UPRS Sodba in sklep I U 1329/2025-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-13

Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja odgovorni državi članici - nedovoljene tožbene novote - dokazno breme - začasna odredba - mednarodna zaščita

Tožbeni ugovor o tem, da toženka dejanskega stanja ni raziskala v zadostni meri in da se ni opredelila do vseh tožnikovih izjav, je presplošen, da bi ga sodišče lahko vsebinsko presojalo. Tožnik ni pojasnil, katere svoje izjave ima pri tem v mislih in ni konkretiziral, katero dejstvo je ostalo neugotovljeno, temveč toženki zgolj splošno očita, da ni upoštevala dejanskega stanja. Niso utemeljene tožbene navedbe o obrnjenem dokaznem bremenu, skladno s katerim bi bila toženka dolžna sama raziskati pravno in dejansko stanje in šele nato odločiti o zadevi.

II. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi osmega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito, saj bo predan Republiki Avstriji, ki je na podlagi meril v Uredbi Dublin III

za to odgovorna država članica (1. in 2. točka izreka). Predaja se bo izvršila najkasneje v šestih mesecih od 24. 6. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena oziroma v osemnajstih mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). O stroških postopka bo toženka odločila v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. V obrazložitvi je toženka uvodoma zapisala, da je tožnik 12. 6. 2025 v Republiki Sloveniji vložil prošnjo za mednarodno zaščito (v nadaljevanju prošnja). Po odvzemu prstnih odtisov je ugotovila, da je tožnika kot prosilca v Centralno evidenco EURODAC 24. 8. 2022 in 17. 2. 2025 vnesla že Republika Avstrija. Glede na to je Republika Slovenija 24. 6. 2025 pristojnim avstrijskim organom v skladu s členom 18(1)(b) Uredbe Dublin III posredovala prošnjo za ponovni sprejem tožnika kot prosilca. Republika Avstrija je slovenskim organom istega dne sporočila, da na navedeni pravni podlagi sprejema odgovornost za obravnavo tožnika kot prosilca.

3. Toženka je tožnika seznanila s potekom dublinskega postopka in z njim 17. 7. 2025 opravila osebni razgovor. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa je povzela tožnikove izjave na tem razgovoru, se do njih vsebinsko opredelila in obrazložila, zakaj jim ne more slediti. Ni našla utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik po predaji kot prosilec v Republiki Avstriji deležen nečloveškega ali poniževalnega ravnanja oziroma, da bo tam soočen s sistemskimi pomanjkljivostmi v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev. Sklenila je, da ga bo predala omenjeni državi, zato je njegovo prošnjo zavrgla.

4. Zoper izpodbijani sklep je tožnik iz vseh pritožbenih razlogov vložil tožbo, s katero zahteva, da sodišče odpravi izpodbijani sklep ter s sodbo odloči o stvari, oziroma da zadevo vrne toženki v ponoven postopek. Hkrati predlaga izdajo začasne odredbe, s katero naj se izvršitev izpodbijanega akta odloži do izdaje pravnomočne sodne odločbe. Meni, da bi toženka glede na pravila o dokaznem bremenu smela odločiti o njegovi predaji šele po tem, ko bi ugotovila dejansko stanje in "opravila pregled pravnega stanja v Avstriji", česar ni storila. Navaja, da je na osebnem razgovoru izjavil, da je bil azilni dom v Avstriji slab, da so bili tam do njega rasistični, in da niso pravilno ugotovili oziroma priznali njegove izvorne države. Poleg tega mu v postopku niso prisluhnili in v zapisnik niso zapisali njegovih odgovorov. Osebe, ki mu je v Republiki Avstriji nudila pravno pomoč, ne pozna niti po imenu, tam mu ni nihče izročil sodbe in ga seznanil s pravnim položajem. Meni, da je z opisom poniževalnega in nehumanega obravnavanja, ki ga je bil tam deležen kot prosilec za mednarodno zaščito, zadostil dokaznemu standardu o tem, da so v omenjeni državi sistemske pomanjkljivosti, ki ob njegovih osebnih okoliščinah (tožnik prihaja iz puščave) preprečujejo predajo. Toženki tudi očita, da ni ustrezno upoštevala zgodovinskih dejstev v zvezi z Zahodno Saharo, nad katero imata nadzor Kraljevina Maroko, Gibanje za neodvisnost in vlada, da se ni v zadostni meri opredelila do okoliščine, da tožnik prihaja iz puščave Sahare in ne iz Maroka. S tem, ko toženka "priznava da Republika Avstrija Zahodne Sahare ne priznava", ga diskriminira enako kot Republika Avstrija. Tožnik želi ostati v Sloveniji in tu delati, ne nasprotuje pa temu, da se ga preda v Nemčijo, kjer ima brata. V zvezi s predlagano začasno odredbo tožnik navaja, da opisano ravnanje v Republiki Avstriji zadostuje kriteriju verjetnosti nastanka škode. Predaja omenjeni državi bi mu povzročila nepopravljivo škodo, po drugi strani pa odložitev izvršitve izpodbijanega akta ne bi prizadela niti javne koristi niti koristi toženke.

5. Toženka v odgovoru na tožbo nasprotuje tožbenim ugovorom in sodišču predlaga, da tožbo zavrne kot neutemeljeno. Dodatno navaja, da tožnik v upravnem postopku ni izjavil, da mu v postopku v Republiki Avstriji niso prisluhnili in da na zapisnik niso zapisali njegovih odgovorov, zato gre v tem delu za nedopustne tožbene novote.

6. V pripravljalni vlogi tožnik vztraja pri svojih stališčih. Dodatno opozarja na pasivnost toženke v dokaznem postopku in meni, da v tožbi ni navajal nedovoljenih novot.

7. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo in prebralo listine priloženega upravnega spisa ter listine v sodnem spisu, označene kot priloge A2-A4 in B1. Te listine je v soglasju s strankama štelo za prebrane in jih ni posebej naštevalo. Prebralo je tudi spletni članek, ki ga je tožnikova svetovalka za begunce predložila na naroku za glavno obravnavo.

8. Tožnika ni zaslišalo, saj na narok za glavno obravnavo ni pristopil, svojega izostanka pa ni opravičil (prim. drugi odstavek 258. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1)).

10. Po presoji sodišča je izpodbijani sklep pravilen in zakonit. Sodišče se zato sklicuje na njegove razloge (drugi odstavek 71. člena ZUS-1), v zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja naslednje.

11. Uredba Dublin III v členu 3(1) določa, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III. V obravnavani zadevi je bilo na podlagi člena 18(1)(b)

Uredbe Dublin III odločeno, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje, saj bo predan Republiki Avstriji, ki je za to odgovorna država članica. Republika Avstrija se je 24. 6. 2025 se je s tem strinjala. To dejstvo med strankama ni sporno.

12. Glede na zgoraj povzeto določilo člena 3(1) Uredbe Dublin III je toženka v obrazložitvi izpodbijanega akta pravilno zapisala, da si prosilec sam ne more izbirati, katera država bo obravnavala njegovo prošnjo. Skladno z Uredbo Dublin III mora namreč prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati ena sama država članica Evropske Unije, in sicer tista, ki je glede na merila iz III poglavja te uredbe za to odgovorna. V konkretnem primeru je to lahko le Republika Avstrija, ne pa tudi Republika Slovenija ali Zvezna republika Nemčija kot to v tožbi alternativno predlaga tožnik.

13. Tožnik izpodbija ugotovitev toženke, da za predajo Republiki Avstriji ni ovir v smislu člena 3(2)(2) Uredbe Dublin III. Ta določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU)

, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno. Torej je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici domneva, da v tej državi obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom za priznanje mednarodne zaščite. Pomanjkljivosti morajo biti sistemske, take pa so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje.

14. Vrhovno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju Vrhovno sodišče) je že večkrat pojasnilo, med drugim tudi v sodbi I Up 216/2023 z dne 17. 8. 2023, da je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ugotovitev, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali pri namestitvi prosilcev. Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilce ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine EU (9. točka obrazložitve sodbe I Up 216/2023).

15. Tožnik navaja, da je na osebnem razgovoru izjavil, da je bil azilni dom v Avstriji slab, da so bili tam do njega rasistični, vendar toženka tega upoštevala. Očita ji tudi, da mu ni verjela, da v Republiki Avstriji ni imel zagotovljene ustrezne namestitve in življenjskih razmer. Sodišče tem tožbenim trditvam ne more pritrditi, saj so presplošne in preskope, da bi jih bilo mogoče preveriti. Toženka se je v obrazložitvi izpodbijanega akta opredelila do vseh njegovih izjav glede razmer, ki jih je bil kot prosilec deležen v Republiki Avstriji.

16. Na zapisnik o osebnem razgovoru je tožnik glede pomanjkljivosti v avstrijskem azilnem domu konkretno izjavil le to, da je bilo v sobi preveč ljudi (tam je spalo deset ljudi ali celo več), bili so glasni. Kakršnih koli drugih informacij o bivanju v Avstriji in/ali o ravnanju avstrijskih organov z njim kot s prosilcem za mednarodno zaščito, pa tožnik na osebnem razgovoru ni podal. Ko ga je uradna nato oseba izrecno vprašala, kako je izgledalo bivanje tam, je tožnik skopo odgovoril, da tam ni bilo normalno in da postopki za azil v Republiki Avstriji niso dobri. Pozvan, naj to podrobneje pojasni, je v nadaljevanju razgovora odgovoril, da je bila cela situacija v Avstriji slaba. Čeprav so bile tožnikove trditve o nastanitvi in bivanju v avstrijskem azilnem domu skope in zelo posplošene, se je toženka do njih v izpodbijanem sklepu opredelila. Na 4. strani je v zvezi s tem pojasnila, da pri velikem številu nastanjenih oseb ni mogoče pričakovati, da bo imel vsak prosilec svojo sobo. Tudi v Republiki Sloveniji si sobe v azilnem domu deli več posameznikov. Te okoliščine tožnik v upravnem sporu ni prerekal, tožbenih navedb pa na glavni obravnavi ni pojasnil, saj ne narok za glavno obravnavo ni pristopil, in svojega izostanka ni opravičil.

17. Sodišče ugotavlja, da tožnik na osebnem razgovoru ni izjavil ničesar o tem, da bi ga v Republiki Avstriji kdorkoli obravnaval rasistično, zato se toženki v izpodbijanem aktu do tega ni bilo treba opredeliti.

18. V zvezi z obravnavanjem dejstev in okoliščin je skladno s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti.

Vrhovno sodišče je ob sklicevanju na sodno prakso Sodišča Evropske unije v sklepu I Up 37/2024 z dne 13. 3.2024 že presodilo, da je o dolžnostnem ravnanju upravnega organa mogoče govoriti šele po presoji elementov, ki jih je v postopek predložil tožnik. Njegovo golo nestrinjanje s stališčem toženke pa samo po sebi še ne pomeni, da izpodbijanega akta ni mogoče preizkusiti.

19. Po oceni sodišča je tožbeni ugovor o tem, da toženka dejanskega stanja ni raziskala v zadostni meri in da se ni opredelila do vseh tožnikovih izjav, presplošen, da bi ga sodišče lahko vsebinsko presojalo. Tožnik ni pojasnil, katere svoje izjave ima pri tem v mislih in ni konkretiziral, katero dejstvo je ostalo neugotovljeno, temveč toženki zgolj splošno očita, da ni upoštevala dejanskega stanja. Po presoji sodišča v konkretnem primeru niso utemeljene tožbene navedbe o obrnjenem dokaznem bremenu, skladno s katerim bi bila toženka dolžna sama raziskati pravno in dejansko stanje in šele nato odločiti o zadevi. Toženka tožnikovim izjavam glede večjega števila prosilcev v sobi v azilnem domu utemeljeno ni sledila, njeni obrazložitvi v zvezi s tem pa pridružuje tudi sodišče.

20. Tožnik svojega trditvenega in dokaznega bremena ne more nadomestiti s posplošenim sklicevanjem na sodbi Vrhovnega sodišča Up 276/2014 in I Up 253/2014. Sodba in sklep tega sodišča I U 344/2019 (v tožbi navedena kot UP00023686) pa za odločitev v tej zadevi relevantna, saj je bilo v tistem primeru obravnavano drugačno dejansko in pravno stanje, nanašajoče se na predajo tožnika v Bolgarijo zaradi pomanjkljivosti tamkajšnjega azilnega sistema.

21. Tožnik je na osebnem razgovoru izjavil, da je Republika Avstrija njegovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrnila. Iz njegovih izjav je razvidno, da je imel tam na voljo pravnega svetovalca in da je bila njegova tožba zoper odločitev o zavrnitvi prošnje prav tako zavrnjena. Njegov pravni svetovalec mu je dejal, da se bo pritožil tudi na odločitev sodišča. Iz tožnikovih izjav na osebnem razgovoru jasno izhaja, da je imel v Republiki Avstriji zagotovljeno pravno varstvo v postopku odločanja o njegovi prošnji za mednarodno zaščito ter da ga je zastopal pravni svetovalec.

22. Njegove tožbene navedbe o tem, da mu v Republiki Avstriji nihče ni vročil sodbe, se izkažejo kot neutemeljene, saj je na osebnem razgovoru izjavil, da originalov dokumentov avstrijskih organov nima več, ker jih je pustil v Republiki Avstriji. Ne glede na ugotovljeno pa sodišče pripominja, da presoja skladnosti postopanja avstrijskih organov s pravom Evropske unije ni v pristojnosti tega sodišča (prim. 11. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča I Up 128/2025 z dne 14. 7. 2025).

23. Sicer pa toženka v odgovoru na tožbo v zvezi s postopkom pred avstrijskimi organi pravilno opozarja, da tožnik v upravnem postopku ni izjavil, da mu v postopku v Republiki Avstriji niso prisluhnili in da na zapisnik niso zapisali njegovih odgovorov, zato gre v tem delu, skladno z določbo 52. člena ZUS-1, za nedopustne tožbene novote. Glede na to določbo bi sicer tožnik v tožbi lahko navajal nova dejstva in nove dokaze, vendar pa bi moral obrazložiti, zakaj jih ni navedel že v postopku izdaje upravnega akta. Nova dejstva in novi dokazi se lahko upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta. Tožnik ni pojasnil, zakaj navedene pomanjkljivosti v postopku pred avstrijskimi organi navaja šele v upravnem sporu, zato njegovih trditev v zvezi s tem ni mogoče upoštevati. Ob ugotovljenem podatki o postopku v Republiki Avstriji niso relevantni za odločitev o predmetni tožbi.

24. Kot neutemeljene se izkažejo tudi tožbene trditve o tem, da toženka ni upoštevala zgodovinskega dejstva glede samostojnosti Zahodne Sahare (odkoder naj bi glede na tožbene navedbe izviral tožnik), ki je sedaj pod maroško okupacijo. Tožnik je namreč sam izjavil, da prihaja iz Kraljevine Maroko, kar je pravilno ugotovila tudi toženka v izpodbijanem sklepu. Zato spletni zgodovinski podatki za Zahodno Saharo za odločitev niso relevantni.

25. Po ugotovitvi, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega sklepa pravilen, in da je izpodbijan sklep pravilen in zakonit, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

26. Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

27. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikov predlog odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje.

28. Tožnik predlog za izdajo začasne odredbe utemeljuje s tem, da opisano ravnanje v Republiki Avstriji zadostuje kriteriju verjetnosti nastanka škode. Navaja, da bi mu predaja omenjeni državi povzročila nepopravljivo škodo, po drugi strani pa odložitev izvršitve izpodbijanega akta ne bi prizadela niti javne koristi niti koristi toženke.

29. Nevarnost nečloveškega in ponižujočega ravnanja v primeru sistemskih pomanjkljivosti v azilnem sistemu v Republiki Avstriji je sodišče presojalo že pri odločanju o tožbenem zahtevku, ko je sprejelo stališče, da ti očitki niso utemeljeni. V tem delu je, vsebinsko gledano, predlog za izdajo začasne odredbe identičen tožbenim navedbam, do le-teh pa se je sodišče že opredelilo. Uredba Dublin III v tretjem odstavku 29. člena določa, da če se izkaže, da je bila oseba predana pomotoma ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena po tem, ko je bila predaja že izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme. To pomeni, da tožnik s takojšnjo predajo ne bi utrpel nepopravljive škode, saj bi ga v tem primeru Republika Avstrija vrnila v Slovenijo.

30. Tožnik ni izkazal težko popravljive škode, zato je sodišče zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba Dublin III).

Ta določa, da je odgovorna država po tej uredbi zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje.

Ta določba se glasi: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

Zagorc, Stare, Razlaga instituta subsidiarne zaščite v evropskem azilnem sistemu, Pravnik št. 11-12/2019, str. 797 v zvezi z opombo 26.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 18, 18/1, 18/1-b

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.