UPRS Sklep I U 1421/2025-9
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-30

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - začasna odredba

Vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

Težko popravljivo škodo, ki bi lahko nastala s predajo tožnika Hrvaški je mogoče in jo je treba preprečiti tudi z izdajo začasne odredbe, ki zadrži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu, da ne bi tožena stranka predala tožnika Hrvaški tekom upravnega spora.

Predlogu za izdajo začasne odredbe se ugodi in se izvršitev izpodbijanega sklepa Ministrstva za notranje zadeve 2142-1493/2025/10 (1221-06) z dne 12. 8. 2025 zadrži do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka zavrgla prošnjo za priznanje mednarodne zaščite prosilca za mednarodno zaščito ki trdi, da je A. A., roj. ..., v kraju ..., državljan Kraljevine Maroko. Tožena stranka je odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala prošnje za mednarodno zaščito imenovanega prosilca, saj bo imenovani predan Republiki Hrvaški. Predaja prosilca iz 1. točke izreka izpodbijanega sklepa se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 22. 5. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta je navedeno, da je prosilec dne 7. 5. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite. Pristojni organ je odvzel prstne odtise in jih poslal v Centralno evidenco EURODAC, od koder je pridobil podatek, da je bil prosilec v omenjeno evidenco že vnesen, in sicer dne 8. 8. 2023 in 11. 9. 2024 v Republiki Hrvaški te tudi v ZRN in na Nizozemskem. Pristojni organ je dne 15. 5. 2025 v skladu z b. točko prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe posredoval prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilcev. Dne 22. 2. 2025 je pristojni organ prejel odgovor, da Hrvaška v skladu s točko b. prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe sprejema odgovornost za obravnavo prosilca.

3. Tožena stranka nato povzema vsebino iz zapisnika o razgovoru s tožnikom z dne 28. 7. 2025 in navaja, da je prosilec povedal, da se na Hrvaško ne želi vrniti. Tam so mu vzeli prstne odtise in z njim grdo in nespoštljivo ravnali. Enkrat so ga v jedilnici pretepli in mu izrekli številne grde besede zaradi tega, ker ne pustijo, da bi iz jedilnice odnašali hrano. Zaradi pretepa ni potreboval zdravniške pomoči. Ko je nameraval iz jedilnice odnesti hrano, se mu je varnostnik približal za hrbtom in ga močno brcnil v nogo. Zato se je zvrnil na hrbet in raztresel hrano. Pred tem ni bil obveščen, da iz jedilnice ni dovoljeno odnašati hrane. Videl je, da so nekateri, ki so tam že dlje časa, odnašali hrano iz jedilnice. Njemu, ki je bil tam nov, pa niso pustili. Obvestil ni prebral, kasneje so mu drugi prosilci povedali, da ne pustijo odnašati hrane iz jedilnice. Ta dogodek se je pripetil po tem, ko je bil vrnjen iz Nizozemske. Tudi tekom predhodnega bivanja na Hrvaškem s tem ni bil seznanjen. Ves čas, ko je bival na Hrvaškem po tem, ko je bil vrnjen iz Nizozemske, so z njim grdo ravnali. Poniževali so ga. Slišal je, da tam fantje lahko po treh mesecih dobijo dovoljenje za dostop do trga dela. Po tem, ko je bil tam tri mesece, in je prosil za potrdilo, so mu dejali, da nima pravice do tega. Ko se je vrnil iz Nizozemske, ga niso hoteli sprejeti v azilni dom. Dejali so mu tudi, da mora zapustiti Hrvaško. To se je zgodilo ponoči, ko se je vrnil iz Nizozemske, ura je bila polnoč. Niso mu hoteli odpreti in zunaj je bil dve uri, preden so mu dovolili vstop. Da naj odide, pa so mu dejali varnostniki in zaposleni. O njegovi prošnji je bilo odločeno zavrnilno. Moral je podpisati neke papirje, čeprav ni vedel, za kaj se gre. Izvedel je, da gre za omejitev gibanja. Najprej naj bi mu gibanje omejili za tri mesece, potem ga je imel omejenega za štiri mesece. V zaprti center so ga odpeljali iz azilnega doma. V Slovenijo je prišel kak teden dni po tem, ko so ga izpustili. Ne ve, zakaj so ga izpustili. Po poteku štirih mesecev so ga izpustili, ne da bi mu povedali, ne kaj, ne kako. Na omejitev gibanja se je pritožil s pomočjo pooblaščenca, vendar niso ničesar storili. Tekom omejitve gibanja ni ponovno zaprosil za mednarodno zaščito. Na vprašanje uradne osebe, ali se je pritožil na zavrnilno odločitev v postopku mednarodne zaščite, je odgovoril, da je k njemu, ko je bil v zaprtem centru, prispela uradna oseba s prevajalcem. Podpisati je moral odločitev, da mora biti v priporu tri mesece in da se lahko pritoži. Enkrat je k njemu prišla tudi pooblaščenka, ko je podpisal, da se pritožuje nad odločitvijo. Ni prišla večkrat. Po štirih mesecih so ga izpustili, ne da bi mu povedali kako, ne zakaj. Obravnave na sodišču ni imel, čeprav mu je pooblaščenka povedala, da naj bi jo imel čez dva tedna. V zaprti center so ga odpeljali isti dan, ko je dobil zavrnilno odločitev. Prošnjo je na Hrvaškem vložil približno sedem dni po vrnitvi iz Nizozemske. Da mora zapustiti Hrvaško, so mu dejali varnostniki in uradniki v zaprtem centru. Ko je nameraval oditi, mu je ena oseba dejala, naj se ne vrne več. Naj odide, kamor hoče. Da ga bodo, če se bo vrnil, še enkrat, deportirali v izvorno državo. Ne ve, zakaj bi ga Hrvaška še vedno vodila kot aktivnega prosilca. Odločitev, ki jih je prejel od hrvaških pristojnih organov, ne more predložiti, ker jih je zavrgel, saj do te države nima nikakršnega odnosa. Prav tako ne more stopiti v stik s pooblaščenko, saj je izgubil kontaktno številko, ki jo je prejel od nje v zaprtem centru.

4. Tožena stranka nato v obrazložitvi akta pravi, da je merilo za odločitev, da se predaje prosilcev Hrvaški ustavijo, obstoj dejanskih sistemskih pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki pa lahko, kakor izhaja iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 23/2021 z dne 9. 4. 2021, izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov. Enaka obrazložitev izhaja tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 245/2022 z 11. 1.2023, saj namreč pristojni evropski organi, kot so Svet Evrope in Evropsko sodišče za človekove pravice, dokumentov, v katerih bi bil sistem odločanja o priznanju mednarodne zaščite na Hrvaškem obravnavan kot kritičen, niso izdali, prav tako pa niso znani niti Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije. Z omenjeno sodbo je Vrhovno sodišče nazadnje tudi zavrnilo pritožbo takratne tožeče stranke in potrdilo predajo Hrvaški, saj obstoj sistemskih pomanjkljivosti ni bil dokazan. Ponovno je to stališče Vrhovno sodišče Republike Slovenije potrdilo tudi v sodbi v zadevi I Up 236/2023 s 13.10. 2023.

5. K temu pristojni organ še dodaja, da je Sodišče Evropske unije v sodbi z 19. 12, 2024 v združenih zadevah C-185/24 in C-189/24, v zvezi s sistemskimi pomanjkljivostmi navedlo: "Te pomanjkljivosti morajo poleg tega dosegati posebej visok prag resnosti, ki je odvisen od vseh okoliščin primera. Ta prag bi bil dosežen, če bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči, neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom. Navedeni prag torej ni dosežen niti v okoliščinah velike negotovosti ali znatnega poslabšanja življenjskih razmer zadevne osebe, če te ne pomenijo hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega bi bila zadevna oseba v položaju, ki bi bil tako slab, da bi bilo mogoče šteti, da gre za nečloveško ali ponižujoče ravnanje."

6. Iz prosilčevih izjav je očitno, da se prosilec, četudi se je srečal z nekorektnim ravnanjem nekaterih oseb, zaposlenih pri državnih organih, nikakor ni znašel v hudem materialnem pomanjkanju, saj sta mu bili zagotovljeni tako hrana kot nastanitev. S tem, ko je ob sprejemu ponoči dve uri čakal pred azilnim domom, in s tem, ko mu ni bilo dovoljeno odnašanje hrane v sobo, se ni znašel v hudem pomanjkanju, ki bi ogrožalo njegovo telesno ali duševno zdravje. Tudi nekorekten odnos, vključujoč enkratno grobo ravnanje, po oceni pristojnega organa ne dosega posebej visokega pragu resnosti. Kar se tiče pravice do dela, pa pristojni organ pojasnjuje, da četudi prosilčeva navedba, da mu kljub izpolnjevanju pogojev niso želeli dati potrdila za dostop do trga dela, drži, vendar prosilca, ki je imel zagotovljeno nastanitev in hrano, to ni moglo spraviti v položaj pomanjkanja. Prav tako pa glavni namen zagotavljanja pravic prosilcem ni omogočanje zaposlovanja. Prosilec je omenjal tudi omejitev gibanja, v zvezi s tem pa pristojni organ pojasnjuje, da je to dopusten ukrep, ki je v skladu z veljavno zakonodajo EU, seveda ob izpolnjevanju določenih pogojev. Pristojni organ tudi ocenjuje, da ravnanje, ki mu je bil po lastnih navedbah prosilec podvržen v obliki enkratnega rizičnega napada, zmerjanja in nekorektnega oziroma nepravičnega odnosa, ne dosega praga mučenja, nečloveškega ali poniževalnega ravnanja. Pri čemer pa je potrebno poudariti, da je tudi na strani prosilca zaznati določen negativen in brezbrižen odnos do državnih organov in sodelovanja z njimi. Tako je sam uničil vse dokumente, ki jih je prejel na Hrvaškem, po lastnih navedbah zato, ker nima nobenega odnosa do te države. Prav tako se ni seznanil s pravili bivanja v azilnem domu, zaradi česar ni vedel, da ni smel odnašati hrane iz jedilnice. In tudi v konkretnem postopku se prosilec ni odzval prvemu vabilu na osebni razgovor, pri čemer svojega izostanka ne prej in ne kasneje ni opravičil. Ko je bil na osebnem razgovoru, ki se ga je v drugo udeležil, o tem vprašan, je dejal, da je bil izven azilnega doma in da je bil bolan. V nasprotju s tem pa je dejal, da zdravstvene oskrbe tukaj ni nikoli potreboval, glede na preverbo uradne osebe pa se je v času, ko bi moral imeti osebni razgovor, nahajal v azilnem domu. Vse navedeno kaže, da je mogoče utemeljeno sklepati, da je tudi prosilec sam, z neupoštevanjem pravil, v določeni meri prispeval k svojim negativnim izkušnjam na Hrvaškem.

7. Tožena stranka nadaljuje, da prosilec ni izkazal obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom priznanja mednarodne zaščiti in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen na Hrvaško. Prav tako po vedenju pristojnega organa noben evropski organ ni obravnaval Hrvaške v zvezi s sistemskimi pomanjkljivostmi azilnega sistema in nevarnostmi nečloveškega ali poniževalnega ravnanja tekom azilnega postopka. K temu pristojni organ še dodaja, da glede na to, da je bil prosilec na Hrvaško septembra 2024 vrnjen že iz Nizozemske, očitno tudi ta država ni ugotovila obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite in sprejemom prosilcev na Hrvaškem.

8. Pristojni organ na podlagi vsega navedenega ugotavlja, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru prosilec ob vrnitvi na Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, prav tako pa tam ni sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje in prosilec tako ni navajal nikakršnih osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev pristojnega organa.

9. V tožbi se tožnik sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča v odločbi Up-613/16 z dne 28. 9. 2016, kjer je to sodišče pojasnilo, da prosilci niso omejeni z izpodbijanjem domneve o varnosti držav članic EU s tem, da bi moralo tveganje za nastanek nečloveškega in ponižujočega ravnanja izhajati iz sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem v odgovorni državi članici. Ampak morajo države članice upoštevati, da so vsebinska merila, ki so določena v prvem odstavku 33. člena Ženevske konvencije in 3. členu Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, bistveno širša kot merilo, določeno v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Če predaja prosilca drugi državi članici EU pomeni kršitev načela nevračanja, postane izjemoma uporaba klavzule suverenosti iz prvega odstavka 17. člena Uredbe Dublin III za državo obvezna.

10. Tožnik je na osebnem razgovoru opisal, kako so na Hrvaškem z njim grobo in nespoštljivo ravnali. Med drugim je opisal tudi dogodek, ko je zaradi manjše kršitve, ki se je ni niti zavedal, doživel surov napad varnostnika. Doživel je tudi poniževanje in večkrat so mu dali vedeti, da ni zaželen ter naj zapusti Hrvaško. Na koncu so ga na Hrvaškem tudi zaprli. Tožnikov pooblaščenec pa bi dodal, da tožnik kot laik niti ni imel vseh informacij o situaciji prosilcev za mednarodno zaščito na Hrvaškem. Zato je v konkretnem primeru pomembno, da se upoštevajo tudi informacije o situaciji na Hrvaškem, ki so javno dostopne in kažejo na to, da na Hrvaškem obstajajo sistemske pomanjkljivosti, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine EU o temeljnih pravicah. V kontekstu predmetnega primera je pomembno predvsem to, da na Hrvaškem posameznikom sistematično onemogočajo pravico do dostopa do azilnega postopka ter, da so osebe tam izpostavljene mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju s strani uradnih organov.

11. Ker tožnik ni prava uka stranka in ne zna slovenskega jezika informacije, ki bi morale biti upoštevane že v času upravnega postopka, prilaga tožnikov pooblaščenec k tožbi. Pri tem ne gre za nedovoljene tožbene novote saj, kot je bilo pojasnjeno tožnik, zaradi svojih osebnih okoliščin, teh informacij ni mogel predložiti že prej. Prav tako v upravnem postopku ni imel pomoči pravnega pooblaščenca, saj ga država Slovenija ne zagotavlja.

, Centar za mirovne študije, Združenih narodov in Evropskega odbora za preprečevanje mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja izhaja, da na Hrvaškem uradne osebe aktivno onemogočajo dostop do azila tisočim potencialnim prosilcem za azil in jih nasilno vračajo v BiH. Tamkajšnji uslužbenci organov pregona prosilce pretepajo, ponižujejo in okradejo. Iz predloženih sodb nacionalnih sodišč izhajajo zaključki, da glede na vsa ta poročila o kršitvah pravic prosilcev za mednarodno zaščito na Hrvaškem, ni mogoče kar domnevati, da opisane množične kršitve človekovih pravic ne prizadenejo tudi povratnikov po Dublinu.

13. V zvezi z navedenim želi tožnik izpostaviti, da za preprečitev predaje ni potrebno, da bi kateri od mednarodnih organov oziroma institucij EU obravnaval Hrvaško in o njej odločal. Dublinska uredba namreč ne predvideva aktivnosti določenega organa EU kot pogoj za izpodbijanje domneve, da bo druga država članica spoštovala temeljne pravice. Na področju presoje o stanju na Hrvaškem velja načelo proste presoje dokazov. Morebitni dokumenti Sveta Evrope ali Evropskega sodišča za človekove pravice imajo sicer največjo dokazno vrednost, a njihova odsotnost ne pomeni, da je stanje na Hrvaškem ustrezno prav tako, kot odsotnost sodb navedenih institucij, ki bi opravičile Hrvaško obtožb o sistemskih pomanjkljivostih in nevarnosti nečloveškega in poniževalnega ravnanja, ne dokazuje prisotnost takih ravnanj.

14. Priložene informacije vsebujejo 4 sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice, večje število sodb nacionalnih sodišč drugih držav EU, poročilo Evropskega odbora za preprečevanje mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja (CPT), poročilo organizacije

Amnesty International, Human Rights Watch

in druga. Tako, da je nemogoče, da bi situacijo na Hrvaškem obravnavali in grajali še kakšni "višji" organi.

15. Zaradi vseh zgoraj navedenih informacij se ni več mogoče slepo zanesti na načelo zaupanja med državami članicami EU, da bo Hrvaška spoštovala azilno zakonodajo EU in človekove pravice tožnika v primeru vrnitve. Kot dokaz predlaga zaslišanje tožnika.

16. Tožnik na podlagi 2. odstavka 32. člena ZUS-1 zahteva izdajo začasne odredbe, ki naj odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe. V kolikor bi bil izpodbijani sklep izvršen še pred odločitvijo o glavni stvari, bi to pomenilo, da se tožnika lahko izroči Republiki Hrvaški, kjer bi bil izpostavljen nevarnosti nečloveškega in ponižujočega ravnanja v smislu 3. člena EKČP in bi mu nastala težko popravljiva škoda. Tožnik se glede tega v celoti sklicuje na zgoraj navedeno tožbeno argumentacijo in dokaze. Prepoved nečloveškega in ponižujočega ravnanja je absolutna in mora učinkovito pravno sredstvo zoper sporni pravni akt zagotoviti suspenzivni učinek, sicer gre za kršitev 13. člena Konvencije.

17. Tožnik bi tudi izpostavil, da v kolikor bi bil predan Republiki Hrvaški še pred pravnomočno odločitvijo v upravnem sporu, bi mu bila kršena tudi pravica do sodnega varstva. Če bi do vrnitve namreč prišlo, bi to imelo za posledico, da vzpostavitev prejšnjega pravnega stanja ne bi bila več mogoča, čeprav bi v tem upravnem sporu morebiti uspel, še posebej v luči informacij, da Hrvaška izvaja verižna vračanja v Srbijo in BiH. Predlaga odpravo sklepa in da se izvršitev sklepa zadrži do pravnomočne odločitve o tožbi tožeče stranke zoper izpodbijani sklep.

18. V odgovoru na tožbo tožena stranka najprej izpostavlja sklepa Vrhovnega sodišča RS v zadevah I Up 37/2024 in I Up 42/2024 s 13. 3. 2024, kjer je slednje zapisalo, da je o dolžnostnem ravnanju organa mogoče govoriti šele po presoji elementov, ki jih je v postopek predložil tožnik, pri tem pa so pravno upoštevni le tisti, ki se nanašajo na dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ta presoja mora potekati v luči načela medsebojnega zaupanja. To pomeni, da se kot pomembne v obravnavani zadevi lahko izkažejo (le) tiste sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku, ki se nanašajo na obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito, ne pa pomanjkljivosti, ki se nanašajo na druga ravnanja organov države članice. Takšna je tudi ustaljena sodna praksa Vrhovnega sodišča. Pravi, da je podobno odločilo tudi SEU v zadevi C-392/22 z dne 29. 2. 2024.

19. Glede predloženih informacij, ki so priložene tožbi, tožena stranka poudarja, da se jih velik del nanaša na t.i. pushbacke, ki naj bi jih Hrvaška v preteklih letih izvajala na zunanjih mejah. Izpostavlja, da v postopku odločanja v predmetni zadevi ravnanje hrvaške policije ne nosi posebne dokazne teže. Iz sodbe Upravnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 155/2023-21 z 21. 6. 2023, namreč izhaja, da je bistveno pri presoji, ali obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite, kakšno je bilo ravnanje oblasti s prosilci po tem, ko so imeli status prosilca za mednarodno zaščito. Sklicuje se na sodne odločbe Vrhovnega sodišča v zadevah: I Up 81/2023 z dne 10. 5. 2023 I Up 906/2022 z dne 8.7. 2022 in Upravnega sodišča v zadevah I U 405/2023 z dne 21. 6. 2023 in I U 688/2023 z dne 6. 9. 2023, I U 468/2023 z dne 5. 10. 2023.

20. Tožena stranka izpostavlja tudi, da iz tožnikovih izjav tekom upravnega postopka nikakor ni razvidno, da bi bil pri svojem poskusu vstopa kakorkoli deležen nasilja s strani hrvaške policije.

21. Glede gradiv, ki naj bi izkazovala, da naj bi tožniku v primeru morebitne vrnitve grozil celo protipravni izgon v tretjo državo tožena stranka izpostavlja, da je bil tožnik že enkrat vrnjen na Hrvaško. Iz njegovega pričevanja ni nikakor razvidno, da bi mu tekom bivanja na Hrvaškem kakorkoli grozila možnost, da bo vrnjen v katero od tretjih držav s katerimi meji Hrvaška.

22. V zvezi s tem tožena stranka ponovno pojasnjuje, da v postopku ni bil predložen noben primer, ko bi bil prosilec v primeru predaje Hrvaški oviran pri dostopu do postopka mednarodne zaščite ali bi bil takoj deportiran naprej v Bosno in Hercegovino oziroma v Republiko Srbijo, niti ga nikjer ne omenja sodna praksa drugih držav članic Evropske unije. Dejansko torej primera, ko bi se to zares zgodilo, praksa ne pozna. Poleg tega iz poročila AIDA, ki ga izdaja Evropski svet beguncev, izhaja, da je osebam, predanim Hrvaški v dublinskem postopku, dostop do postopka odločanja o priznanju mednarodne zaščite omogočen. Takšna poročila imajo po mnenju tožene stranke veliko težo in so zagotovo zaupanja vreden vir, na podlagi katerega je odločitev o predaji prosilca Hrvaški popolnoma utemeljena. Pri vsem tem je potrebno upoštevati tudi dejstvo, da Hrvaška o tožnikovi prošnji še ni vsebinsko odločila.

23. Glede odločitev nacionalnih sodišč pa tožena stranka izpostavlja, da gre za posamezne odločitve, ki že v pravni praski v državah nastanka ne nosijo posebne pravne teže. Podrobno obravnava sodbo Upravnega sodišča v Braunschweighu št. 269/22 z dne 8. 5. 2023. pravi, da je upravno sodišče v Kölnu s svojim sklepom št. 6 L 858/23.A1 z dne 7. 6. 2023 zavrnilo zahtevo po odložitvi vrnitve. Sodnik v obrazložitvi ni pritrdil razlagi "... nekaterih prvostopenjskih sodišč, ki razlagajo pomanjkanje vedenja o tem, ali so tudi dublinski povratniki podvrženi nelegalnim

in verižnim deportacijam tako, da tega ni mogoče izključiti in zato sklepajo na sistemske pomanjkljivosti v hrvaškem azilnem sistemu." Upravno sodišče v Karlsruheju se je v obrazložitvi k sodbi A 19 K 216/233 z dne 29. 6. 2022 izčrpno posvetilo navedeni sodbi upravnega sodišča v Braunschweigu. Izpostavilo je, da širok nabor pričevanj o "push- backih" ne kaže, da bi bili dublinski povratniki ali druge osebe vključene v postopek mednarodne zaščite proti svoji volji odpeljane iz države. Osamljen primer ne more zadostovati za zaključek, da obstajajo resni in dejansko potrjeni razlogi za obstoj resnega tveganja za to, ali da je potrebno to tveganje oceniti ali nasloviti v danem postopku. Prav tako je sodbi upravnega sodišča v Braunschweigu očitalo, da določa standarde za obrnjeno dokazno breme znotraj sistema medsebojnega zaupanja, ki niso združljivi s pravom Unije.

24. V odgovoru tožena stranka obravnava tudi sklep št. 15 B 3250/2022 upravnega sodišča v Hannovru; v obrazložitvi povzema sodbo št. 2 A 46/22 z dne 24. 5. 2022; sklep št. A 16 K 3603/221 je izdalo sodišče VG v Stuttgartu dne 2. 9. 2022. Sodišče tu sicer navaja, da obstajajo znaki sistemskih pomanjkljivosti v hrvaškem postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite zaradi nakopičenih indicev o kršitvah človekovih pravic v povezavi s tako imenovanimi "

i". Iz sklepa izhaja, da je tožbi ugodeno zaradi nevarnosti "

" (21. odstavek), ki bi lahko nastal kot posledica specifičnih okoliščin konkretnega primera. Tožena stranka v zvezi s tem pojasnjuje, da gre za odločitvi v konkretnem primeru, pri čemer pa niti ne gre za končno odločitev o prekinitvi transferjev, temveč le za začasno prekinitev predaje osebe in za dovoljenje za vložitev pritožbe. Regionalno upravno sodišče v Stuttgartu je v svoji odločitvi z dne 2. 9. 2022 podobno ugotovilo, da je pritožba dovoljena, saj sistemske pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite na Hrvaškem obstajajo med drugim zaradi dejstva, da se prosilci, ki so zapustili državo in so umaknili svojo vlogo ali so bili zavrnjeni, obravnavajo kot osebe, ki podajajo ponovno prošnjo zato, da bi bili zaščiteni pred t. i. non-refoulmentom.

25. Sodišče VG Braunschweig je v odložilnem sklepu št. 2 B 27/22 z dne 25. 2. 2022 in v sodbi št. 2 A 26/22 z dne 24. 5. 2022 - obe se nanašata na isti primer iranske državljanke z močno ranljivim sinom - navedlo, da naj bi imela postopek odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev na Hrvaškem sistemske pomanjkljivosti, ki predstavljajo tveganje nečloveškega ali ponižujočega ravnanja (2 B 27/22, 29. odstavek obrazložitve). Na tovrstne pomanjkljivosti naj bi kazali dokumentirani "push-backi" iz Hrvaške v Srbijo ter Bosno in Hercegovino. Sodišče meni, da tudi vrnitev na Hrvaško po "redni poti" prosilcem ne nudi nikakršne varnosti, da ne bodo predmet "vračanja" in da ne bodo vrnjeni v BiH, ne da bi bili predhodno zaslišani ali da bo odločitev zoper njih prejeta brez učinkovitega pravnega varstva (2 B 27/22, 48. odst.). V sodbi sodišče ponovi obrazložitve iz sklepa (2 A 26 /22 odstavki obrazložitve št. 34., 45, 55). Ob vseh teh domnevah, ki jih je upoštevalo sodišče, pa samo, v 45. odstavku obrazložitve sklepa ter v 52. odstavku obrazložitve sodbe priznava, da sodba ni utemeljena na predhodni sodni praksi in domnevah, na podlagi katerih so odločala druga sodišča.

26. Da navedene odločitve ne nosijo odločujoče teže pri odločanju sodišč v Zvezni republiki Nemčiji, pa je po mnenju tožene stranke razvidno tudi iz drugih sodb npr. odločitve Au 8 S 23.503912 z dne 23. 10. 2023, s katero je upravno sodišče v Ausburgu v zvezni deželi Bavarski zavrnilo zahtevo po izdaji suspenzivnega učinka. Sodišče se s tem stališčem strinja. Ni zanesljivih dokazov, da prosilci za mednarodno zaščito, ki so premeščeni nazaj na Hrvaško v skladu z Uredbo Dublin lil, tam nimajo dostopa do postopka mednarodne zaščite1. Dodalo je tudi da: "Po ugotovitvah, s katerimi razpolaga sodišče, imajo prosilci za mednarodno zaščito na Hrvaškem pravico do materialne podpore, ki vključuje nastanitev, hrano, obleko in (čeprav nizko) finančno podporo. Med azilnim postopkom imajo pravico do nastanitve v nastanitvenih centrih, na primer v Zagrebu, v nekdanjem hotelu Porin ali v Kutini. Glede pravice do nujne medicinske oskrbe ali potrebne medicinske in psihološke obravnave se poleg zgoraj navedenega upošteva še predstavitev Augsburškega upravnega sodišča. Taka obravnava je pravzaprav na voljo tako v Zagrebu kot v Kutini. Nič drugače ne izhaja iz novejših odločitev. Sodišče ES v svoji sodbi z dne 16. februarja 2017 ni našlo sistemskih pomanjkljivosti glede zdravstvene oskrbe na Hrvaškem.

27. Dodatna potrditev, da je bil sistem medsebojnega zaupanja med Hrvaško in Zvezno republiko Nemčijo še do nedavnega trden, so tudi statistični podatki Ministrstva za notranje zadeve Hrvaške, iz katerih izhaja, da je Zvezna republika Nemčija v prvi polovici letošnjega leta tja vrnila 305 oseb (v letu 2024 pa 514 oseb, v letu 2023 pa 278 oseb).

28. Podobno tudi sodbe nizozemskih sodišč po mnenju tožene stranke ne nosijo posebne pravne teže v sodni praksi Kraljevine Nizozemske, kaj šele širše. Sodišče v Haagu št. ECLI:NL:RBDHA:2023:117971 z dne 5. 7. 2023 je zavrnilo tožbo prosilca z dvema mladoletnima otrokoma, ki je skušal izpodbijati odločitev o vrnitvi na Hrvaško. Dodatna potrditev, da je bil sistem medsebojnega zaupanja med Hrvaško in Kraljevino Nizozemsko še do nedavnega trden, so tudi statistični podatki Ministrstva za notranje zadeve Hrvaške, iz katerih izhaja, da je Kraljevina Nizozemska v prvi polovici letošnjega leta tja vrnila 86 oseb (v letu 2024 pa 106 oseb ter v letu 2023 pa 10 oseb).

29. Gradivo, ki priloženo tožbi povzema tudi povzetke dveh sodb in dveh obravnav pred ESČP. Obe sodbi se nanašata na dogajanje v letih 2015 in 2017. Zastarele informacija pa odražajo tudi posredovani izseki iz poročil in člankov, saj se praviloma nanašajo na dogajanje v letu 2021 ali prej. Ker posredovano gradivo ne odraža aktualnega stanja, po mnenju tožene stranke pri odločanju v tej konkretni zadevi ni relevantno. Sodba Daraibou proti Hrvaški z 27. 1. 2023 za obravnavani primer ni relevantna, ker je bilo v njej predmet presoje povsem drugačno dejansko stanje. Šlo je za hudo kršitev pravice do življenja zaradi izbruha požara na postaji mejne policije Bajakovo leta 2015, ki je povzročil hude poškodbe mladega Maročana in smrt treh njegovih prijateljev. Vendar pa ESČP v tej zadevi ni ugotovilo, da bi Hrvaška kršila pravico do mednarodne zaščite tistim prosilcem, ki so vrnjeni po Dublinski uredbi. Na tej podlagi tudi ni mogoče posplošeno zaključiti, da so človekove pravice na Hrvaškem kršene, torej da niso priznane in varovane. Med državami članicami Evropske Unije je treba izhajati iz načela medsebojnega zaupanja, ki od vsake od teh držav zahteva, naj razen v izrednih okoliščinah šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom.

30. Tožena stranka predlaga, da se tožba kot neutemeljena zavrne, izpodbijani sklep pa potrdi kot pravno pravilen.

Zahteva za izdajo začasne odredbe je utemeljena.

31. Dne 25. 4. 2024 je sodišče od pooblaščenke tožnika v primerljivem upravnem sporu opr. št. I U 2148/2024 prejelo obvestilo, da sodišče še ni odločalo o tožbi niti o predlogu za izdajo začasne odredbe in da je tožena stranka dne 4. 4. 2025 "

povsem nenapovedano pred zaključkom sodnega postopka in v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih primerih tožnika predalo Hrvaški.

" Tri dni po tem obvestilu v zadevi I U 2148/2024 je evidenčna služba Upravnega sodišča po telefonu prejela informacijo in dan kasneje še pisno vlogo svetovalke za begunce v neki drugi istovrstni zadevi I U 97/2025, da je tožena stranka predala tožnika Bolgariji, preden je sodišče odločilo o tožbi in zahtevi za izdajo začasne odredbe.

32. Ker je očitno prišlo v Republiki Sloveniji na področju izvajanja Dublinske uredbe z vidika učinkov vložene tožbe in z vidika učinkov vloženega predloga za izdajo začasne odredbe, ko gre za predajo prosilcev v bolj tvegane države članice EU, do sistemskega problema,

bo sodišče v tej zadevi natančneje podalo obrazložitev pravnega stanja na predmetnem področju, preden odloči o (ne)utemeljenosti predloga za izdajo začasne odredbe.

33. Na podlagi omenjenih podatkov v mesecu aprilu 2025 je sodnik, ki sta mu bili oddeljeni zadevi I U 2148/2024 in I U 97/2025, začel sklepati, da je tožena stranka morebiti spremenila politiko izvrševanja izpodbijanih aktov v zadevah po Dublinski uredbi 604/2013. Sodišče je bilo sicer pred obvestilom z dne 25. 4. 2025, v obdobju po 21. 6. 2024, ko je sodišče izdalo začasno odredbo v zadevi predaje tožnika iz Turčije Hrvaški (v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024), primorano zaradi dejstva, da se vse azilne zadeve v Sloveniji dodeljujejo samo 6 sodnikom z oddelka za varstvo ustavnih pravic, poleg vseh ostalih nujnih upravnih sporov za varstvo človekovih pravic, ki se dodeljujejo na oddelek za varstvo ustavnih pravic, uveljaviti prakso (v nekaterih primerih), da ni odločalo posebej in najprej o zahtevi za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi zoper sklep o predaji, izdan po Dublinski uredbi 604/2013, upoštevajoč pri tem 47. člen Listine EU o temeljnih pavicah (v nadaljevanju: Listina), ki ureja pravico do učinkovitega sodnega varstva, in ki ima neposredni učinek.

34. Takšno ločeno odločanje najprej o predlogu za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi, kadar je bila predaja predvidena za državo članico EU, kjer obstaja relevantno tveganje z vidika načela medsebojnega zaupanja, bi namreč še dodatno povečevalo že tako predolg čas reševanja vseh nujnih zadev s področja varstva človekovih pravic in ne samo azilnih zadev na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča. Po interpretaciji s strani Sodišča EU pravice prosilcev za mednarodno zaščito do sojenja v razumnem roku iz 47. člena Listine oziroma zakonsko določenih rokov za odločanje sodišča po nacionalnem pravu, velja, da sodišče, ki odloča o tožbi - ob upoštevanju njegove obremenitve in delovnih razmer ali posebnih težav v nekaterih zadevah - če vsebinsko ne more v predpisanem roku, ki je po nacionalnem pravu, zavezujoč, zagotoviti spoštovanja vseh pravil, za vsak posamezen primer, ki mu je predložen v presojo in če v takem položaju ni nobenega nacionalnega pravila, s katerim bi se zagotovilo, da se o zadevi razsodi v razumnem roku, kot je pravilo, ki določa, da se po izteku roka spis dodeli drugemu sodišču, načelo učinkovitosti prava Unije pomeni obveznost za sodišče, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki bi jo štelo za zavezujočo. To, da sodišče ne uporabi nacionalne ureditve, ki določa rok za izdajo odločbe, ki ni v skladu z načelom učinkovitosti prava Unije, ne more razbremeniti sodišča vsakršne obveznosti hitrega delovanja, ampak mu nalaga le, da se rok, ki mu je določen, šteje za instrukcijski, pri čemer mora odločiti čim prej, če se tak rok prekorači.

V obeh primerih sodb se je Sodišče EU oprlo na določilo 47. člena Listine, ki varuje tudi sodnikovo neodvisnost

35. Že po sami določbi člena 27(3)(c) Dublinske uredbe mora namreč sodna odločitev o predlogu za izdajo začasne odredbe temeljiti na podrobni in natančni preučitvi zahteve za odlog in v odločitvi, da se izvršitev odločitve o predaji ne odloži, morajo biti navedeni razlogi za takšno odločitev. Poleg tega pa tudi dejansko gre v teh zadevah za odločanje o tem, ali obstaja možnost, da bi bila tožniku v primeru predaje nekaterim državam članicam EU (na primer Italiji, Bolgariji, Hrvaški, tudi Franciji) kršena pravica do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine. To pa je absolutno zavarovana pravica in je za to potrebna stroga presoje omenjenega tveganja

ne glede na to, da je treba ob uporabi Dublinske uredbe uporabiti načelo medsebojnega zaupanja na podlagi sporazumov med državami oziroma prava EU.

Kajti po sodni praksi ESČP, če ima država članica EU diskrecijo, in po določilu člena 17(1) Dublinske uredbe država članica ima diskrecijo o tem, ali bo obravnavala prošnjo za mednarodno zaščito, ali pa bo prosilca predala drugi državi članici, je država podpisnica Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) v polni meri odgovorna za varstvo pravice iz 3. člena EKČP in ne velja domneva o primerljivi enakovrednosti varstva pravic po pravu EU in EKČP.

36. Takšno nujno bolj racionalno reševanje tožbe in začasnih odredb skupaj je bilo v obdobju med 21. 6. 2024 do 4. 4. 2025 možno, ker je bila uveljavljena praksa pri toženi stranki, da je vedno počakala z izvršitvijo izpodbijanega sklepa, izdanega po Dublinski uredbi, in sicer do odločitve sodišča o tožbi v upravnem sporu ali o začasni odredbi. Ker se je ta praksa očitno nenapovedano spremenila s strani tožene stranke morda ravno z zadevo v začetku meseca aprila 2025, in ker v nekaterih primerih prihaja do vlaganja nadzorstvenih pritožb zoper sodnike s strani pooblaščencev tožnikov, je sodnik v tem konkretnem primeru vzel zahtevo za izdajo začasne odredbe v obravnavo ločeno od tožbe zoper izpodbijani akt, četudi bi morala imeti tožba v predmetni zadevi glede na stanje v upravno-sodni praksi avtomatični suspenzivni učinek.

37. Upravno sodišče je sicer že v omenjeni zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 opozorilo toženo stranko, da je Vrhovno sodišče RS zavzelo drugačno razlago določb Dublinske uredbe 604/2013 glede odložilnega učinka predloga za izdajo začasne odredbe zoper sklep o zavrženju prošnje za mednarodno zaščito po Dublinski uredbi

Iz interpretacije Vrhovnega sodišča izhaja, da vložena tožba zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa tudi ne v situaciji, ko ima tožnik zahtevek, ki ni očitno neutemeljen z vidika tveganja kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine, čeprav je to ius cogens standard na podlagi 3. člena EKČP že od leta 1989.

V zadevah, kjer gre za izvajanje prava EU, se je temu ius cogens standardu Sodišče EU žal res približevalo zelo počasi, in postopoma,

dokler ga ni izrecno potrdilo leta 2020 v zadevi B.

38. Ker je šlo v zadevi B za razlago primarnega prava, to je pravice do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine z neposrednim učinkom v zvezi s 4. členom Listine, ni pomembno, za katero vrsto zadeve v zvezi z izročitvijo, deportacijo ali predajo tujca je šlo v zadevi B.

V skladu z interpretacijo Sodišča EU je namen določila 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med Listino in EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije.

39. Poleg tega Vrhovno sodišče, ki sicer v povzemanju besedil določil Dublinske uredbe ni spregledalo druge povedi v določilu člena 27(3)(c) Dublinske uredbe,

to določilo očitno razlaga tako, da tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

Vendar so po določbi druge povedi iz člena 27(3)(c) Dublinske uredbe države članice zavezane zagotoviti "

odložitev predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog,"

" To je namreč po mnenju sodnika v tej zadevi možno zagotoviti (samo) s tem, da tožena stranka ne izvrši izpodbijanega sklepa, dokler o začasni odredbi ne odloči sodišče.

40. Sodišče je torej moralo ob vložitvi tožbe in predloga za izdajo začasne odredbe tudi v tej zadevi vztrajati na drugačni razlagi prava EU, kot ga razlaga Vrhovno sodišče, ker (je) mora(lo) upoštevati pravni institut oziroma standard "

" in pravni koncept avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, kadar tožnik nima zahtevka, ki je očitno neutemeljen z vidika 4. člena (v zvezi z 47. členom Listine) v okoliščinah izrazito velikega pripada nujnih zadev s področja Dublinske uredbe na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča, s ciljem učinkovitega varstva pravic tožnikov, ki podajo zahtevo za izdajo začasne odredbe v zvezi z dublinskim postopkom predaje v nekatere države, kot so Hrvaška

) Dublinske uredbe in namena tega sekundarnega pravnega vira EU kot celote. Sodišče je namreč v tem upravnem sporu vezano na temeljno načelo primarnosti prava EU, po katerem je nezdružljiva z zahtevami prava Unije ne samo vsaka določba nacionalnega pravnega reda in vsaka zakonodajna praksa, ampak tudi vsaka upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču preprečilo, da ignorira določbo domačega prava, ki morda ovira polni učinek predpisov Unije, ki imajo neposredni učinek.

Ti učinki načela primarnosti prava Unije pa so zavezujoči ne samo za sodišče, ampak tudi za upravne organe, ne da bi med drugim nacionalne določbe, vključno z ustavnim redom, to lahko ovirale.

Državni organ ali redno sodišče v zvezi s tem ne sme čakati na predhodno odpravo te nacionalne ureditve ali prakse po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku.

Ker je tožena stranka do dne 4. 4. 2025 vedno počakala z izvršitvijo sklepa vsaj do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe ali do odločitve sodišča o tožbi, do nespoštovanja prava EU zaradi preuranjenih predaj tožnikov ni prihajalo.

41. Upravno sodišče je sicer že v sodbi v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 z uporabo pravnih virov prava EU tožena stranko opozorilo, da je Sodišče EU je v zadevi

, kot je izpostavilo Upravno sodišče že v zadevah I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023 in v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023, izpeljalo specifično interpretacijo glede na zakonodajalčeve tri možnosti iz člena 27(3) Dublinske uredbe. Sodišče EU je v tej specifični interpretaciji upoštevalo naslednje: da je treba dati pristojnemu organu dovolj dolg rok, da opravi predajo (razlaga po namenu);

da pri tem vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno;

da se zakonodajalec EU sklicuje na prenehanje odložilnega učinka, ne da bi razlikoval med državami, ki so se odločile, da bodo imele pritožbo v skladu s členom 27(3)(a) in (b) s takojšnjim odložilnim učinkom, in državami, ki so se odločile, da bo odložilni učinek v skladu s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe odvisen od sprejetja odločitve o odložitvi izvršitve na podlagi zahteve zadevne osebe;

da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega, do tega pa bi prišlo, če države članice ne bi imele na voljo dovolj dolgega roka za izvedbo predaje, kadar je zadevna oseba pridržana in se je odločila, da bo vložila pritožbo.

42. To interpretacijo na podlagi pravnih virov prava EU, ki sicer sega še v leto 2023, je torej Upravno sodišče ponovilo in potrdilo v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 in iz nje izhaja, da po stališču Sodišča EU vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, če ima zahtevek, ki ni očitno neutemeljen, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

43. Vse tako kaže, da tožena stranka te interpretacije Sodišča EU, ki so podprte tudi z dolgoletno in povsem ustaljeno interpretacijo Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi (v nadaljevanju: ESČP) s 3. členom EKČP, po kateri mora tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP,

od začetka meseca aprila 2025 ne upošteva (več) oziroma jo morebiti ne upošteva (več) dosledno.

44. Zakonodajalec je v določbi tretjega odstavka 70. člena ZMZ-1 izrecno predpisal, da tožba zoper sklep o zavrženju prošnje na podlagi Dublinske uredbe 604/2013 ne zadrži izvršitve izpodbijanega akta. S takšno ureditvijo je torej zakonodajalec Republike Slovenije za določene situacije ustvaril možno neskladje s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, kajti po (mutatis mutandis) interpretaciji Sodišča EU v omenjeni zadevi B je avtomatičen suspenzivni učinek že po sami zakonski določbi, ki mora biti natančna, jasna in predvidljiva, potreben, kadar bi lahko bil tožnik zaradi izvršitve odločbe izpostavljen dejanskemu tveganju, da bo podvržen ravnanju v nasprotju z določilom 4. člena Listine (ali člena 19(2) Listine).

Nacionalni organ sicer ni nujno dolžan "domnevati", da bi vsako pravno sredstvo imelo odložilni učinek po samem zakonu, vendar pa mora organ preveriti, ali so pogoji, ki v pravu EU veljajo za zagotovitev tega učinka, izpolnjeni glede na položaj zadevne osebe.

Avtomatični suspenzivni učinek po samem zakonu je treba nujno zagotoviti za pravna sredstva zoper odločbe, ko izvršitev odločbe "lahko" tožnika izpostavi "resnemu tveganju" v zvezi s pravico iz 4. člena Listine. V tem okviru nacionalni organ za presojo, ali izvršitev odločbe o vrnitvi, na katero se nanaša pravno sredstvo, "lahko" zadevno osebo izpostavi takemu tveganju, ni dolžan odločiti o tem, ali izvršitev te odločbe "dejansko" povzroči to tveganje. Po stališču Sodišča EU, če bi bila namreč sprejeta taka rešitev, bi se pogoji za uporabo odložilnega učinka po samem zakonu pomešali s pogoji za uspeh pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo. Iz tega bi sledilo, prvič, da se ne bi upošteval preventivni vidik odložilnega učinka pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo, in drugič, da bi moral vsak organ, ki bi moral izpeljati posledice iz tega odložilnega učinka, v praksi sam opraviti preizkus, ki ga mora opraviti sodišče, pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe.

Zato se mora tak organ omejiti na presojo, ali pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil tožnik zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju v zvezi s pravico iz 4. člena Listine, in ki očitno niso neutemeljene. Če je tako, mora navedeni organ ugotoviti, da se izvršitev odločbe odloži po samem zakonu od vložitve tega pravnega sredstva, in iz tega izpeljati posledice, ki jih ima v okviru svoje pristojnosti.

zaključilo, da se mora šteti, da vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

Takšna je bila situacija tudi v obravnavani zadevi in tožena stranka ne bi smela pomešati oziroma poistovetiti tistega dokaznega praga, ki je potreben za strogo presojo tveganja z vidika 4. člena Listine, in ki zahteva tudi preverjanje določenih dejstev po uradni dolžnosti za potrebe upoštevanja avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, in tistega dokaznega praga, ki se zahteva za končno ugotovitev, da oziroma ali bi predaja pomenila kršitev pravice prosilca do prepovedi nečloveškega ravnanja.

45. Med tem ko ZMZ-1 ter ZUS-1 ne določata avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe za nobeno situacijo po Dublinski uredbi 604/2013, pa je v konkretni zadevi tako, da je tožnik v tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe sicer navajal neke trditve o tem, da bi v primeru njegove predaje Hrvaški lahko prišlo do kršitve pravice iz 4. člena Listine, upoštevajoč pri tem, da niti ni bil dolgo časa na Hrvaškem. Ni povsem nepomembno, da je varnostnik z njim fizično obračunal v samem azilnem domu in to v jedilnici, kjer so bili morda prisotni tudi drugi ljudje, da so mu dejali, da mora zapustiti Hrvaško, po tem ko je po 3 mesecih prosil za dovoljenje za delo, da ga po vrnitvi iz Nizozemske po Dublinski uredbi niso hoteli sprejeti v azilni dom, a da so mu potem rekli, naj gre iz Hrvaške. To in dejstvo, da mu je bila z odločbo odvzeta prostost za tri mesece, zaprt pa je bil štiri mesece, sicer še ne zadošča za avtomatični suspenzivni učinek tožbe, saj podrobnosti (ne)zakonitosti odvzema prostosti tožniku niso znane. Vendar pa navedene okoliščine, ki naj bi se zgodile v konkretnem primeru, skupaj in v kombinaciji s splošno znanimi dejstvi, da je bila tožena stranka seznanjena s kriteriji, ki jih je sodišče razvilo v sodni praksi, in ki so relevantni za presojo, ali ima tožnik v dublinskem postopku zahtevek glede 4. člena Listine, ki ni očitno neutemeljen, ko gre za predajo Hrvaški, pa vzpostavljajo podlago za utemeljenost predloga za izdajo začasne odredbe.

46. Gre namreč za bolj ali manj primerljive zadeve predaje prosilcev za mednarodno zaščito Hrvaški, kot so: I U 1222/2022 z dne 21. 9. 2022, I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024, I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024, I U 605/25 z dne 29. 4. 2025, I U 2148/2024 z dne 26. 9. 2025, I U 1173/2025 z dne 30. 9. 2025. Tožena stranka je bila torej tekom upravnega spora seznanjena s stališčem sodišča v zvezi s kriteriji za oceno očitne (ne)utemeljenosti zahtevka, ki so bistveni za avtomatični suspenzivni učinek tožbe in sicer, da tožnik v upravnem postopku ni imel pooblaščenca, zato je razumljivo, da je lahko informacije o stanju na Hrvaškem predložil v upravnem sporu, kjer ga zastopa pooblaščenec. Številne sodbe sodišč držav članic EU, na katere se sklicuje tožnik v tožbi, in statistični podatki tožene stranke o izvršenih predajah prosilcev Hrvaški, ki ne vsebujejo podatka o tem, koliko predanih prosilcev na Hrvaško se vrne v odreditvene države oziroma v predaji odidejo v Slovenijo, potrjujejo splošno znano dejstvo, da v zadevah, ko gre za predajo Hrvaški, v daljšem časovnem obdobju obstaja dokaj različna sodna praksa v državah članicah EU tako glede pravnih vprašanj kot tudi vprašanj glede dejanskega stanja o tem, kaj se dogaja s prosilci za mednarodno zaščito v smislu njihove nastanitve in dostopa do azilnega postopka ne samo, ko gre za posebej ranljive prosilce, in sicer po tem, ko so po Dublinski uredbi 604/2013 predani Hrvaški. Zagotovila, na katera se v določenih primerih sklicuje tožena stranka, so bila v teh zadevah vedno standardizirana in zato ne morejo odtehtati informacij, ki jih je priložil tožnik. V konkretnem primeru se tožena stranka na takšno standardizirano zagotovilo niti ne sklicuje. Nadalje tožena stranka sama ni pridobila informacij o stanju na Hrvaškem, čeprav je v tovrstnih zadevah, ko gre za države, kjer obstaja določeno tveganje z vidika 4. člena Listine, relevantno, katere informacije v zvezi z dublinskimi postopki vračanja na Hrvaško so javno dostopne in bi morale biti toženi stranki znane. Sodišče je v preteklih upravnih sporih tudi že odločilo, da stališče tožene stranke, da je Upravno sodišče ugotovilo, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti, pomeni zmotno interpretacijo prava, saj sodišče presoja zgolj to, ali je tožnik v konkretnih okoliščinah primera uspel dokazati določene pomembne pomanjkljivosti v drugi državi članici EU, ne pa tudi, ali tam takšne hude pomanjkljivosti v sistemu obstajajo, ali ne. Poleg tega je med strankama v konkretni zadevi očitno spor o tem, ali je sprejem prosilcev po Dublinski uredbi 604/2013 na Hrvaškem v skladu s primarnim in sekundarnim pravom EU in obe stranki sta zagovarjali nasprotni razlagi pojma "sistemskih pomanjkljivosti" in pravil glede dokaznega bremena, pri čemer, če gre za državo članico EU, kjer obstaja določeno tveganje in če prosilec nima pooblaščenca, potem od prosilca ni mogoče zahtevati, da predloži elemente, ki izkazujejo "sistemske pomanjkljivosti" in šele po tem nastopi obveznost tožene stranke, da po uradni dolžnosti pridobi informacije in da z izmenjavo informacij oziroma s sodelovanjem s pristojnimi organi na Hrvaškem pridobi konkretna zagotovila, da bi tožnik imel dostop do azilnega postopka. Izvajanje medsebojnega zaupanja namreč zahteva tovrstno sodelovanje med organi držav članic v dublinskem postopku.

47. Vse navedeno skupaj pomeni, da bi morala imeti tožba v takem primeru avtomatični suspenzivni učinek oziroma da je treba v tej smeri razlagati in uporabiti pogoje za izdajo začasne odredbe po ZUS-1. Zato je sodišče ugotovilo, da je težko popravljivo škodo, ki bi lahko nastala s predajo tožnika Hrvaški, mogoče in jo je treba preprečiti tudi z izdajo začasne odredbe, ki zadrži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu, da ne bi tožena stranka predala tožnika Hrvaški tekom upravnega spora. Tožena stranka izdaji začasne odredbe zaradi varstva javnega interesa v odgovoru na tožbo niti ne nasprotuje. Na tej podlagi je sodišče predlogu tožnika ugodilo, kot izhaja iz izreka tega sklepa (drugi odstavek 32. člena ZUS-1 v zvezi s členom 27(3) Dublinske uredbe).

Sodišče uporablja izraz "sistemski problem" tudi zato, ker se v teh zadevah pojavljajo nadzorstvene pritožbe strank zoper sodnike zaradi sojenja v nerazumnem roku, kar lahko ob neupoštevanju celovite pravne (in dejanske) problematike z vidika prava EU pomeni dodaten nedopusten poseg v sodnikovo neodvisnost oziroma nepristranost.

Torubarov, C-556/17, 19. 7. 2019, odst. 56.

PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 32-34, 36; LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 76-77

Glej na primer: Soering v. the U.K. App no 14038/88, 7. 7. 1989, odst. 91; Chahal v. the U.K., odst. 96; J.K. and others v. Sweden, odst. 51, 83, 86.

Glej: M.S.S. v Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 342; Hirsi Jamaa and others v. Italy, odst. 129; N.S and M.E., C-411/10 in C-493/10, odst. 71, 77, 81, 94, 99-106; Jawo, C-163/17, odst. 80-85, 88-90; C.K. and others v Slovenia, C-578/16, odst. 60, 71, 73, 76-78, 83, 85-91, 93, 95; Mnenje Sodišča EU 2/13, odst. 191-192.

Glej: Avotinš v Latvia, App. no. 17502/07, 23. 5. 2016, odst. 101-105, 112; Bivolaru et Moldovan c. France, Req. no. 40324/16 et 12623/17, 25. 3. 2021, odst. 98-103, 116-126, 131; Tarakhel v. Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 90; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21. 1. 2011 odst. 339-340; Romeo Castano v. Belgium, App. no. 8351/17, 9. 7. 2019, odst. 79-92.

O tem glej sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah: I Up 304/2016 z dne 7. 12. 2016, odst. 10-11 in I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024, odst. 9-10.

Glej na primer sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej Soering v the United Kingdom, App no 14038/88, 7. 7. 1989; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

Glej na primer: Tall, C-239/14, 17. 12. 2015, odst. 54; Gnandi, C-181/16, 19. 6. 2018, odst. 54; X, C-175/17, 26. 9. 2018, odst. 32; LM, C-402/19, 30. 9. 2020, odst. 35.

Glej: B, C-233/19, 30.9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-65.

Vrhovno sodišče namreč interpretacijo Sodišča EU v zadevi B zavrača v zvezi z Dublinsko uredbo, ker, kot pravi, se zadeva B nanaša na socialno pomoč za tujca, ki se sklicuje na to, da bi zaradi njegovega zdravstvenega stanja v primeru odstranitve bil podvržen velikemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja (I Up 300/2023, 25. 1. 2024, odst. 13.

J N., C-601715 PPU, 15. 2. 2016, odst. 47.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi: I U 146/2024 z dne 26. 3. 2024.

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1977, odst. 22, 24; Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

Amayry, C-60/16, 13. 9. 2017, odst. 62(glej tudi odst. 45); Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 59; B, F in K, C- 323/21, C-324/21 in C-325/21 12. 1. 2023, odst. 63; MA, PB, LE, C-245/21 in C-248/21, 22. 9. 2022, odst. 48, 58.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46-50, 57, 63.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 27, 27/3, 27/3-c

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 3

Listina evropske unije o temeljnih pravicah - člen 4, 47

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.