UPRS Sodba in sklep I U 1254/2022-19
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-03-07

prisilna izterjava davčnega dolga - litispendenca - zastaranje - pretrganje zastaranja - ustavitev izvršbe - kumulacija zahtevkov - pogoji za kumulacijo tožbenih zahtevkov

Tožnik zoper drugo in tretje navedeni akt ni vložil ločenih tožb, pogoji za kumulacijo zahtevkov po 35. členu ZUS-1 pa niso izpolnjeni, ker tožnik vlaga tožbo zoper akte, ki ne temeljijo na isti dejanski in/ali pravni podlagi.

V postopku je bilo ugotovljeno, da sklep o davčni izvršbi z dne 27. 6. 2013 tožniku ni bil vročen (oz. mu je bil vročen kasneje), zato davčna izvršba po sklepu z dne 27. 6. 2013 ni bila dovoljena. Ker pa je bila izvršba po sklepu z dne 6. 6. 2016 že v teku, saj je bil ta sklep tožniku vročen 21. 10. 2016, je davčni organ pravilno postopal s tem, ko je izdal izpodbijani sklep, s katerim je ustavil postopek po sklepu o davčni izvršbi z dne 27. 6. 2013. S tem je davčni organ odpravil stanje, da bi se tožnika dvakrat terjalo za isti dolg iz denarnih prejemkov.

I. Tožba zoper sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-28 z dne 10. 3. 2021 in sklep Finančne uprave RS DT 4934-82638/2016-13 z dne 17. 1. 2020 se zavrže.

II. Tožba zoper sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-27 z dne 10. 3. 2021 se zavrne.

III. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Finančna uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju davčni organ) je s sklepom

ustavila postopek davčne izvršbe, začet s sklepom davčnega organa DT 42918-87725/2013-1 08-3231-09 z dne 27. 6. 2013. Kot izhaja iz obrazložitve tega sklepa, je bilo v postopku ugotovljeno, da davčna izvršba ni bila dovoljena, ker sklep o davčni izvršbi na dolžnikove denarne prejemke z dne 27. 6. 2013 tožniku ni bil vročen. Zaradi navedenega je davčni organ na podlagi 2. točke 155. člena Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) postopek davčne izvršbe ustavil in odpravil vsa dotlej opravljena dejanja v postopku davčne izvršbe.

2. Ministrstvo za finance (v nadaljevanju toženka) je s sklepom in odločbo DT-499-29-164/2021-4 z dne 22. 7. 2021 pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno. Pojasni, da je bil sklep o davčni izvršbi na denarne prejemke DT 4934-82638/2016-1 08-711-09 z dne 6. 6. 2016 tožniku vročen 21. 10. 2016, torej prej kot sklep z dne 27. 6. 2013, ki je bil tožniku vročen 24. 11. 2020. Na podlagi primerjave sklepov o izvršbi z dne 27. 6. 2013 in z dne 6. 6. 2016 je davčni organ ugotovil, da se s sklepom z dne 6. 6. 2016 tožnika terja za obveznosti, kot izhajajo iz sklepa z dne 27. 6. 2013, poleg tega pa še nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča z izvršljivostjo v letu 2016. Sklep z dne 10. 3. 2021 je tako tožniku zgolj v korist in se s tem posledice v celoti odpravijo oziroma izpodbijani sklep za tožnika nima negativnih posledic.

je davčni organ zahtevek tožnika za delno ustavitev postopka davčne izvršbe po sklepu o davčni izvršbi na dolžnikove denarne prejemke DT 42918-87725/2013-1 08-3231-09 z dne 27. 6. 2013 zavrgel. Davčni organ je v postopku presojal upravičenost zahtevka za delno ustavitev postopka davčne izvršbe in ugotovil, da je bil postopek davčne izvršbe, začet s sklepom o davčni izvršbi na dolžnikove denarne prejemke DT 42918-87725/2013-1 08-3231-09 z dne 27. 6. 2013, v celoti ustavljen s sklepom z dne 10. 3. 2021. Ker tožnik v vlogi ne uveljavlja kakšne svoje pravice oz. pravne koristi, se njegov zahtevek zavrže. Postopka davčne izvršbe, ki je v celoti ustavljena namreč ni mogoče več delno ustaviti, kot to zahteva tožnik.

4. Toženka je pritožbo zoper sklep z dne 10. 3. 2021 s sklepom in odločbo DT-499-29-164/2021-4 z dne 22. 7. 2021 zavrnila kot neutemeljeno. Pojasni, da je davčni organ s sklepom 42918-87725/2013-27 z dne 10. 3. 2021 odpravil vse posledice sklepa o izvršbi z dne 27. 6. 2013, zato tožnik nima več pravnega interesa za ustavitev že ustavljenega postopka izvršbe. Po 2. točki prvega odstavka 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) organ ob predhodnem preizkusu zahtevo stranke v upravnem postopku zavrže, če vložnik v vlogi ne uveljavlja kakšne svoje pravice ali pravne koristi.

je davčni organ postopek davčne izvršbe začet s sklepom o davčni izvršbi na dolžnikove denarne prejemke DT 4934-82638/2016-1 08-711-09 z dne 6. 6. 2016 delno ustavil in sicer za znesek 1.013,20 EUR. Davčna izvršba po sklepu z dne 6. 6. 2016 se nadaljuje še za preostali dolg, ki znaša 620.044,66 EUR. Kot izhaja iz obrazložitve sklepa so bile obveznosti po sklepu z dne 6. 6. 2016 delno plačane in delno stornirane, zato je bilo treba na podlagi 155. člena ZDavP-2 davčno izvršbo v tem delu ustaviti in opravljena dejanja razveljaviti s sklepom o delni ustavitvi. V nadaljevanju davčni organ pojasni plačila, ki so bila evidentirana v knjigovodski evidenci in kaj se je s posameznim plačilom pokrivalo. Skladno s 93. členom ZDavP-2 so se poravnale najstarejše obveznosti na davčni knjigovodski kartici tožnika.

6. Toženka je z odločbo DT-499-29-67/2021-3 z dne 21. 7. 2021 sklep z dne 17. 1. 2020 odpravila v 3., 4., 5. in 6. točki izreka, v preostalem delu pa sklep potrdila in pritožbo zavrnila. Ugotavlja, da je davčni organ v izreku izpodbijanega sklepa navedel to, kar mora vsebovati sklep o davčni izvršbi, vse sestavine, ki so potrebne za izvrševanje, pa sklep z dne 6. 6. 2016 že vsebuje. Ker se s sklepom z dne 17. 1. 2020 ne uvaja na novo postopek izvršbe, temveč je zgolj razvidno v katerem delu se je postopek izvršbe delno ustavil in v katerem delu nadaljeval, je toženka sklep delno odpravila, sicer pa pritožbo zavrnila kot neutemeljeno.

7. Tožnik vlaga tožbo in predlaga, da sodišče vse tri izpodbijane sklepe odpravi in zadevo vrne v ponovni postopek, toženki pa naloži povrnitev stroškov postopka. V tožbi navaja, da je toženka postopala nepravilno, ko odločb ni vročala tožniku, saj je še vedno procesno sposoben. Predmetni postopek se ne nanaša na premoženje tožnika, ki bi spadalo v stečajno maso, ampak se odloča o tem, ali je davčni organ upravičen terjati v sklepu o davčni izvršbi zajeto terjatev. Navedeno je pomembno tudi za ugotovitev obstoja terjatve davčnega organa v postopku osebnega stečaja, saj je davčni organ vložil prijavo terjatve, ki vključuje tudi terjatev iz naslova odločbe o davčnem inšpekcijskem nadzoru z dne 27. 2. 2013, navedeno terjatev pa je tožnik prerekal zaradi zastaranja. V nadaljevanju tožnik pojasni, da je vse tri izpodbijane sklepe zajel z eno tožbo, saj se oba postopka davčne izvršbe vodita zaradi izterjave iste davčne obveznosti, in sicer obveznosti iz odločbe o davčnem inšpekcijskem nadzoru 0610-1897/10-103 z dne 27. 2. 2013. Pravica do izterjave obveznosti plačila davka po navedenem izvršilnem naslovu je zastarala in je toženka ne more več uveljavljati, ampak mora vse postopke ustaviti. Sklep o davčni izvršbi DT 42918-87725/2013-1 08-3231-09 z dne 27. 6. 2013 je bil delodajalcu vročen 17. 7. 2013, tožniku pa 24. 11. 2020. Kljub temu, da je bil v teku že postopek davčne izvršbe, začet s sklepom z dne 27. 6. 2013, je davčni organ izdal sklep DT 4934-82638/2016-1 08-711-09 z dne 6. 6. 2016, ki je z izjemo opravilne številke do potankosti enak sklepu z dne 27. 6. 2013. Ker se sklepa o davčni izvršbi z dne 27. 6. 2013 in z dne 6. 6. 2016 nanašata na isto upravno zadevo, saj sta bila izdana za izterjavo iste davčne obveznosti, do izdaje sklepa z dne 6. 6. 2016 zaradi litispendence ne bi smelo priti. Četudi je prišlo do njegove izdaje, pa je v posledici navedenega nezakonit in brez pravnega učinka. V edinem postopku davčne izvršbe, ki je bil začet v skladu z veljavno zakonodajo, to je v postopku davčne izvršbe DT 42918-87725/2013, toženka ni opravila nobenega procesnega dejanja, ki bi pretrgalo zastaranje. Zastaranje namreč lahko pretrga le ravnanje davčnega organa, ki je skladno z zakonom. Ker uvedba postopka davčne izvršbe, ki ni dovoljen zaradi litispendence, ne more predstavljati zakonitega dejanja, na njegovi podlagi tudi ni mogoče ugotavljati pretrganja zastaranja.

8. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe. Pojasni, da je bila z začetkom postopka osebnega stečaja poslovna sposobnost tožnika omejena tako, da ne more sklepati pogodb in opravljati drugih pravnih poslov ali dejanj, katerih predmet je razpolaganje z njegovim premoženjem. Posledica omejitve poslovne sposobnosti je tudi omejitev procesne sposobnosti, kar pomeni, da mora stranko v postopku zastopati zakoniti zastopnik. Z začetkom stečajnega postopka prenehajo pooblastila dolžnikovih zastopnikov in drugih pooblaščencev za zastopanje dolžnika, upravitelj pa pridobi pooblastila za zastopanje stečajnega dolžnika, zato je treba vsa pisanja v sodnih in drugih postopkih vročati upravitelju. Ker se izpodbijani sklepi nanašajo na terjatve, ki so nastale pred začetkom stečajnega postopka, ima slednje vsekakor vpliv na stečajno maso. Toženka je zato ravnala pravilno, ko je v zadevah v postopek pritegnila stečajnega upravitelja. Tožnik ne zatrjuje, da bi imel odobritev stečajnega upravitelja za vložitev predmetne tožbe, zato toženka sodišču predlaga, da tožbo zavrže. V kolikor tožba ne bo zavržena, pa toženka v celoti prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih iz obrazložitve izpodbijanih sklepov.

9. Tožba zoper sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-28 z dne 10. 3. 2021 in sklep Finančne uprave RS DT 4934-82638/2016-13 z dne 17. 1. 2020 ni dovoljena.

10. Zakon o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) v 2. členu določa, da sodišče v upravnem sporu odloča o zakonitosti dokončnih posamičnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnika. Z eno tožbo se praviloma izpodbija en dokončni upravni akt. To izhaja tudi iz prvega odstavka 31. člena ZUS-1, ki določa obvezne sestavine tožbe. Glede na 35. člen ZUS-1 je sicer možna kumulacija tožbenih zahtevkov, vendar le ob predpostavki, da tožnik v eni tožbi uveljavlja več tožbenih zahtevkov proti istemu tožencu, da vsi zahtevki temeljijo na isti dejanski in pravni podlagi in da je za vse pristojno isto sodišče.

11. Navedeni pogoji v obravnavani zadevi niso izpolnjeni. Tožnik s tožbo izpodbija tri različne upravne akte, in sicer sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-27 z dne 10. 3. 2021, s katerim je bil postopek davčne izvršbe ustavljen (na podlagi 155. člena ZDavP-2, ker davčna izvršba ni bila dovoljena), sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-28 z dne 10. 3. 2021, s katerim je bil zavržen zahtevek tožnika za delno ustavitev postopka davčne izvršbe (na podlagi 2. točke prvega odstavka 129. člena ZUP, ker tožnik ni imel več pravnega interesa za ustavitev že ustavljenega postopka izvršbe), in sklep Finančne uprave RS DT 4934-82638/2016-13 z dne 17. 1. 2020, s katerim je bil postopek davčne izvršbe delno ustavljen za znesek 1.013,20 EUR (na podlagi 155. člena ZDavP-2, ker je bil dolgovani znesek delno plačan). Sklepi so bili torej izdani v samostojnih upravnih postopkih in temeljijo na različnih pravnih podlagah.

12. Ker po navedenem pogoji za kumulacijo tožbenih zahtevkov iz 35. člena ZUS-1 niso izpolnjeni, je sodišče tožnika na podlagi 31. člena ZUS-1 opozorilo na to pomanjkljivost in ga pozvalo na njeno odpravo.

V pozivu z dne 28. 1. 2025 je tožnika pozvalo, naj tožbo razdruži in ga opozorilo, da bo, če napotilu ne bo sledil, štelo, da s tožbo izpodbija samo prvo navedeni sklep, to je sklep Finančne uprave RS DT 42918-87725/2013-27 z dne 10. 3. 2021, v preostalem delu pa bo tožbo zavrglo. Poziv je bil tožniku vročen 3. 2. 2025, tožnik pa je v vlogi, ki jo je sodišče prejelo 13. 2. 2025, vztrajal, da izpodbija vse tri navedene akte, saj se oba postopka davčne izvršbe vodita zaradi izterjave iste davčne obveznosti, vse tri akte pa tožnik izpodbija iz razloga zastaranja pravice do izterjave davka.

13. Tožnik zoper drugo in tretje navedeni akt (sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-28 z dne 10. 3. 2021 in sklep Finančne uprave RS DT 4934-82638/2016-13 z dne 17. 1. 2020) ni vložil ločenih tožb, pogoji za kumulacijo zahtevkov po 35. členu ZUS-1 pa niso izpolnjeni, ker tožnik vlaga tožbo zoper akte, ki ne temeljijo na isti dejanski in/ali pravni podlagi. Ker tožnik navedene pomanjkljivosti ni odpravil in ni vložil samostojnih vlog s tožbo, mu sodišče ni moglo poslati plačilnega naloga za plačilo sodne takse za postopek na prvi stopnji (prim. stališča Vrhovnega sodišča RS v že omenjenih zadevah). Ker je plačilo sodne takse za tožbo oziroma za postopek predpostavka za vodenje postopka (prvi odstavek 105. a člena Zakona o pravdnem postopku, ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1), saj se v primeru neplačane sodne takse šteje, da je vloga umaknjena (tretji odstavek istega člena ZPP), pomeni, da zadev v obravnavanem primeru ni mogoče obravnavati. Glede na navedeno je sodišče tožnikovo tožbo zoper sklep Finančne uprave RS 42918-87725/2013-28 z dne 10. 3. 2021 in sklep Finančne uprave RS DT 4934-82638/2016-13 z dne 17. 1. 2020 zavrglo (drugi odstavek 31. člena ZUS-1).

15. V obravnavani zadevi se odloča o pravilnosti in zakonitosti sklepa, s katerim je bil postopek davčne izvršbe, začet s sklepom DT 42918-87725/2013-1 08-3231-09 z dne 27. 6. 2013, ustavljen. S sklepom z dne 27. 6. 2013 se je tožnika med drugim terjalo za obveznosti po odločbi o davčnem inšpekcijskem nadzoru 0610-1897/10-103 z dne 27. 2. 2013, navedena obveznost pa je po mnenju tožnika zastarala, zato je toženka ne more več uveljavljati in mora vse postopke ustaviti.

16. Z začetkom postopka osebnega stečaja se poslovna sposobnost stečajnega dolžnika v skladu s prvim odstavkom 386. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (v nadaljevanju FPPIPP) omeji tako, da ne more sklepati pogodb in opravljati drugih pravnih poslov ali dejanj, katerih predmet je razpolaganje z njegovim premoženjem, ki spada v stečajno maso. Posledica omejitve poslovne sposobnosti je tudi omejitev procesne sposobnosti, kar pomeni, da mora stranko v postopku zastopati zakoniti zastopnik, ki je določen z zakonom ali aktom pristojnega organa na podlagi zakona. Z začetkom stečajnega postopka prenehajo pooblastila dolžnikovih zastopnikov in drugih pooblaščencev za zastopanje dolžnika, upravitelj pa pridobi pooblastilo za zastopanje stečajnega dolžnika in vodenje njegovih poslov. Po začetku stečajnega postopka je zato treba vsa pisanja v sodnih in drugih postopkih, ki jih je treba vročiti stečajnemu dolžniku kot stranki ali drugemu udeležencu postopka, vročiti upravitelju (251. člen ZFPPIPP).

17. Sodišče nadalje pojasnjuje, da je procesna sposobnost stečajnega dolžnika vezana na njegovo poslovno sposobnost, ki se z začetkom stečajnega postopka omeji na način, kot je predpisan v 1. točki prvega odstavka 386. člena ZFPPIPP, tako da kot stečajni dolžnik ne more sklepati pogodb in opravljati drugih pravnih poslov ali dejanj, katerih predmet je razpolaganje z njegovim premoženjem, ki spada v stečajno maso. Stečajna masa predstavlja premoženje stečajnega dolžnika ter obsega, poleg lastninske pravice na stvareh, tudi vse druge premoženjske pravice, katerih imetnik je stečajni dolžnik. Na ugotovitev obsega premoženja stečajnega dolžnika, ki v stečajnem postopku predstavlja obseg stečajne mase, pa ne vpliva ugotovitev glede obstoja in višine terjatev, ki jih imajo upniki do stečajnega dolžnika. Ugotovitev glede obstoja in višine terjatev je namreč zgolj pogoj za njihovo (sorazmerno) poplačilo iz splošne razdelitvene mase, ne vpliva pa na obseg stečajne mase.

18. Z izpodbijanim sklepom, zoper katerega je tožnik (stečajni dolžnik) vložil tožbo, je bil postopek davčne izvršbe ustavljen. Vložitev tožbe zoper izpodbijani sklep je vsekakor pravno dejanje, ki zadosti pojmu "drugi posli in dejanja" iz zgoraj citiranega 386. člena ZFPPIPP in ne vpliva na premoženje, kot je opredeljeno v prvem odstavku 10. člena ZFPPIPP in s tem na premoženje, ki po drugem odstavku 224. člena ZFPPIPP spada v stečajno maso. Poslovno in tudi procesno pa je po dikciji zakona omejeno zgolj razpolaganje s premoženjem, ki spada v stečajno maso, zato tožnikova poslovna in s tem tudi procesna sposobnost v konkretnem primeru ni omejena. To pomeni, da je v konkretnem primeru tožnik poslovno in s tem tudi procesno sposoben in je lahko samostojno (oz. v konkretnem primeru po pooblaščeni odvetniški družbi) vložil tožbo zoper izpodbijani sklep, zato ni razlogov za zavrženje tožbe, kot to predlaga toženka.

Glede zastaranja pravice do izterjave obveznosti plačila davka

19. Na podlagi prvega odstavka 143. člena ZDavP-2 začne davčni organ izvršbo, če davek ni plačan v rokih, predpisanih s tem zakonom. V obravnavani zadevi je davčni organ 27. 6. 2013 izdal sklep o davčni izvršbi na denarne prejemke tožnika, s katerim se je tožnika terjalo med drugim za obveznosti iz odločbe o davčnem inšpekcijskem nadzoru 0610-1897/10-103 z dne 27. 2. 2013. Davčni organ je 6. 6. 2016 izdal še en sklep o davčni izvršbi na denarne prejemke tožnika, s katerim se je tožnika terjalo za iste obveznosti, kot izhajajo že iz sklepa z dne 27. 6. 2013, dodana je bila še izterjava nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča. Ker je bil sklep o davčni izvršbi z dne 6. 6. 2016 tožniku vročen že 21. 10. 2016 (kar med strankama ni sporno), sklep o davčni izvršbi z dne 27. 6. 2013 pa šele 24. 11. 2020 (kar med strankama prav tako ni sporno, datum vročitve tega sklepa tožnik izrecno omenja tudi v tožbi), je davčni organ po mnenju sodišča postopal pravilno, ko je s sklepom 42918-87725/2013-27 z dne 10. 3. 2021 (izpodbijani sklep) ustavil postopek davčne izvršbe po sklepu z dne 27. 6. 2013 in odpravil vsa dotlej opravljena dejanja. V postopku je bilo namreč ugotovljeno, da sklep o davčni izvršbi z dne 27. 6. 2013 tožniku ni bil vročen (oz. mu je bil vročen kasneje), zato davčna izvršba po sklepu z dne 27. 6. 2013 ni bila dovoljena. Ker pa je bila izvršba po sklepu z dne 6. 6. 2016 že v teku, saj je bil ta sklep tožniku vročen 21. 10. 2016, je davčni organ pravilno postopal s tem, ko je izdal izpodbijani sklep, s katerim je ustavil postopek po sklepu o davčni izvršbi z dne 27. 6. 2013 (ki je bil sicer izdan prej kot sklep z dne 6. 6. 2016, vendar tožniku vročen kasneje kot sklep z dne 6. 6. 2016). S tem je davčni organ odpravil stanje, da bi se tožnika dvakrat terjalo za isti dolg iz denarnih prejemkov. V času izdaje izpodbijanega sklepa sta bila namreč v teku dva postopka davčne izvršbe na denarne prejemke za iste obveznosti tožnika, kar pa ni pravilno. Upoštevaje vse navedeno so tožnikove navedbe glede litispendence neutemeljene, tožnik pa se zoper sklep o izvršbi z dne 6. 6. 2016, ko je imel možnost, ni pritožil, zato je kar se tiče samega postopka izvršbe, aktualen zgolj en sklep o izvršbi na denarne prejemke, to je sklep z dne 6. 6. 2016.

20. Sodišče sicer ugotavlja, da tožnik v tožbi sami vsebini izpodbijanega sklepa ne nasprotuje. Tožnik v tožbi opozarja zlasti na to, da naj bi pravica do izterjave obveznosti plačila davka po izvršilnem naslovu, odločbi o davčnem inšpekcijskem nadzoru 0610-1897/10-103 z dne 27. 2. 2013, zastarala, zato davčni organ ne more več uveljavljati te terjatve in mora vse postopke ustaviti.

21. V zvezi z navedenim sodišče pojasnjuje, da tretji odstavek 125. člena ZDavP-2 določa, da pravica do izterjave davka zastara v petih letih od dneva, ko bi ga bilo treba plačati oziroma v primeru naknadno ugotovljene obveznosti v davčnem nadzoru, v petih letih od dneva izvršljivosti odmerne odločbe. Tek zastaranja pravice do izterjave davka pretrga vsako uradno dejanje davčnega organa z namenom davčne izvršbe, o katerem je dolžnik obveščen (drugi odstavek 126. člena ZDavP-2).

22. S sklepom o davčni izvršbi na dolžnikove denarne prejemke DT 42918-87725/2013-1 08-3231-09 z dne 27. 6. 2013 je bila začeta davčna izvršba za izterjavo več obveznosti, med drugim tudi obveznosti po odločbi o davčnem inšpekcijskem nadzoru 0610-1897/10-103 z dne 27. 2. 2013. Navedena odločba je bila kot izvršilni naslov vključena tudi v sklep o davčni izvršbi na dolžnikove denarne prejemke DT 4934-82638/2016-1 08-711-09 z dne 6. 6. 2016, kar med strankama ni sporno. V okviru postopka izterjave navedene obveznosti je bilo izdanih več aktov, med drugim sklep DT 4934-82638/2016-13 z dne 17. 1. 2020, s katerim je davčni organ postopek davčne izvršbe delno ustavil za obveznosti v znesku 1.013,20 EUR. Izdan je bil tudi izpodbijani sklep (42918-87725/2013-27 z dne 10. 3. 2021), s katerim se je postopek davčne izvršbe po sklepu z dne 27. 6. 2013 ustavil. Izdaja vsakega od navedenih aktov je pomenila uradno dejanje davčnega organa z namenom davčne izvršbe, seveda pod pogojem, da je bil dolžnik o tem dejanju obveščen. Da so bili zgoraj našteti akti tožniku vročeni, med strankama ni sporno, kar pomeni, da je bil tožnik z vsakim od naštetih aktov seznanjen. To pomeni, da je bilo z izdajo vsakega od navedenih aktov zastaranje izterjave davka pretrgano, zato tožnikova navedba, da davčni organ ni opravil nobenega procesnega dejanja, ki bi pretrgalo zastaranje, ne drži. Zastaranje izvršitve terjatve po odločbi o davčnem inšpekcijskem nadzoru 0610-1897/10-103 z dne 27. 2. 2013 glede na povedano ni nastopilo.

23. Na podlagi vsega navedenega je sodišče zaključilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega sklepa pravilen, ter da je izpodbijani sklep pravilen in zakonit. Tožba je neutemeljena in jo je sodišče v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

24. Ker dejansko stanje, relevantno za odločitev o zadevi, med strankama ni sporno, temveč je sodišče odločalo o pravnem vprašanju (uporabi 125. člena in 126. člena ZDavP-2), je odločilo brez glavne obravnave na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1.

25. Izrek o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Tako tudi sklepi Vrhovnega sodišča I Up 237/2013 z dne 29. 8. 2013, I Up 206/2011 z dne 26. 1. 2012, I Up 189/2012 z dne 10. 5. 2012 in I Up 68/2008 z dne 5. 11. 2009.

Prim. sklep VS v Ljubljani I Cpg 403/2022 z dne 7. 12. 2022, tč. 12.

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 125, 126, 155

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 31, 35

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.