UPRS Sodba I U 301/2024-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-10

osebna asistenca - invalid - mnenje komisije - obrazložitev odločbe - pomanjkljiva obrazložitev

Komisija, ki jo določi organ, skladno z 21. členom ZOA po opravljenem razgovoru in izpolnitvi obrazca izdela mnenje o potrebnosti osebne asistence posameznika ter o številu potrebnih ur in vsebini osebne asistence. Vendar to ne pomeni, da Komisija tudi odloča o pravici posameznika do osebne asistence. Odločitev o pravici do osebne asistence je glede na tretji odstavek 20. člena ZOA naloga upravnega organa. Ni torej Komisija tista, ki bi na podlagi ocene vseh v postopku predloženih in izvedenih dokazov, sprejela to odločitev.

I. Tožbi se ugodi. Odločba Centra za socialno delo Posavje, št. 1410-12/2023-31852/9 z dne 13. 6. 2023 se odpravi ter se zadeva vrne istemu organu v ponoven postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 15 EUR v roku 15 dni od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

1. Predmet sodne presoje v obravnavani zadevi je odločitev Centra za socialno delo Posavje (v nadaljevanju CSD), ki je z izpodbijano odločbo odločil, da tožnik nima pravice do osebne asistence (1. točka izreka) in da v postopku stroški niso nastali (2. točka izreka).

2. Iz obrazložitve te izpodbijane odločbe izhaja, da je tožnik 10. 3. 2023 pri CSD vložil vlogo za priznanje pravice do osebne asistence skupaj s prilogami. CSD je v postopku pridobil izvedensko mnenje Inštituta Republike Slovenije za socialno varstvo (v nadaljevanju Komisija) o številu ur in vsebini osebne asistence za uporabnika.

3. Iz mnenja Komisije z dne 18. 5. 2023, ki je povzeto v obrazložitvi izpodbijane odločbe, v zvezi s tožnikovim zdravstvenim stanjem in potrebami izhaja, da ima tožnik omejeno gibalno sposobnost zaradi cerebralne paralize, ki je nastala kot posledica možganske poškodbe pri rojstvu. Cerebralna paraliza je prizadela predvsem njegove spodnje okončine, v diskretni obliki pa tudi motoriko zgornjih okončin. Komisija ugotavlja, da tožnik živi sam, v pritličju bloka v manjšem mestu, do vhoda v blok vodi devet stopnic. Sicer se giblje s pomočjo invalidskega vozička na ročni pogon, ampak (ker pred blokom ni klančine za gibanje za vozičkom) za pomoč pri vstopu in izstopu iz bloka vseeno potrebuje pomoč, ki mu jo nudijo sosedi in prijatelji. Tožnik hoje ne zmore, saj nog ne dviga od podlage. Noge ima otekle in ves čas obute v copate, tudi ponoči, saj si jih - če se mu sezujejo - sam ne zmore obuti. Na postelji ima nameščene vrvi s pomočjo katerih se potegne v sedeči položaj in obrne v postelji. Umiva se tako, da se v kopalnici s pomočjo oprijemala privzdigne, obrne in presede na leseni stol. Tako si umije obraz in se obrije. Tušira se ne, temveč se samo pobriše z vlažilnimi robčki na postelji ali na invalidskem vozičku. Pomoč tako vedno potrebuje pri umivanju hrbta, las ter nog, ker jih ne doseže, prav tako mu mora druga oseba postriči nohte na nogah. Za odvajanje urina uporablja posode s pokrovom, ki mu jih pomaga prazniti druga oseba, veliko potrebo opravi samostojno. Pri oblačenju hlač potrebuje pomoč druge osebe, tako da mu ta pomaga namestiti hlačnice na noge in jih potegniti čez boke. Zgornje dele oblačil si zmore obleči sam. Sam si lahko pripravi le preprostejše obroke hrane (na primer tako, da si jih pogreje v mikrovalovni pečici). Težave ima tudi pri nakupovanju živil, saj ne doseže izdelkov na policah v trgovini. Tožniku pri čiščenju in pospravljanju pomaga prijateljica, saj lahko sam da v pralni stroj le manjše kose oblačil, posteljnino in večje kose za pranje in sušenje pripravi ona. Drugi tožniku pomagajo tudi pri skrbi za hišnega ljubljenčka (papigo).

4. Ob uporabi standardiziranega ocenjevalnega orodja za oceno potreb po storitvah osebne asistence (ZojA) je tako Komisija ocenila, da tožnik ne potrebuje pomoči v smislu pete alineje drugega odstavka 6. člena Zakona o osebni asistenci (v nadaljevanju ZOA), tj. v obsegu najmanj 30 ur tedensko, saj le deloma potrebuje pomoč pri umivanju zgornjega in spodnjega dela telesa, tuširanju, kopanju in umivanju las, oblačenju in slačenju, prehranjevanju, odvajanju urina, pripravi hrane in pijače, v vsakodnevnem nakupovanju in skrbi za hišne ljubljenčke. Enako tudi pri hoji po stopnicah in premagovanju arhitekturnih ovir. V celoti pa mu je pomoč potrebna le pri pospravljanju in čiščenju.

5. V izjavi na mnenje Komisije je tožnik njenim ugotovitvam ostro nasprotoval, vendar je Komisija tudi po tem, ko jo je CSD zaprosil za dodatno razjasnitev mnenja, pri njem vztrajala.

6. CSD je ob sklicevanju na peti odstavek 20. člena ZOA, po katerem se odločba o pravici do osebne asistence izda na podlagi mnenja strokovne komisije, povzetemu izvedenskemu mnenju tako v celoti sledil in zaključil, da tožnik ne izpolnjuje vseh pogojev za dodelitev pravice do osebne asistence.

7. Zoper odločitev CSD je tožnik vložil pritožbo, o kateri je odločalo Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti (v nadaljevanju toženka). Ta je skladno z devetim odstavkom 20. člena ZOA celotno spisovno dokumentacijo odstopila Komisiji za pripravo novega izvedenskega mnenja o številu ur in vsebini osebne asistence.

8. Iz mnenja Komisije z dne 13. 10. 2023, ki je povzeto v obrazložitvi odločbe toženke, izhaja, da je Komisija (na podlagi nevropsihiatričnega izvida iz leta 1979 in mnenja Zavoda za rehabilitacijo invalidov iz leta 1980) ugotovila, da ima tožnik spastično cerebralno paralizo, da bolezen prizadeva spodnjo motoriko spodnjih okončin in v diskretni obliki tudi motoriko zgornjih okončin, hodi ob široki osnovi in ob podpori. Hoja je spastična. Komisija ugotavlja še, da je tožnik vključen v družbo, saj gre samostojno po opravkih, v trgovino, gostišče na malico in sprehod po mestu. Iz mnenja izhaja tudi, da je tožnik na razgovoru pred Komisijo povedal, da je izgubil funkcionalni vid, da več ne hodi in da nog ne more niti skrčiti. Uporablja invalidski voziček, plastenke za odvajanje urina in lesen stol v kopalnici. Komisija je ugotovila še, da se tožnik samostojno namesti v posteljo in iz nje, spreminja položaj v postelji, se giblje po bivalnem prostoru, opravi nego obraza, pije, odvaja urin in blato ter ureja osebno dokumentacijo. Tudi v novem izvedenskem mnenju je bil sprejet (enak) zaključek, in sicer da tožnik potrebuje pomoč pri čiščenju in pospravljanju, hoji po stopnicah in premagovanju arhitekturnih ovir, le deloma pa tudi pri umivanju telesa in las, oblačenju in slačenju, prehranjevanju, pripravi hrane in pijače, vsakodnevnem nakupovanju in skrbi za hišne ljubljenčke. Glede na mnenje Komisije zato tudi po toženkinem stališču tožnik ne potrebuje pomoči pri dnevnih aktivnostih in negi v tolikšni meri, da bi izpolnjeval pogoj iz pete alineje drugega odstavka 6. člena ZOA za dodelitev osebne asistence.

9. Tožnik zoper odločbo o zavrnitvi pravice do osebne asistence vlaga tožbo zaradi bistvene kršitve pravil upravnega postopka in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. V bistvenem meni, da je upravičen do pravice do osebne asistence, saj je njegova stopnja in vrsta invalidnosti takšna, da sam ne zmore svobodno, neodvisno ter učinkovito sodelovati v družbi, pri večini vsakodnevnih aktivnosti doma in izven doma potrebuje pomoč druge osebe.

10. Poudarja, da je v postopkih pred CSD in Komisijo večkrat poudaril, da je invalid I. kategorije. Zaveda se, da odločitev pristojnega organa o tem temelji na drugih pogojih, vseeno pa meni, da je to okoliščina, ki kaže, da je njegovo zdravje močno okvarjeno in da pri vsakodnevnih ter osebnih opravilih potrebuje veliko pomoči. Poudarja, da v postopkih pred CSD in toženo stranko ta okoliščina ni bila ovrednotena.

11. V nadaljevanju tožbe opisuje svoje zdravstveno stanje in težave, s katerimi se zaradi tega sooča, vse pa v kontekstu bistvenega tožbenega očitka, da so bile te okoliščine v postopku izdaje izpodbijane odločbe povsem spregledane. Navaja, da je ugotovitev tožene stranke, da lahko hodi ob široki opori in gre v gostišče, povsem napačna, saj je v postopkih (tudi pred Komisijo) jasno povedal, da ne more hoditi, saj ne zmore dvigovati nog in da lahko svoje stanovanje zapusti le ob pomoči druge osebe. Stanovanjski blok ni prilagojen za gibanje gibalno oviranih oseb. Dodaja, da zaradi tega, ker za to ni imel možnosti, zadnja dva meseca in pol ni zapustil stanovanja. Živi povsem sam, nima svojcev in drugih bližnjih, ki bi mu dnevno pomagali pri osnovnih življenjskih potrebah. Tožnik pojasnjuje, da bi se želel udeležiti različnih družbenih aktivnosti, vadb za invalidne osebe in rehabilitacije, pa ne more, ker nima spremstva. To dodatno poslabšuje njegovo zdravstveno stanje. Tožnik trdi, da tožena stranka ni upoštevala navedb, da ima težave z vidom, da težko uporablja jedilni pribor (in mora jesti z rokami) in da ne zmore pobirati predmetov s tal. Tožnik ocenjuje, da so si ugotovitve in zaključki izpodbijane odločbe v več točkah celo v nasprotju; tako na primer CSD navaja, da gre lahko tožnik samostojno iz stanovanja in se tam samostojno giblje, hkrati pa, da za gibanje uporablja invalidski voziček, da ima stanovanjski blok zunanje vhodne stopnice in da tožnik pri izhodu iz stanovanja potrebuje pomoč drugih - slednje namreč logično pomeni, da je pri gibanju v zunanjem okolju gibalno oviran in nikakor ne samostojen kot trdi CSD. Tudi sicer je v obrazložitvi izpodbijane odločbe vrsta nedoslednosti, ki kažejo na to, da dejansko stanje ni bilo skrbno ugotovljeno. Glede na navedeno tožnik sodišču predlaga, da imenuje izvedenca, ki bo po pregledu tožnika sodišču podal svoje mnenje o njegovem zdravstvenem stanju in potrebah.

12. Nadalje tožnik trdi, da odločbi CSD in tožene stranke nista dovolj obrazloženi. Če sta CSD in tožena stranka na podlagi mnenja Komisije ugotovila, da tožnik pri nekaterih opravilih potrebuje pomoč, bi to morala ovrednotiti oziroma konkretno pojasniti obseg pomoči tožniku pri posameznem opravilu. Ker sta CSD in tudi tožena stranka le navedla, da je potreba po skupni pomoči manjša kot trideset ur na teden, izpodbijane odločbe ni mogoče preizkusiti. Tudi sicer iz odločb CSD in tožene stranke ni mogoče razbrati, kako sta organa prišla do zaključka o skupnih dejanskih potrebah tožnika. Ocena je tako očitno povsem subjektivna; gola ugotovitev, da tožnik pri določenih opravilih potrebuje delno pomoč, pri določenih pa v celoti, ne zadosti standardu obrazloženosti upravne odločbe. CSD je povzel mnenje strokovne komisije in mu nekritično sledil, ni pa pojasnil, zakaj ga šteje za verodostojnega. Teh kršitev ni odpravila niti tožena stranka. Tožnik dodaja, da se CSD in tožena stranka sklicujeta na uporabo standardiziranega ocenjevalnega obrazca o aktivnostih tožnika, ki pa tožniku ni bil predstavljen. Po pojasnjenem tožnik sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi in samo odloči, da ima tožnik pravico do osebne asistence. Zahteva tudi povrnitev stroškov upravnega spora.

13. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri svojem stališču, da tako odločba CSD kot tožene stranke temeljita na mnenju strokovne komisije. Po določbah ZOA se odločba o pravici do osebne asistence izda na podlagi mnenja strokovne komisije o obsegu in vrsti storitev, ki jo uporabnik potrebuje. Glede na to, da je bilo mnenje Komisije druge stopnje enako prvemu, toženka ne vidi razloga, zakaj tem mnenjem ne bi sledila.

14. Tožnik je v pripravljalni vlogi z dne 2. 4. 2024 ponovno poudaril, da bi morala CSD in tožena stranka pri svoji odločitvi upoštevati, da je invalid I. kategorije, da je CSD svojo odločitev sprejel na podlagi pravilih, ki jih je določil sam (v standardiziranem obrazcu), čeprav bi ta morala biti javno dostopna in preverljiva. Zaključuje, da izpodbijane odločbe tudi ni mogoče preizkusiti, saj je v njej le citirano zakonsko besedilo. To pa ne zadosti standardu obrazložitve upravne odločbe po 214. členu Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP).

16. Osebna asistenca pomeni pomoč uporabniku pri vseh tistih opravilih in dejavnostih, ki jih uporabnik ne more izvajati sam zaradi vrste in stopnje invalidnosti, a jih vsakodnevno potrebuje doma in izven doma, da lahko živi neodvisno, aktivno in je enakopravno vključen v družbo (prvi odstavek 2. člena ZOA). Pri izvajanju osebne asistence mora imeti uporabnik nadzor nad organizacijo in oblikovanjem storitev osebne asistence glede na lastne potrebe, zmožnosti, življenjske okoliščine, pogoje ter želje (drugi odstavek 2. člena ZOA). Kot osebna asistenca se šteje pomoč pri temeljnih dnevnih opravilih in pomoč pri komunikaciji in obvezna prisotnost pri uporabniku v primeru najtežjih invalidnosti, pomoč pri podpornih dnevnih opravilih, spremstvo, pomoč na delovnem mestu in izobraževalnem procesu ter pomoč pri drugih dejavnostih in aktivnostih, v katere je uporabnik vključen (tretji odstavek 2. člena ZOA).

17. Postopek uveljavljanja pravice do osebne asistence ureja ZOA v VI. poglavju. Vloga za pridobitev pravice do osebne asistence se vloži na krajevno pristojnem centru za socialno delo (prvi odstavek 20. člena ZOA). Odločba o pravici do osebne asistence se izda na podlagi mnenja dvočlanske strokovne komisije Inštituta Republike Slovenije za socialno varstvo (četrti odstavek 20. člena in prvi odstavek 21. člena ZOA). Komisija svoje mnenje izdela na podlagi osebnega razgovora z uporabnikom storitev na njegovem domu na posebnem, vnaprej pripravljenem obrazcu, ki ga pripravi na podlagi standardiziranega ocenjevalnega obrazca, predpisanega s strani ministra (tretji in šesti odstavek 21. člena ZOA).

18. Določbe ZOA urejajo tudi sestavo in imenovanje komisije, ki jo sestavljata dva izvedenca, ki ju center za socialno delo imenuje z liste izvedencev, ki jo vodi ministrstvo, pristojno za invalidsko varstvo, in v katero se imenujejo strokovnjaki s področja socialnega varstva, strokovnjaki s področja zdravstvenega varstva in strokovnjaki - predstavniki uporabnikov po vrsti invalidnosti (drugi odstavek 21. člena ZOA). O pritožbi zoper odločbo, izdano na prvi stopnji, odloča ministrstvo, ki lahko pri odločanju o pritožbi pridobi novo izvedensko mnenje (peti odstavek 20. člena ZOA).

19. Iz prvega odstavka 5. člena ZOA izhaja, da se v postopku uveljavljanja pravice do osebne asistence uporabljajo določbe zakona, ki ureja splošni upravni postopek, če posamezna vprašanja v ZOA niso urejena drugače. To pomeni, da tako CSD kot tudi toženko kot drugostopenjski organ zavezujejo določbe ZUP glede sestavnih delov odločbe, ki so izraz ustavnih procesnih jamstev iz 22. in 25. člena Ustave RS. ZUP v prvem odstavku 214. člena določa, da mora obrazložitev odločbe vsebovati: 1) razložitev zahtevkov strank in njihove navedbe o dejstvih, 2) ugotovljeno dejansko stanje in dokaze, na katere je to oprto, 3) razloge, odločilne za presojo posameznih dokazov, 4) navedbo določb predpisov, na katere se opira odločba, 5) razloge, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo in 6) razloge, zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank.

Prvi odstavek 254. člena ZUP določa, da se določbe ZUP, ki se nanašajo na odločbo, smiselno uporabljajo tudi za odločbo o pritožbi. Stranka ima torej pravico seznaniti se z razlogi odločitve in preudarki, ki so upravni organ, ki je o zadevi odločal, vodili pri odločanju. Če je obrazložitev odločbe pomanjkljiva, so lahko zagotovljena pravna sredstva zgolj navidezna.

20. Sodišče pritrjuje tožbenemu očitku, da izpodbijana odločba ni obrazložena na način, da bi jo bilo mogoče preizkusiti. Tožnik je v svoji vlogi za priznanje pravice do osebne asistence jasno pojasnil, zakaj to potrebuje in vlogi priložil svojo zdravstveno dokumentacijo, odločbi o statusu invalida in priznanju pravice do dodatka za pomoč in postrežbo ter izvid in mnenje strokovne komisije o kategorizaciji otrok z motnjami v telesnem in duševnem razvoju. CSD je vso dokumentacijo posredoval Komisiji, ki je izdala mnenje, nato pa je CSD v obrazložitvi svoje odločbe, da se vloga tožnika zavrne oziroma pravica ne prizna, le povzel ugotovitve Komisije in njen zaključek, da Komisija ni ugotovila, da bi tožnik potreboval osebno asistenco v obsegu najmanj trideset ur tedensko.

21. Sodišče pojasnjuje, da je sicer res, da Komisija, ki jo določi organ, skladno z 21. členom ZOA po opravljenem razgovoru in izpolnitvi obrazca izdela mnenje o potrebnosti osebne asistence posameznika ter o številu potrebnih ur in vsebini osebne asistence. Vendar to ne pomeni, da Komisija tudi odloča o pravici posameznika do osebne asistence. Odločitev o pravici do osebne asistence je glede na tretji odstavek 20. člena ZOA naloga upravnega organa. Ni torej Komisija tista, ki bi na podlagi ocene vseh v postopku predloženih in izvedenih dokazov, sprejela to odločitev. CSD mora ob sprejemu odločitve podati konkretizirano obrazložitev, v kateri mora sprejeti zaključek glede vrste in obsega osebne asistence na podlagi vseh navedb in dokazov, ki so za odločitev bistvenega pomena, in navesti razloge za svojo odločitev. Mnenje Komisije je le eden od dokazov, ki jih CSD izvede v postopku in nanj ni vezan.

22. Glede na to, da se je v tožnikovem primeru CSD pri svoji odločitvi zgolj skliceval na mnenje Komisije, da tožnik ne izpolnjuje pogoja za dodelitev pravice do osebne asistence, ni pa sam presodil navedb tožnika in ostalih dokazov, odločbe z vidika tožbenih očitkov, ki se nanašajo na zatrjevano večje potrebe tožnika po osebni asistenci (oziroma na izpolnjevanje pogoja iz pete alineje drugega odstavka 6. člena ZOA) ter s tem v zvezi napačno ugotovljenem dejanskem stanju, ni mogoče preizkusiti. Iz izpodbijane odločbe po presoji sodišča ne izhaja na katerih konkretnih, v postopku pred CSD ugotovljenih dejstvih in okoliščinah, temelji zaključek CSD, da tožnik nima pravice niti do 30 ur osebne asistence na teden. CSD bi morala ugotoviti, kakšen je potreben obseg osebne asistence za tožnika po posameznih opravilih (v urah na teden) in kakšen je bil skupni ugotovljen potreben obseg osebne asistence. Torej, zakaj je to manj kot trideset ur na teden.

23. Enako velja za odločbo toženke, ki je v pritožbenem postopku pridobila novo izvedensko mnenje. V utemeljitev svoje odločitve, da se pritožba tožnika zavrne, je namreč tudi toženka navedla le, da iz drugega mnenja Komisije sledi (enako kot prvič, torej) da tožnik potrebuje pomoč pri določenih dnevnih aktivnostih, vendar ne v tolikšni meri, da bi izpolnjeval pogoj za dodelitev pravice do osebne asistence, tj. potrebo po pomoči najmanj 30 ur dnevno. Ne pa koliko (manj). Tudi v tej odločbi so izostali celostni konkretizirani razlogi, ki so toženko vodili k zaključku in odločitvi, da tožnik glede na svoje potrebe storitve osebne asistence potrebuje manj kot trideset ur na teden.

24. Tako pomanjkljivo obrazložene odločbe z vidika tožbenih očitkov, ki se nanašajo na napačno in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje glede večjih potreb tožnika po osebni asistenci (oziroma na izpolnjevanje pogoja iz pete alineje drugega odstavka 6. člena ZOA) ni mogoče preizkusiti. Izpodbijana odločba in odločba toženke sta obremenjeni z absolutno bistveno kršitvijo pravil postopka iz 7. točke drugega odstavka 237. člena ZUP, ki narekuje odpravo izpodbijane odločbe.

25. Sodišče v zvezi s sklicevanjem CSD in toženke na standardiziran ocenjevalni obrazec o aktivnostih, za katere uporabnik potrebuje pomoč in jih sam ne more opraviti (ZOjA), še dodaja, da če vsebina in način uporabe teh orodij (vhodni podatki, merila, algoritmi uporabe meril, ipd.) stranki niso znani, ta (ob odsotnosti obrazložitve, ki bi jo s tem v zvezi podal upravni organ) nima možnosti preveriti pravilnosti rezultatov, do katerih privede uporaba teh orodij, tako pa tudi ne možnosti učinkovitega uveljavljanja pravnega varstva zoper odločitev, ki temelji na takšnih rezultatih.

26. Glede na navedeno sodišče je sodišče na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) tožbi ugodilo, izpodbijano odločbo odpravilo ter zadevo vrnilo CSD kot organu prve stopnje v ponoven postopek. Sodišče ni sledilo predlogu tožnika, da samo odloči o pravici do osebne asistence, saj je ocenilo, da narava stvari in stanje spisa, ob upoštevanju da obseg potrebne pomoči tožnika še ni v celoti ugotovljen, za to ne dajeta podlage (65. člen ZUS-1).

27. V ponovnem postopku bo moral CSD po izpeljanem ugotovitvenem postopku ponovno odločiti o vlogi tožnika in svojo odločitev ustrezno obrazložiti (214. člen ZUP). Pri tem mora skladno s petim odstavkom 64. člena ZUS-1 upoštevati zgornja stališča sodišča, ki se tičejo postopka.

28. Sodišče (še enkrat) poudarja, da o tem, katera dejstva je šteti za dokazana, presodi uradna oseba po svojem prepričanju, na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka (10. člen ZUP). Pri tem je, kot že poudarjeno, (sicer obligatorno) strokovno mnenje Komisije zgolj eden od dokazov v postopku, na podlagi katerih se ugotavljajo dejstva, pomembna za odločitev o pravici do osebne asistence. Če CSD meni, da tožnik ni upravičen do storitev osebne asistence, mora konkretno pojasniti, zakaj tako meni. Pri tem mora obrazložiti svojo presojo vseh bistvenih tožnikovih navedb o njegovem zdravstvenem stanju in izvedenih dokazov v zadevi, vključno z ugotovitvami invalidske komisije o telesni okvari, ki so vodile do zaključka, da je tožnik invalid I. Kategorije.

29. Ker je treba tožbi ugoditi že iz drugih razlogov, se sodišče do ostalih tožbenih ugovorov ni (podrobneje) opredeljevalo. Sodišče na tej točki dodaja le, da mu ni razumljivo, zakaj sta CSD in toženka oziroma Komisija, ki sta ji organa sledila, odločitev o zdravstvenem stanju tožnika glede pravice, ki je zanj tako bistvenega pomena, sprejela na podlagi dokumentacije o njegovem zdravstvenem stanju iz let 1979 in 1980, ni pa bila v postopku (pred izvedencem) opravljena presoja trenutnih (gibalnih) sposobnosti tožnika in analiza njegovih dejanskih, vsakodnevnih potreb. Tako so na primer tudi navedbe v odločbah CSD in tožene stranke o tem, ali tožnik lahko hodi (po stopnicah) ali ne, popolnoma nejasne oziroma nasprotujoče; enako kot tudi zaključki o tem, kakšno vrsto pomoči tožnik potrebuje pri umivanju.

30. Sodišče je v zadevi odločilo brez glavne obravnave, ker je bilo že na podlagi tožbe, izpodbijane odločbe in predloženega upravnega spisa očitno, da je treba tožbi ugoditi zaradi bistvene kršitve pravil postopka, v upravnem sporu pa ni sodeloval stranski udeleženec z nasprotnim interesom (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1). Glede na njeno naravo je sodišče o tej zadevi odločalo prednostno na podlagi drugega odstavka 13.a člena Zakona o sodiščih (ZS-1).

31. Tožnik je zahteval povrnitev stroškov upravnega spora. Izrek o stroških tožnika temelji na tretjem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbi ugodi in v upravnem sporu izpodbijani upravni akt odpravi, tožniku glede na opravljena procesna dejanja in način obravnave zadeve v upravnem sporu prisodi pavšalni znesek povračila stroškov v skladu s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik).

32. Zadeva je bila rešena brez glavne obravnave, tožnik pa v postopku ni bil zastopan po pooblaščencu, ki je odvetnik, zato se mu v skladu s prvim odstavkom 3. člena v zvezi s prvim odstavkom 2. člena Pravilnika priznajo stroški v višini 15,00 EUR. Priznane stroške je toženka dolžna tožniku povrniti v roku 15 dni od vročitve te sodbe. Zakonske zamudne obresti od stroškov sodnega postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika).

Glede obveznih sestavin obrazložitve upravnega akta glej tudi odločbo Ustavnega sodišča št. Up-260/01 z dne 5. 2. 2004, 9. točko obrazložitve.

Tako tudi sodba Upravnega sodišča I U 1861/2023 z dne 8. 1. 2025, 19. točka obrazložitve.

Zakon o osebni asistenci (2017) - ZOA  - člen 6, 6/2, 6/2-5, 20, 20/3, 20/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.