UPRS Sodba in sklep I U 1918/2025
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-28

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti - začasna odredba

Sistemske pomanjkljivosti bi morale dosegati posebej hud prag resnosti, ki bi bil odvisen od vseh okoliščin primera. Ta prag bi bil dosežen, če bi bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno in duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom.

Okoliščine, da je Belgija že odločila o tožnikovi prošnji za mednarodno zaščito in jo zavrnila, ni mogoče šteti kot sistemsko pomanjkljivost v azilnem postopku ali kot nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja.

II. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi osmega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju: ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito, saj bo predan Kraljevini Belgiji, ki je na podlagi meril v Uredbi Dublin III

za to odgovorna država članica (1. in 2. točka izreka). Predaja se bo izvršila najkasneje v šestih mesecih od 31. 7. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v osemnajstih mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). O stroških postopka bo odločila v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. V obrazložitvi je toženka uvodoma ugotovila, da tožnik ni predložil nobenega izvirnika osebnega dokumenta, zato njegove istovetnosti ni mogla nesporno ugotoviti. Ob vložitvi prošnje za mednarodno zaščito 8. 7. 2025 mu je odvzela prstne odtise in jih poslala v Centralni sistem Eurodac (v nadaljevanju evidenca Eurodac). Ugotovila je, da ga je kot prosilca v omenjeno evidenco 27. 7. 2023 vnesla Kraljevina Belgija. Pristojnim belgijskim organom je v skladu s točko (b) člena 18(1) Uredbe Dublin III 10. 7. 2025 posredovala zahtevek za ponovni sprejem tožnika in od njih 30. 7. 2025 prejela odgovor, da Kraljevina Belgija na podlagi točke (d) člena 18(1) Uredbe Dublin III sprejema odgovornost za obravnavano tožnika kot prosilca.

3. Tožnika je seznanila s potekom dublinskega postopka ter z njim v prisotnosti njegove pooblaščenke in tolmača 29. 8. 2025 opravila osebni razgovor. Takrat je tožnik izjavil, da mu je Belgija ponudila namestitev, vendar se za to možnost ni odločil, temveč je po svoji izbiri bival na zasebnem naslovu pri prijatelju, za to je prejel ustrezno dovolilnico. V Belgiji je bil leto dni in štiri mesece, tam je delal, si sam plačeval prehrano in zdravstvene storitve. Če bi imel nek drug dokument, bi prispeval nekaj evrov in na ta račun lahko koristil zdravstvene storitve. Imel je zdravstvene težave s hrbtom oziroma s križem, vendar v Republiki Sloveniji zaradi tega ni obiskal zdravnika, zadnjič je zdravniško pomoč poiskal v Belgiji. Ko je tam bival približno leto dni, ga je ustavila policija in ugotovila, da nima več prijavljenega naslova, saj ga je prijatelj brez njegove vednosti odjavil. Odredili so mu naj državo zapusti, vendar tožnik tega ni upošteval, še naprej je živel in delal tam. Ko ga je belgijska policija ustavila drugič, ga je odpeljala v Center za tujce, kjer je ostal štiri mesece, nato pa je moral po odredbi belgijskih oblasti državo zapustiti. Tožnik je na razgovoru tudi izjavil, da mu je Belgija izdala dovoljenje za prebivanje, ki pa je poteklo. Ne želi se vrniti tja, saj se tam ni počutil varnega, vsak dan je prišlo do kakšnega incidenta, poleg tega pa mu je Belgija za dve leti (to je do leta 2026) prepovedala vstop v državo. Tožnik je pojasnil, da je imel v azilnem postopku v Belgiji zagotovljeno tolmačenje. Če bi ga Slovenija predala Belgiji, ne ve kako se bo znašel tam, saj ne pozna jezika in ne more predvideti kaj se bo tam zgodilo. Zaradi razmer, v katerih se je znašel, je napet, zmeden in vznemirjen.

4. Z izpodbijanim sklepom je bilo ugotovljeno, da se tožnik kot prosilec v Belgiji ni znašel v hudem materialnem pomanjkanju. Tam so mu ponudili nastanitev v sprejemnih kapacitetah belgijskih migracijskih organov, ki jo je tožnik zavrnil in si raje uredil zasebno nastanitev. Sam je služil denar, zato ni bil upravičen do različnih oblik pomoči, ki bi mu mu jih Belgija sicer nudila kot prosilcu brez dohodkov. Navedene države prostovoljno ni zapustil niti po tem, ko so mu belgijski organi odredili naj to stori, zato mu toženka ni verjela, da se v Belgiji ni počutil varnega. Menila je tudi, da tožnik ni izkazal zdravstvenih razlogov, ki bi lahko preprečili njegovo vrnitev v Belgijo in je upoštevala odgovor belgijskih organov z dne 28. 7. 2025, da tožnik kot prosilec glede zavrnilne odločbe ni iskal pravnega varstva.

5. Toženka ob upoštevanju tožnikovih izjav in dokumenta "Informacije o stanju v Belgiji", ki ga je prejela od tožnikovega pooblaščenca, ni našla utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik po predaji kot prosilec v Kraljevini Belgiji deležen nečloveškega ali poniževalnega ravnanja oziroma, da bo tam soočen s sistemskimi pomanjkljivostmi v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah. Sklenila je, da ga bo predala omenjeni državi, zato je njegovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrgla.

6. Tožnik meni, da so vsebinska merila iz prvega odstavka 33. člena Ženevske konvencije

in 3. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) bistveno širša od merila iz člena 3(2)(2) Uredbe Dublin III. Zato bi morala toženka celovito presojati ali se ga lahko preda v Belgijo, česar pa, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju, ni storila. V prvi vrsti ni upoštevala, da iz listin v spisu izhaja, da Belgija ni primerna za predajo po dublinskem postopku. Ko jo je Republika Slovenija prvič pozvala ali sprejema odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, je Kraljevina Belgija to možnost zavrnila, češ da nima vseh informacij, na podlagi katerih bi se lahko odločila ali je odgovorna za njegovo obravnavo. Dopustila je možnost, da je tožnik zunaj ozemlja držav članic bival več kot tri mesece. Tožnik temu pritrjuje, saj je po odhodu iz Belgije (okoli Novega leta 2024/2025) šest mesecev bival na Hrvaškem, nato pa prišel v Slovenijo. Tej okoliščini toženka v izpodbijanem sklepu ni nasprotovala, zato jo je treba šteti kot nesporno dejstvo.

7. Po mnenju tožnika je izpodbijani sklep nepravilen in nezakonit tudi zato, ker v Belgiji zaradi preobremenjenosti obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi zanj lahko pomenile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine Evropske Unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU). Ko je Belgija naknadno sprejela odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, je 10. 10. 2025 navedla, da je sicer pripravljena uporabiti Uredbo Dublin III, da pa ne more zagotoviti takojšnjega individualnega sprejema za tožnika. Pojasnila je, da je belgijski sprejemni sistem pod velikim pritiskom, in se trenutno med osebami, ki so upravičene do sprejema, daje prednost mladoletnikom brez spremstva, družinam z otroki in ženskam. Tožnik navaja, da je to razvidno tudi iz informacij o izvorni državi, ki jih je predložil toženki še pred izdajo izpodbijanega sklepa.

8. Iz AIDA poročila za Belgijo z 24. 6. 2025 je razvidno, da mora oseba, ki je bila tja vrnjena v dublinskem postopku, v primeru, da je bil njen postopek mednarodne zaščite zaključen z izdajo negativne končne odločitve (kar velja tudi za tožnika), v Kraljevini Belgiji ponovno zaprositi za azil in se bo ta vloga štela za naknadno prošnjo. Glede na tožbene navedbe pa osebe, ki so v Belgijo vrnjene v dublinskem postopku in se štejejo kot naknadni prosilci, nimajo samodejnega dostopa do sprejema v belgijski azilni sistem. Tožnik navaja, da tisti prosilci, ki se ne štejejo za naknadne prosilce, trpijo posledice trenutne krize sprejema v azilni sistem. Lahko se prijavijo na čakalni seznam in bodo pogosto šele čez nekaj mesecev povabljeni na sprejemno mesto. V tem času morajo spati na prostem na ulicah ali v skvotih.

9. Tožnik tudi trdi, da iz preverjenih informacij izhaja, da je Okrožno sodišče v Haagu s sedežem v Groningenu sodbo z 11. 4. 2025 ugotovilo, da se samski, neranljivi moški prosilci za azil (kot je tudi tožnik) soočajo z resničnim tveganjem, da bodo v Belgiji prikrajšani za ustrezne sprejemne zmogljivosti, kar bi lahko vodilo do nečloveškega ali ponižujočega ravnanja. Ta odločitev sledi prejšnjim odločitvam nizozemskih sodišč, ki so ugotovila, da predaje prosilcev v Kraljevino Belgijo v dublinskem postopku ni mogoče izvesti zaradi nezadostnih jamstev za ustrezno nastanitev. Na to je Republiko Slovenijo opozoril tudi pristojni belgijski organ v dopisu z dne 10. 10. 2025.

10. Poleg navedenega bi morala toženka upoštevati tudi okoliščino, da je tožnik oseba brez državljanstva, ki ji je bila prošnja za mednarodno zaščito v Kraljevini Belgiji že pravnomočno zavrnjena in v to državo dve leti ne sme vstopiti. Po tem, ko je Belgija pravnomočno zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito, ga je želela izročiti njegovi izvorni državi, vendar so Kosovo, Srbija in Hrvaška to možnost zavrnili, zato ga Kraljevina Belgija ni mogla deportirati. Izpustila ga je iz tamkajšnjega Centra za tujce in mu zapovedala naj odide kamor želi.

11. Glede na pretekle izkušnje v Kraljevini Belgiji tožnik meni, da ga bo ta država ponovno želela deportirati. Ker nima državljanstva, to sicer ne bi bilo mogoče, bi ga pa enostavno ponovno prepustila samemu sebi, kar zagotovo predstavlja nevarnost za nečloveško ravnanje. Odločba Kraljevine Belgije, ki tožniku nalaga, da zapusti njeno ozemlje in mu za dve leti prepoveduje vstopiti vanjo, še vedno velja. Ta okoliščina med strankama ni sporna, ker pa se do tega toženka ni opredelila, je storila procesno kršitev. Uredba Dublin III sicer res temelji na domnevi, da imajo vse države članice EU vzpostavljene minimalne standarde na področju mednarodne zaščite in da spoštujejo mednarodne inštrumente varstva človekovih pravic ter obveznosti, ki izhajajo iz direktiv, vendar pa meddržavno zaupanje ne sme biti absolutno. Domneva o varnosti vseh držav članic EU je zato izpodbojna, prosilcu pa mora biti zagotovljena individualna presoja njegovih osebnih okoliščin. Država članica ne sme prosilca predati drugi državi članici EU, če pristojni organ ugotovi, da ta država zanj ni varna država.

12. Tožnik sodišču predlaga, da izpodbijani sklep spremeni tako, da v celoti ugodi njegovi prošnji za mednarodno zaščito oziroma podredno, da izpodbijani sklep odpravi in zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

13. Hkrati sodišču predlaga naj izda začasno odredbo, ki naj zadrži izvršitev izpodbijanega sklepa do izdaje pravnomočne sodne odločbe. Navaja, da bi mu lahko nastala resna in nepopravljiva škoda, če bi ga toženka še pred izdajo pravnomočne sodne odločbe predala Belgiji. Obstoj škode je tožnik izkazal v okviru tožbenih navedb. Če bi toženka zadržala izvršitev izpodbijanega sklepa, ji ne bi nastala nobena škoda.

Odgovor na tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe

14. Toženka ponavlja razloge izpodbijanega sklepa in predlaga, da se tožba kot neutemeljena zavrne. Dodatno pojasnjuje, da uporaba člena 19(2) Uredbe Dublin III v konkretnem primeru ni možna, saj se je tožnik po odhodu iz Belgije ves čas nahajal na območju ozemlja držav članic EU. Iz predložene dokumentacije ne izhaja, da bi v času, ko je bival v Belgiji, tam iskal pravno zaščito oziroma kako drugače oporekal odločitvi pristojnih belgijskih organov in tam dokazoval, da ni državljan Republike Srbije. Toženka verjame, da bo tožnik po predaji v Kraljevini Belgiji imel priložnost predstaviti svoje okoliščine in s tem belgijskim oblastem omogočil učinkovito rabo pravnih inštitutov, s katerim bo lahko zaščitil svoje pravice. Meni tudi, da presoja okoliščin, v katerih se znajdejo nezakonito prebivajoči tujci po tem, ko je bila njihova prošnja za mednarodno zaščito pravnomočno zavrnjena, presega okvir predmetne zakonodaje in vsebine izpodbijanega akta. Treba je upoštevati, da ima Belgija v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, kar pomeni, da imajo prosilci za mednarodno zaščito tam enake oziroma vsaj primerljive pravice kot v Republiki Sloveniji. Kraljevina Belgija je polnopravna članica EU, zaradi česar spoštuje evropski pravni red. Na podlagi podatkov, pridobljenih iz javno dostopnih virov, toženka vztraja pri zaključku, da ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite, zaradi katerih bi bila predaja tožnika Kraljevini Belgiji nedopustna.

15. Na naroku za glavno obravnavo je sodišče pogledalo in prebralo listine priloženega upravnega spisa, ki se nanaša na obravnavano zadevo. Pogledalo in prebralo je tudi listine sodnega spisa, še zlasti priloge tožnika A 2 do A 9. Navedenih listin v soglasju s strankama ni posebej naštevalo. Zaslišalo je tožnika.

17. Po presoji sodišča je izpodbijani akt pravilen in zakonit. Pravilni in skladni z zakonom so tudi njegovi razlogi, zato se sodišče po pooblastilu iz 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) nanje v celoti sklicuje. V zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja naslednje.

18. V 3(1) členu Uredbe Dublin III je določeno, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.

19. Tožnik ne prereka ugotovitve toženke v izpodbijanemu sklepu, da ga je Kraljevina Belgija v evidenci Eurodac 27. 7. 2023 zavedla kot prosilca za mednarodno zaščito in da je ta država pristojnim slovenskim organom naknadno potrdila odgovornost za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito na podlagi 18(1)(d) člena Uredbe Dublin III

. Ta določa, da je odgovorna država članica po Uredbi Dublin III, zavezana pod pogoji iz členov 23, 24, 25 in 29 ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje. V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(d), v katerih je bila prošnja zavrnjena le na prvi stopnji, odgovorna država članica zagotovi, da zadevna oseba ima ali je imela možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 46 Direktive 2013/32/EU (prim. zadnji odstavek 18 člena Uredbe Dublin III).

20. Določba 18(1)(d) člena Uredbe Dublin III je po presoji sodišča pravilna in zakonita pravna podlaga za določitev odgovorne države članice, saj med strankama ni sporno, da je Kraljevina Belgija vsebinsko že obravnavala tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito in jo zavrnila kot neutemeljeno (prim. 3. stran obrazložitve izpodbijanega sklepa in IV. točko tožbenih navedb).

21. Tožnik meni, da Kraljevina Belgija ni odgovorna za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito, saj so nastopile okoliščine iz 19(2) člena Uredbe Dublin III. V zvezi s tem navaja, da je po odhodu iz Belgije več kot šest mesecev prebival na Hrvaškem, preden je prišel v Slovenijo in tu vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Pri tem se sklicuje na dopis belgijskega pristojnega organa z dne 28. 7. 2025 (v priloženem upravnem spisu), iz katerega izhaja, da je od njihovega zadnjega stika s tožnikom do dne, ko je v Sloveniji zaprosil za mednarodno zaščito, minilo skoraj 8 mesecev.

22. Na podlagi 19(2)(1) člena Uredbe Dublin III obveznosti iz člena 18(1) prenehajo, kadar lahko odgovorna država članica ob zahtevi za sprejem ali ponovni sprejem prosilca ali druge osebe iz člena 18(1)(c) ali (d) ugotovi, da je zadevna oseba zapustila ozemlje držav članic za najmanj tri mesece, razen če zadevna oseba poseduje veljavni dokument za prebivanje, ki ga je izdala odgovorna država članica. Skladno z določbo 19(2)(1) člena Uredbe Dublin se prošnja, vložena po obdobju odsotnosti iz prvega pododstavka, šteje za novo prošnjo, ki zahteva začetek novega postopka določanja odgovorne države članice.

23. Sodišče ugotavlja, da ta tožbeni ugovor ni utemeljen, saj tožnik po tem, ko je odšel iz Belgije, ni zapustil ozemlja držav članic, temveč je iz Belgije odšel na Hrvaško, od tam pa v Slovenijo. To izhaja tako iz njegovih izjav na osebnem razgovoru pri toženki dne 29. 7. 2025 kot tudi iz njegove izpovedbe na sodišču. Na osebnem razgovoru julija 2025 je pojasnil, da je iz Belgije odšel na Hrvaško, ker ima tam hišo. Zaslišan na naroku za glavno obravnavo je potrdil, da po tistem, ko je zapustil Belgijo, ni odšel v nobeno državo izven EU.

24. Iz sodbe Sodišča Evropske unije št. C-155/15 z dne 7. 6. 2016 (15. točka obrazložitve) izhaja, da se določba 19(2) člena Uredbe Dublin III ne nanaša le na ozemlje odgovorne države članice (v konkretnem primeru Kraljevine Belgije), temveč na ozemlje vseh članic Evropske unije kot so opredeljene v 52. členu Pogodbe o Evropski uniji. Med te spadata tudi Hrvaška in Slovenija. Iz priloženega upravnega spisa je razvidno, da je toženka 30. 7. 2025 o tem, da tožnik po odhodu iz Belgije ni zapustil ozemlja držav članic, seznanila pristojne belgijske organe, ki so nato v nadaljevanju predmetnega dublinskega postopka 31. 7. 2025 sprejeli odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito na podlagi določbe 18(1)(d) člena Uredbe Dublin III.

25. Toženka je torej pravilno ugotovila, da je na podlagi III. poglavja Uredbe Dublin III za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito odgovorna Kraljevina Belgija.

26. Sporno je tudi vprašanje, ali so ob upoštevanju 3. člena Uredbe Dublin III podani utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo tožnik kot prosilec ob vrnitvi v Kraljevino Belgijo podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju in ali so tam sistemske pomanjkljivosti. Povedano drugače, sodišče mora ugotoviti, ali so podane ovire, ki preprečujejo predajo tožnika omenjeni državi.

27. Uredba Dublin III v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v smislu 4. člena Listine EU, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.

28. Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici je torej domneva, da v tej državi obstajajo pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.). Pri tem ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv,

ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje

. Države članice so namreč zavezane k spoštovanju temeljnih pravic prosilcev za mednarodno zaščito, zato prosilca ne smejo predati odgovorni državi članici, če ni mogoče, da ne bi vedele, da sistematične pomanjkljivosti sistema azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti, da se bo z njim nečloveško ali ponižujoče ravnalo v smislu 4. člena Listine EU.

29. Domneva, da vse države članice spoštujejo temeljne oziroma človekove pravice, je izpodbojna, zato je v takih primerih pristojni organ dolžan presoditi obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v drugi državi članici; če te nevarnosti ne more izključiti, pa mora od druge države članice pridobiti posebna zagotovila, da do kršitve pravice ne bi prišlo. Tako Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) kot Vrhovno sodišče sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določeno skupino oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP), iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

30. Med strankama ni sporno, da je tožnik brez državljanstva, da je v Kraljevini Belgiji zaprosil za mednarodno zaščito, vendar je ta država 5. 4. 2024 njegovo prošnjo zavrnila kot neutemeljeno in mu nato vročila odločitev, da mora zapustiti ozemlje te države. Tožnik tega ni upošteval, zato mu je Kraljevina Belgija odredila pripor.

31. Po presoji sodišča je pravilna ugotovitev toženke, da tožnik ni izkazal ovir za njegovo predajo Kraljevini Belgiji. V zvezi s tem so ključne njene ugotovitve v izpodbijanem sklepu, ki temeljijo na tožnikovih izjavah na osebnem razgovoru z avgusta 2025, da mu je Kraljevina Belgija ponudila nastanitev v sprejemnih kapacitetah belgijskih migracijskih organov, vendar je to možnost zavrnil in si raje uredil zasebno nastanitev. V Belgiji je služil denar, zato ni bil upravičen do različnih oblik pomoči, ki bi mu jih ta država sicer nudila kot prosilcu za mednarodno zaščito brez dohodkov. Tam je prejemal prihodke, zato si je lahko sam poravnaval stroške bivanja in zdravstvenega zavarovanja. Tožnik je na osebnem razgovoru avgusta 2025 povedal tudi, da je imel v Bruslju dva razgovora z uradnimi osebami, da so mu v Belgiji ponudili nastanitev v azilnem domu, vendar je tožnik to odklonil, ker se je odločil za bivanje na zasebnem naslovu. Iz belgijskega azilnega doma je nato prejel dovolilnico oziroma soglasje za zasebno bivanje. Po drugem razgovoru so mu podaljšali dovoljenje za bivanje za 8 mesecev. Tožnik je na osebnem razgovoru pojasnil, da je v Belgiji sicer sam plačeval za zdravstvene storitve, če pa bi si pridobil nek dokument in prispeval nekaj evrov, bi tamkajšnje zdravstvene storitve lahko koristil tudi na tak način.

32. Glede na zgoraj navedene izjave tožnika je toženka v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovila, da tožnik ni izkazal utemeljenih razlogov za prepričanje, da bi bil ob vrnitvi v Belgijo podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju oziroma, da bi bil tam soočen s sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite (tožnik je izjavil, da je imel v Belgiji dva razgovora, da je tam prejel dovoljenje za prebivanje in da so belgijski organi vsebinsko presojali njegovo prošnjo za mednarodno zaščito) in/ali pogoji za njegov sprejem, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje (izjavil je tudi, da so mu v Belgiji ponudili nastanitev v azilnem domu, vendar je to odklonil, saj je raje bival na zasebnem naslovu in delal).

33. Tožnik v tožbi pravilno izpostavlja, da so vsebinska merila iz prvega odstavka 33. člena Ženevske konvencije in 3. člena EKČP bistveno širša od merila iz člena 3(2)(2) Uredbe Dublin III. Sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da je toženka vsa relevantna merila skrbno vzela v obzir in je celovito presojala, ali se lahko tožnika preda v Belgijo. S tožnikom je opravila dva razgovora, prvega je opravila 29. 7. 2025, drugega pa 29. 8. 2025, drugi razgovor je bil izveden ob prisotnosti njegove pooblaščenke, oba razgovora pa je prevajal tolmač. Na obeh razgovorih je bil tožnik seznanjen s potekom in vsebino tega procesnega dejanja ter postopkom po Uredbi Dublin III. Pred izdajo izpodbijanega akta je toženka proučila dokument "Informacije o stanju v Belgiji", ki ga je 19. 9. 2025 prejela od tožnikovega pooblaščenca. Do vsebine tega dokumenta se je opredelila na strani 4. in 5. strani izpodbijanega akta, sodišče njene razloge v zvezi s tem dokumentom v celoti sprejema in jih zato v tej sodbi ne navaja ponovno.

34. Iz izpodbijanega akta nadalje izhaja, da je toženka glede na prejete informacije o dostopu do nastanitvenih kapacitet v Kraljevini Belgiji stopila v stik z belgijskim pristojnim organom in ga zaprosila za zagotovilo, da bo tožnik neposredno ob vrnitvi nastanjen v ustrezne kapacitete. S strani belgijskih oblasti je 16. 10. 2025 prejela zagotovilo belgijskih migracijskih organov, da bo imel tožnik ob vrnitvi v Belgijo dostop do postopka mednarodne zaščite. Če bo tam ponovno zaprosil za azil, bo njegovo prošnjo obravnaval Generalni urad za begunce in osebe brez državljanstva v razumnem času. Poudarili so, da je Kraljevina Belgija pripravljena upoštevati določbe Uredbe Dublin III, ne more pa zagotoviti takojšnjega individualnega sprejema za prosilca. Izpostavili so tudi, da je belgijski sprejemni sistem pod velikim pritiskom in v trenutnih razmerah med osebami, ki so upravičene do sprejema, daje prednost mladoletnikom brez spremstva in družinam z ženskami in otroki. Belgija se neizmerno trudi, da bi po najboljših močeh zagotavljala pravice, določene z Direktivo 2013/33/EU z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

35. Po prejemu tega odgovora je toženka preučila aktualne podatke o obsegu sprejemnih kapacitet v Belgiji in ugotovila, da lahko realno pričakuje, da bo tožniku tam v razumnem obdobju omogočena primerna nastanitev. Ob tem se je pravilno sklicevala na sodbo Sodišča Evropske unije v združenih zadevah C- 185/2024 in C-189/24 z dne 19. 12. 2024, iz katere izhaja, da bi morale sistemske pomanjkljivosti dosegati posebej hud prag resnosti, ki bi bil odvisen od vseh okoliščin primera. Ta prag bi bil dosežen, če bi bi brezbrižnost organov države članice povzročila, da bi se oseba, ki je povsem odvisna od javne pomoči neodvisno od svoje volje in osebne izbire znašla v položaju hudega materialnega pomanjkanja, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno in duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom. Kot je toženka pravilno ugotovila, iz odgovorov pristojnih belgijskih organov ne izhaja, da bi bil lahko tožnik v Kraljevini Belgiji soočen s takšnimi okoliščinami.

36. Sodišče se tudi strinja s toženko, da okoliščine da je Belgija že odločila o tožnikovi prošnji za mednarodno zaščito in jo zavrnila, ni mogoče šteti kot sistemsko pomanjkljivost v azilnem postopku ali kot nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja (prim. sodbo Vrhovnega sodišča I Up 275/2013 z dne 29. 8. 2023).

37. Ob ugotovljenem lahko sodišče zaključi, da tožnik ni uspel izkazati sistemskih pomanjkljivostih v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi ob predaji v Kraljevino Belgijo lahko zanj pomenile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU. Čeprav je tožnik na osebnem razgovoru avgusta 2025 dejal, da se v Belgijo ne želi vrniti, ker se tam zaradi incidentov ne počuti varnega, in ker ne razume jezika, poleg tega pa so mu prepovedali vstopiti v državo za dve leti, te njegove izjave po oceni sodišča niso niti verodostojne niti konsistentne. Iz njegovih izjav na osebnem razgovoru namreč izhaja, da je tožnik v Belgiji imel nastanitev in dostop do zdravstvenih storitev, da je tam delal in služil denar, predvsem pa, da te države ni želel prostovoljno zapustiti niti po tem, ko mu je ta zavrnila prošnjo za mednarodno zaščito in mu za dve leti prepovedala vstop.

38. Dodatno sodišče še ugotavlja, da tožbene navedbe glede nevarnosti deportacije iz Kraljevine Belgije v tretjo državo zato, ker je tožnik oseba brez državljanstva, niso utemeljene saj ga Kraljevina Belgija kljub temu, da mu je zavrnila prošnjo za mednarodno zaščito in mu vročila odločitev, da mora zapustiti ozemlje te države, ni deportirala. Do tega se je na 6. strani izpodbijanega sklepa opredelila tudi toženka.

39. Izpodbijani sklep je pravilen in na zakonu utemeljen, zato je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

40. Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

41. Sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda (drugi odstavek 32. člena ZUS-1). Pri odločanju mora skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva.

42. V zvezi s standardom težko popravljive škode je Vrhovno sodišče že izreklo, da izvršitev predaje po Uredbi Dublin III sama po sebi ni nepopravljiva posledica, saj način odprave posledic izvršenega sklepa o predaji v primeru uspeha v upravnem sporu ureja že Uredba Dublin III. Ta v tretjem odstavku 29. člena določa, da če je bila oseba predana pomotoma ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena potem, ko je predaja izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme.

43. Sodišče je zgoraj pojasnilo, da tožnik ni izkazal, da bi bile v Kraljevini Belgiji upoštevne sistemske pomanjkljivosti azilnega sistema in da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo med predajo ali po njej izpostavljen dejanski nevarnosti takšnega nečloveškega ali ponižujočega ravnanja, zato tudi ni izkazal težko popravljive škode. Zato je bilo treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba Dublin III).

Ženevska konvencija o statusu beguncev z dne 28. julija 1951, spremenjena z Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967

To potrjuje tudi dokazna listina v priloženem upravnem spisu, ki so jo je toženka od Kraljevine Belgije prejela 31. 7. 2025.

V tem smislu Sodišča Evropske unije v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Sodba Sodišča Evropske unije C-411/10 z dne 21. 12. 2011 (88. točka).

Glej npr sodbe SEU v združeni zadevi Aranyosi in Caldararu proti Generalstaatsanwaltschaft Bremen (C-404/15 in C-659/15) z dne 5. 4. 2016 in v združenih zadevah C-297/17, C-318/17, C 319/17 in C-438/17 z dne 19. 3. 12019 in sodne odločbe Vrhovnega sodišča I Up 250/2016 z dne 16. 11. 2016. I Up 309/2016 z dne 6.9.2017 in I Up 245/2022 z dne 24. 11. 2022.

Sodba I Up 255/2016 z dne 23. 11. 2016 (15. točka obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.