. 2025, v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine spisa toženke št. 2142-1873/2025 ter zaslišalo tožnika.

18. Po presoji sodišča je toženka pravilno zavrgla Prošnjo in odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožničine prošnje in da bo tožnik predan Švicarski konfederaciji, ki je na podlagi meril Uredbe Dublin III odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove Prošnje, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

19. Prošnjo za mednarodno zaščito lahko pristojni organ s sklepom zavrže kot nedopustno med drugim tudi, če se na podlagi meril, določenih v Uredbi 604/2013/EU, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi 604/2013/EU (četrta alineja prvega odstavka 51. člena ZMZ-1). Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III (prvi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno (drugi odstavek 3. člena Uredbe Dublin III). Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv

, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil

in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca,

ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine.

20. Med strankama ni sporno: (i) da je bil tožnik 28. 11. 2022 vnesen v Centralno evidenco EURODAC kot prosilec za mednarodno zaščito v Švicarski konfederaciji; (ii) da je Švicarska konfederacija tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila; (iii) da je Švicarska konfederacija 12. 6. 2025 sprejela odgovornost na podlagi d. točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da je odgovorna država članica po Uredbi Dublin III, zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. Tožnik niti ne zatrjuje, da Švicarska konfederacija ne bi izpolnila katere od obveznosti iz 18. člena Uredbe Dublin III. Odgovorna država članica po Uredbi Dublin III je namreč zavezana, da: (a) pod pogoji iz členov 21, 22 in 29 sprejeti prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici; (b) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (c) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je umaknila prošnjo, ki se obravnava, in podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje; (d) pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(a) in (b), odgovorna država članica obravnava ali dokonča obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je podal prosilec. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(c) in kadar je odgovorna država članica, potem ko je prosilec prošnjo umaknil, njeno obravnavo prekinila pred sprejetjem vsebinske odločitve na prvi stopnji, ta država članica zagotovi, da ima prosilec pravico zahtevati dokončanje obravnave njegove prošnje ali vložiti novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Direktivi 2013/32/EU. V takih primerih države članice zagotovijo dokončanje obravnave. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(d), v katerih je bila prošnja zavrnjena le na prvi stopnji, odgovorna država članica zagotovi, da zadevna oseba ima ali je imela možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 46 Direktive 2013/32/EU (vse 18. člen Uredbe Dublin III).

21. Na podlagi navedenega, je toženka tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III, upoštevajoč povzeto, za obravnavanje tožnikove Prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Švicarska konfederacija.

22. Tožnik konkretizirano niti ne izpodbija ugotovitve, da je po določbah Uredbe Dublin III odgovorna država za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito Švicarska konfederacija, niti ni sporno to, da je Švicarska konfederacija odgovornost za obravnavanje te prošnje tudi sprejela. V bistvenem in povzeto so tožbeni očitki (neutemeljeno, kot bo pojasnjeno) usmerjeni v izpodbijanje ugotovitve toženke, da v tožnikovem primeru ni okoliščin, ki bi lahko pomenile ovire za tožničino predajo Švicarski konfederaciji. Kot že povzeto, je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine (drugi pododstavek drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III). Vrhovno sodišče RS je že večkrat pojasnilo (na primer sodba I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023), da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali / in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Kot že poudarjeno, pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusu begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije kot Vrhovno sodišče RS sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Pravilna je ugotovitev toženke, da navedenega za Švicarsko konfederacijo, tožnik ni izkazal.

23. Povzete navedbe, ki jih je tožnik navedel v dokaz sistemskih pomanjkljivosti in večinoma ponovil v tožbi, je pravilno in celovito zavrnila že toženka v izpodbijanem sklepu in ugotovila, da ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema v Švicarski konfederaciji niti nečloveškega ravnanja. Tožnik večinoma navedbe iz upravnega postopka le ponavlja, čemur upravni spor ni namenjen. Sodišče ugotavlja, da je dokazna ocena toženke popolna, prepričljiva in celovita. Sodišče pojasnjuje, da drugačna dokazna ocena od pričakovane s strani tožnika (da tožnik ni dokazal razlogov za drugačno odločitev), ne pomeni, da se toženka ne bi opredelila do navedb in dokazov, kot je mogoče povzeti tožnika. Na tem mestu sodišče še pojasnjuje, da tožnikovo nestrinjanje z izpodbijanim sklepom, tožbe, s katero izpodbija ta sklep, ne utemeljuje.

24. Obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine je tožnik v upravnem postopku utemeljeval, v bistvenem in povzeto z naslednjimi navedbami: (i) zaradi načina, kako so ga tam obravnavali zaradi njegovih zdravstvenih težav; (ii) ker tam niso sprejeli njegove spolne usmerjenosti in (iii) ker se je tam udeležil srečanja s predstavniki veleposlaništva Republike Burundi, na katerem so jih spraševali, ali se želijo vrniti v svojo izvorno državo, jih spodbujali k vrnitvi ter jim ponujali sredstva za vrnitev in zagotavljali pomoč, ko bi se tja vrnili. V tožbi izpodbija v bistvenem le tretji razlog in spremeni izjavo in navede, da so ga prisilno odpeljali do določenih prostorov izven azilnega doma, kjer so se osebe predstavile kot uslužbenci burundijskega veleposlaništva in dodal, da je bil (drugič) prisiljen s strani uradnih oseb nastanitvenega centra spomladi 2024, naj se udeleži v azilnem domu nekakšnega informiranja

Ta razlog je že toženka zavrnila kot tak, ki ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka v Švicarski konfederaciji. Tožnik ponavlja navedbe in niti ne izpodbija dokazne ocene toženke, ki je prepričljiva, popolna, upoštevajoč, da tožnik ne predloži nobenega dokaza, da tožnik ni prepričljiv v izpovedbi, kako in kdo naj bi vodil sestanek, v izjavi, da naj bi bil sestanek s predstavniki veleposlaništva Republike Burundi, v tožbi navede drugače, da naj bi "pritiske" izvajal veleposlanik. Tudi po presoji sodišča pa te neprepričljive navedbe ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti azilnega sistema v Švicarski konfederaciji. Tudi po presoji sodišča toženka utemeljeno upošteva tudi nesporno dejstvo, da je bil tožnik po zatrjevanem sestanku še skoraj 2 leti v Švicarski konfederaciji, iz katere je odšel šele po zavrnitvi njegove prošnje za mednarodno zaščito. Tožnik zaslišan izpove, da udeležba na sestanku ni bila obvezna, da zavrnitev prošnje ni bil edini razlog za odhod iz Švicarske konfederacije, vendar pa hkrati pove, da se boji vrnitve v Republiko Burundi. Tožnik je torej počakal na odločitev, kljub zatrjevanimi (a nedokazanimi) sestanki s predstavniki (oz. v tožb navede z veleposlanikom) Republike Burundi. Ni sporno, da je tožnik v Švicarski konfederaciji uspešno vložil prošnjo za mednarodno zaščito, da je bil tam več kot dve leti, da je imel nastanitev, prehrano in zdravstveno oskrbo (tožnikova navedba, da naj bi bila zdravstvena oskrba nezadostna, tudi po presoji sodišča ni dokazana, kot je pravilno ugotovila toženka (in te ugotovitve niti ne izpodbija v tem upravenem sporu) in na voljo pravno varstvo v zvezi z zavrnilno odločitvijo glede njegove prošnje za mednarodno zaščito. Sodišče pojasnjuje, da zgolj dejstvo, da je bila v Švicarski konfederaciji tožnikova prošnja zavrnjena, ne dokazuje sistemske pomanjkljivosti ali nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja. Sodišče se sklicuje na stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 81/2023 z 10. 5. 2023 in I Up 275/2013 z 29. 8. 2013, da zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito v pristojni državi članici, ne more vplivati na drugačno odločitev pristojnega organa. V pristojni državi članici ima namreč prosilec pravico vložiti vlogo za vložitev ponovne prošnje, če so za to izpolnjeni predpisani pogoji. Tudi, če je bil v pristojni državi članici že začet postopek vrnitve v izvorno državo, pa se ta vodi po predpisanih pravilih in je prosilcu zagotovljeno sodno varstvo za primer, da bi bila deportacija v nasprotju z načelom o nevračanju, ki se ga mora spoštovati. Sodišče dodaja, da je za konkretni postopek torej bistveno, da ima tožnik na voljo upravni postopek v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito v Švicarski konfederaciji in sodni nadzor teh upravnih postopkov. Da navedenega ne bi imel, tožnik ne zatrjuje. Kot že poudarjeno je bistveno, da ima tožnik na voljo pravne postopke, kjer lahko uveljavlja svoje pravice, strah pred "neželeno" odločitvijo (zavrnitev prošnje za mednarodno zaščito in morebitna deportacija), pa po presoji sodišča ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti ali ravnanja v nasprotju s 4. členom Listine.

25. Povsem nedokazane in zato neutemeljene so tožbene navedbe, da naj bi uradne osebe kljub temu, da je v Švicarski konfederaciji zaprosil za mednarodno zaščito, ker je politično preganjan s strani oblastih organov v Republiki Burundi, navezale stik prav z oblastnimi organi Republike Burundi oz. njihovim predstavnikom - veleposlanikom Republike Burundi v Švicarski konfederaciji in ga s tem neposredno še dodatno izpostavile življenjski nevarnosti. Nedokazana in zato neutemeljene so tudi tožbene navedbe: (i) da naj bi o takšnih postopkih pričalo pred naslovnim sodiščem že več prosilcev oz. tožnikov iz Republike Burundi, ki so bili v dublinskem postopku vračanja v Švicarsko konfederacijo; (ii) da naj bi se takšna nezakonita ravnanja ponavljala in to s strani uradnih oseb azilnega doma v Švicarski konfederaciji, ki nezakonito sodelujejo z oblastnimi organi Republike Burundi, da bi z njihovo pomočjo uspele doseči čim hitrejšo vrnitev prosilcev za azil nazaj v njihovo izvorno državo Burundi, čeprav so tam njihova življenja ogrožena.

26. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da toženka od Švicarske konfederacije ni pridobila posebnega zagotovila, da v primeru tožnikovega sprejema ne bi prišlo do kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja, saj iz izpodbijanega sklepa prepričljivo izhaja, da v primeru tožnikove vrnitve v Švicarsko konfederacijo ne bo prišlo do kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja. V zvezi z zatrjevanim zdravstvenim stanjem sodišče na podlagi zdravniška potrdila dr. B. B. šteje za dokazano, da je dr. B. B. tožniku diagnosticiral depresijo in mu predpisal, 1 tableto Mirzaten 30 mg zvečer, kar pa tudi po presoji sodišča ne dokazuje hujše oblike duševne bolezni, ki bi preprečevala tožnikovo predajo, kot navede toženka in česar tožnik ne prereka. Upoštevajoč stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v sodbi I Up 20/2024 s 13. 2. 2024 sodišče ugotavlja, da tako ugotovljeno zdravstveno stanje niso okoliščine, ki bi ob zahtevani intenziteti, kot izhaja iz sodne prakse, lahko predstavljale nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU, ki vsebinsko ustreza 3. členu EKČP. Pri tem sodišče ugotavlja, da tožnikovo zdravstveno stanje ni razlog za t0, da tožnik ne želi, da Švicarska konfederacija obravnava njegovo prošnjo in so zato tožbene navedbe, da je zdravstveno stanje tožnika okoliščina, ki preprečuje predajo, po presoji sodišča nedokazane. Tožnik ne prereka navedbe toženke, zato se na podlagi 214. člena Zakona o pravdnem postopku šteje za priznano, da bi bilo, tudi v primeru vrnitve v Švicarsko konfederacijo, tožnikovo zdravstveno stanje ustrezno in zadostno zavarovano, kar je razvidno tudi iz odgovora Švicarske konfederacije z dne 12. 6. 2025. V njem Švicarska konfederacija izrecno zaproša za pravočasno posredovanje vseh podatkov o fizičnem in psihičnem stanju tožnika. Na podlagi teh podatkov mu bo lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oz. če jo bo potreboval. Tožnik ne prereka, da bi v primeru, da bi bilo tožnikovo zdravstveno stanje takšno, da bi potreboval posebno obravnavo in zdravstveno oskrbo, ob podanem izrecnem soglasju tožnika skladno z določili 32. člena Uredbe Dublin III toženka posredovala Švicarski konfederaciji zdravstvene podatke, potrebne za zagotovitev zdravstvene oskrbe ali zdravljenja. Tožnica ne prereka, da bo v primeru vrnitve v Švicarsko konfederacijo tožnikovo zdravstveno stanje ustrezno in zadostno zavarovano in, da mu bo Švicarska konfederacija lahko nudila zdravstveno oskrbo, ki oz. če jo bo tožnik potreboval.

27. Neutemeljen pa je tudi tožbeni očitek, kot je mogoče povzeti, da bi morala toženka pridobiti informacije o izvorni državi po uradni dolžnosti. Sodišče se sklicuje na stališče Vrhovnega sodišča iz sklepa I Up 42/2024 z dne 13. 3. 2024 (13. točka obrazložitve): "... da je o (takem) dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji informacij, ki jih je v postopku posredoval tožnik, pri tem pa so pravno upoštevne le tiste, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ta presoja mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja in ob upoštevanju stopnje resnosti zatrjevanega nečloveškega ravnanja, pri čemer je kot razlagalno oporo treba uporabiti kriterije, ki jih je razvila sodna praksa v zvezi z okoliščinami, ki ovirajo predajo prosilca odgovorni državi članici. Le v takem primeru bi bilo, kot izhaja iz prej povzete sodne prakse SEU, pritožnici (toženi stranki) mogoče očitati, da ni pridobila posodobljenih informacij o stanju (hrvaškega) azilnega sistema....". V zvezi s presojo, ali je bila vzpostavljena obveznost toženke, da preveri aktualne podatke o stanju švicarskega azilnega sistema, je torej treba najprej ugotoviti, ali takšna ravnanja, zaobjeta s tožnikovo izjavo, dosegajo minimalno stopnjo resnosti.

Po presoji sodišča tožnikove izjave tega standarda niso dosegle, saj je imel približno 2 leti in pol urejeno namestitev, prehrano in zdravniško oskrbo (za katero sicer trdi, da ni bila zadostna, a tega ne dokaže). Zato se tožnikova izkušnja bivanja v švicarskih azilnih namestitvah, po presoji sodišča ne približa standardu Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi M. S. S. proti Belgiji.

Upoštevaje, da je imel tožnik vsa leta (2 leti in pol) urejeno namestitev, prehrano in zdravniško oskrbo, toženka po presoji sodišča ni bila dolžna preveriti aktualne podatke o stanju švicarskega azilnega sistema.

28. Sodišče ugotavlja, da se je toženka opredelila do vseh relevantnih navedb in dokazov tožnice ter upoštevala vse individualne okoliščine tožnika in tudi po presoji sodišča pravilno ugotovila, da ni razlogov, da za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito ne bi bi odgovorna Švicarska konfederacija, ki je odgovornost tudi sprejela. Pravilno je že toženka pojasnila, da si tožnik ne more sam izbirati države, ki bi obravnavala njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ampak odgovorno državo članico določa Uredba Dublin III. Sodišče sprejema sicer tožnikov strah ob spoznanju, da ga bodo morda vrnili v njegovo izvorno državo, ki pa zaradi obrazloženega ne vpliva na odločitev v tem upravnem sporu. Za tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito je na podlagi d točke prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III odgovorna država Švicarska konfederacija. Tudi po presoji sodišča, je na podlagi obrazloženega pravilna odločitev toženke, da tožnikove navedbe ne izkazujejo tehtnih razlogov niti za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v švicarskem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, niti drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali po njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU.

29. Sodišče še pojasnjuje, da sprejema in upošteva stališča sodišč, ki jih je izpostavil tožnik v tožbi. Po ugotovitvi, da tožnik ni navedel konkretnih okoliščin, na katera bi bila povzeta stališča Vrhovnega sodišča RS in ESČP uporabljiva, navedena sodna praksa ne vpliva na drugačno odločitev v tem upravnem sporu.

30. Sodišče se do preostalih trditev in dokazov strank ne opredeljuje, ker niso bistvene za presojo v tem upravnem sporu oziroma niso konkretizirana do te mere, da bi bil sodni preizkus mogoč.

31. Sodišče je na podlagi obrazloženega in po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

V tem smislu Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Glej npr sodbe Sodišča Evropske unije v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnovnega sodišča RS I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

Trdi, da naj bi mu 39. tam naj bi mu pripadniki burundijske skupnosti, živeči v Švicarski konfederaciji, pojasnjevali o delovanju pravnega/socialnega sistema v Švicarski konfederaciji, njegove možnosti pridobitve mednarodno zaščite, kateri so njegovi osebni podatki, tudi podatki njegove družine, kaj je delal v izvorni državi in zakaj jo je zapustil.

SEU je v sodbi C-163/17 z dne 19. 3. 2019 v zadevi Jawo odločilo, da bi bil ta posebej visoki prag resnosti dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom (92. točka obrazložitve).

ESČP je v zadevi M. S. S. proti Belgiji poudarilo, da je že večkrat sprejelo stališče, da mora nečloveško ravnanje dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. V zadevi M. S. S. proti Belgiji je kot take spoznalo okoliščine, v katerih je prosilec več mesecev živel v negotovem in brezizhodnem položaju, na cesti, brez hrane, brez dostopa do sanitarij, ponoči v stalnem strahu, da ga bodo napadli in oropali.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 18, 18/1, 18/1-d

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.