UPRS Sodba I U 1802/2021-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-05-22

prispevki za socialno varnost - zaposlitev brezposelne osebe - vračilo prispevkov za socialno varnost - pogoji za pridobitev - neobrazložena odločba

Besedno zvezo "zaposli prikrajšanega delavca na problemskem območju" iz tretjega odstavka 27. člena ZSRR-2 je treba razumeti, da delavec, za katerega delodajalec uveljavlja spodbudo, "živi na problemskem območju". Delodajalec je upravičen do davčne olajšave za tiste delavce, ki imajo stalno prebivališče na problemskem območju z visoko brezposelnostjo.

I. Tožbi se ugodi in se izpodbijani akt Zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje št. 11064‑53034/2020-6 z dne 15. 2. 2021 odpravi ter zadeva vrne prvostopenjskemu organu v ponovno odločanje.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

1. Z izpodbijano odločbo je prvostopenjski organ zavrnil tožnikovo vlogo za povračilo plačanih prispevkov delodajalca za socialno varnost za brezposelno osebo A. A. V odločbi se sklicuje na tretji odstavek 27. člena Zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja (Uradni list RS, št. 20/11 z nadaljnjimi spremembami in dopolnitvami; v nadaljevanju: ZSRR-2) ter na 22. člen Uredbe o dodeljevanju regionalnih državnih pomoči ter načinu uveljavljanja regionalne spodbude za zaposlovanje ter davčnih olajšav za zaposlovanje in investiranje (Uradni list RS, št. 93/14 z nadaljnjimi spremembami in dopolnitvami: v nadaljevanju Uredba/2104). Iz obrazložitve prvostopenjskega akta izhaja, da je tožnik podal vlogo za povračilo plačanih prispevkov delodajalca za socialno varnost za zaposlitev navedene brezposelne osebe v problemskem območju z visoko brezposelnostjo. V postopku je bilo ugotovljeno, da ima tožnik sedež v območju z visoko brezposelnostjo. Ugotovljeno je bilo še, da je tožnik zaposlil prikrajšanega delavca A. A., stanujočega na naslovu ... v občini Dol pri Ljubljani. Ta občina ni opredeljena kot območje z visoko brezposelnostjo, ki je eden od pogojev za uspešno uveljavljanje spodbude za zaposlovanje. Tožnik je v dopolnitvi posredoval delovne liste za mesec januar, marec, junij, september in oktober 2020, iz katere izhaja, da je delavec opravljal delo ali se izobraževal dva dni na mesec v Kočevju, kar pa ni mogoče šteti za večino opravljenega dela na območju z visoko brezposelnostjo. Spodbuda za zaposlovanje na problemskih območjih z visoko brezposelnostjo je namenjena ustvarjanju novih zaposlitvenih možnosti na teh območjih. Zaposlitev navedene brezposelne osebe sicer prispeva h krepitvi gospodarske moči podjetja, vendar pa tega delavca ni mogoče šteti za delavca na problemskem območju z visoko brezposelnostjo, ki bi prispevala k znižanju brezposelnosti na problemskem območju, kot je namen te spodbude.

2. V pritožbi je tožnik uveljavljal, da iz ZSRR-2 in Uredbe/2014 izhaja, da je edini pogoj, ki se nanaša na delavca, da gre za prikrajšanega delavca, ta, ki ga opredeljuje Uredba Komisije (EU) št. 651/2014 z dne 17. junija 2014. Niti ZSRR-2 niti uredba/2014 ne določata, da bi moral delavec živeti in delati na problemskem območju. V nadaljevanju nato obravnava besedilo določila 4. točke 2. člena Uredbe (EU) 651/2014. Pravi, da je ureditev spodbude za zaposlovanje iz 27. člena ZSRR-2 jasna (

) in ne dopušča različnih interpretacij. Pravi, da je organ arbitrarno ustvaril dodatne pogoje mimo predpisov; kraj sedeža je določen za delodajalca in ne za delavca v smislu kraja, kjer delavec prebiva. Sklicuje se na jezikovno in teleološko razlago. Meni da je bistveno, na katerem območju je podjetje, ne pa, kje dela določen delavec tega podjetja. Dejstvo, da delavec dela na problemskem območju, v ničemer ne zmanjšuje brezposelnosti, saj delavec, ko je brezposeln, ni prijavljen v evidenci brezposelnih v tistem kraju, kjer bo opravljal delo, temveč se prijavi v evidenco v kraju, ki si ga sam izbere. Poleg tega delavci istega delodajalca opravljajo delo v različnih krajih, v odvisnosti od potreb. Zato, kraj, kjer je brezposelni delavec prijavljen v evidenco, ne more biti pogoj za dodelitev spodbude. V nadaljevanju pritožnik navaja, katerih pravno relevantnih dejstev organ sploh ni ugotovil, pa bi jih moral za zakonito odločitev in iz previdnosti navaja določena dejstva v zvezi z njegovo glavno dejavnostjo na problemskem območju.

V nadaljevanju pritožbe konkretno pojasnjuje primere iz neenotne sodne prakse Upravnega sodišča RS.

3. Drugostopenjski organ je tožnikovo pritožbo zavrnil. V obrazložitvi odločbe je med drugim navedeno, da je osnovni namen spodbude za zaposlovanje na problemskih območjih z visoko brezposelnostjo ustvarjanje novih zaposlitvenih možnosti na teh območjih. V obravnavani zadevi je tožnik zaposlil delavca, ki živi v občini Dol pri Ljubljani, pogoj za uspešno uveljavljanje spodbude pa je, da delodajalec zaposli osebo, ki je prijavljena v evidenco brezposelnih oseb na problematičnih območjih. Z njegovo zaposlitvijo se ne zmanjšuje brezposelnost na problemskem območju, kar je cilj programske spodbude. Sklicuje se na tretji odstavek 27. člena ZSRR-2 in na 25. člen Uredbe/2014.

4. Zoper izpodbijano odločbo tožnik vlaga tožbo zaradi bistvenih kršitev določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in vrne zadevo v ponoven postopek prvostopenjskemu organu. Priglaša stroške postopka tega upravnega spora.

5. Iz tožbenih navedb izhaja, da je po ZSRR-2 in Uredbi/2014 edini pogoj, ki se nanaša na delavca, da gre za prikrajšanega delavca, kot ga opredeljuje Uredba Komisije (EU) št. 651/2014 z dne 17. junija 2014 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom pri uporabi členov 107 in 108 Pogodbe (v nadaljevanju: Uredba 651/2014). ZSRR-2, Uredba in Uredba 651/2014 ne določajo, da bi delavec moral živeti in delati na problemskem območju oziroma, da bi moral biti na problemskem območju delavec prijavljen v evidenci brezposelnih oseb.

6. V zvezi s pravnim okvirjem tožnik citira prvi in tretji odstavek 27. člena ZSRR-1, 4. točko prvega odstavka 2. člena Uredbe 651/2014 ter tretji odstavek 22. člena Uredbe/2014 in trdi, da so jasno razvidno pogoji, ki jih mora za pridobitev pravice izpolnjevati delodajalec ter pogoji, ki so v skladu z ZSRR-2 vezani na pri njemu zaposlenega delavca, za katerega delodajalec zahteva povrnitev prispevkov. Delodajalec, ki izpolnjuje pogoje iz prvega odstavka 27. člena ZSRR-2, in je zaposlil delavca, ki ima v skladu z Uredbo 651/2014 položaj prikrajšanega delavca, na podlagi zaposlitve pa je prišlo do neto povečanja števila zaposlenih oziroma do neto povečanja števila zaposlenih ni prišlo na podlagi izjeme, je upravičen do enkratne pomoči v obliki povračila plačanih prispevkov delodajalca za socialno varnost. Drugih pogojev pravno relevantni predpisi ne določajo. Tožnik poudarja, da ima sedež in dejansko izvaja dejavnost v problemskem območju z visoko brezposelnostjo (območja Pokolpja), delavec, z zaposlitvijo katerega je prišlo do neto povečanja števila zaposlenih v primerjavi s povprečjem v zadnjih dvanajstih mesecev, pa je prikrajšani delavec.

7. Trdi, da odločitev tožene stranke temelji izključno na dejstvu, kje ima delavec stalno prebivališče. V zvezi z ugotovitvijo prvostopenjskega in drugostopenjskega organa, da delavec, ki živi izven problemskega območja z visoko brezposelnostjo, prispeva h krepitvi gospodarske moči podjetja s sedežem na problemskem območju, vendar ne prispeva k osnovnemu cilju spodbude za zaposlovanje iz 27. člena ZSRR-2, meni, da tožena stranka arbitrarno uvaja nove oziroma dodatne pogoje za prejem subvencije, ki je ne določata ZSRR-2 in Uredba/2014. Oba organa v izpodbijani odločbi nista navedla določbe predpisa, ki bi urejala pogoj, ki naj ga tožnik in pri njem zaposleni delavec ne bi izpolnjevala (tj. pogoj, da mora delavec "živeti" oziroma "prebivati" na določen območju).

8. Tožnik izraža tudi nestrinjanje s stališčem, da je edina možna uresničitev namena spodbude, če delodajalec zaposli delavca, ki živi na problemskem območju z visoko brezposelnostjo. Če bi bila ta navedena možnost edina, bi zakonodajalec kraj prebivališča delavca izrecno določil kot pogoj za pridobitev spodbude. Kraj, kjer delavec prebiva, ni relevanten. Kraj je kot pogoj določen za delodajalca in ne za delavca. Trdi, da je materialnopravno zmotna odločitev tožene stranke o zavrnitvi vloge, ker naj delavec na območju z visoko stopnjo brezposelnosti ne bi opravljal dela, saj za takšno interpretacijo ni pravne podlage in je ne omogoča jezikovna razlaga 27. člena ZSRR-2. Po tožnikovem mnenju sta za odločitev v obravnavani zadevi brezpredmetna stalno prebivališče delavca in kraj prijave v evidenco brezposelnih oseb. Delodajalec mora biti tisti, ki mora na problemskem območju opravljati dejavnost, kar je tožena stranka ugotovila v upravnem postopku. Kraj opravljanja dejavnosti je kot pogoj določen za delodajalca. Razlage, da bi na problemskem območju delo moral opravljati tudi delavec, ne omogoča jezikovna razlaga.

9. Ob sklicevanju na tretji odstavek 22. člena Uredbe/2014 tožnik trdi, da tožena stranka ni ugotavljala, ali tožnik dejansko opravlja dejavnost na problemskem območju z visoko brezposelnostjo; ali je pri delavcih, za katere tožnik uveljavlja povrnitev prispevkov, podan katerikoli izmed alternativno naštetih pogojev za prikrajšanega delavca; ali je zaposlitev delavcev pri tožniku pomenila neto povečanje števila zaposlenih v primerjavi s povprečjem v zadnjih 12 mesecih oziroma ali je podana katera izmed izjem iz tretjega odstavka tretjega odstavka 22. člena Uredbe. Drugih dejstev tožena stranka ne bi smela ugotavljati. Po tožnikovem mnenju ni pravno pomembno, kje prebiva delavec, za katerega tožnik uveljavlja povrnitev prispevkov, in kje je bil ta delavec registriran v evidenci brezposelnih oseb.

10. V zaključnem delu tožbe tožnik opozarja na neenotno sodno prakso Upravnega sodišča RS in v zvezi s tem povzema nekaj sodb, kjer je sodišče sprejelo različna stališča o tem, kakšni pogoji morajo biti izpolnjeni za pridobitev spodbude. V zvezi s tem se sklicuje na ločeno mnenje sodnika Vrhovnega sodišča v zadevi X Ips 4/2020 z dne 13. 4. 2021, v kateri je večinsko stališče Vrhovnega sodišča, da mora delavec, za katerega delodajalec uveljavlja spodbudo za zaposlovanje, živeti na problemskem območju. Kot dokaz predlaga zaslišanje zakonite zastopnice družbe B., d.o.o..

11. Tožena stranka je poslala upravni spis, na tožbo pa ni posebej odgovorila, le navedla je, da predlaga, da se glavna obravnava ne opravi.

12. Določilo 27. člena ZSRR-2 v prvem odstavku pravi, da povračilo plačanih prispevkov delodajalca za socialno varnost lahko uveljavlja delodajalec ali delodajalka, ki ima sedež in dejansko izvaja dejavnost v problemskem območju z visoko brezposelnostjo ali, v primerih ko opravlja dejavnost, za katero ne obstaja registrski organ ali druga predpisana evidenca, stalno ali začasno prebivališče v problemskem območju z visoko brezposelnostjo ter tam dejansko izvaja dejavnost.

13. Drugi odstavek istega člena pravi, da

"delavec, za katerega se lahko uveljavlja spodbuda za zaposlovanje, je prikrajšani delavec, kot ga opredeljuje Uredba Komisije (EU) št.651/2014 z dne 17.junija 2014 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive z notranjim trgom pri uporabi členov 107 in 108 Pogodbe (UL L št.187 z dne 26.junija 2013, str. 1; v nadaljnjem besedilu: Uredba 651/2014/EU)."

"Delodajalcu, ki zaposli delavca iz prejšnjega odstavka na problemskem območju z visoko brezposelnostjo, se za tega delavca, za obdobje enega leta, kot enkratna pomoč, povrnejo plačani prispevki delodajalca za socialno varnost iz proračuna Republike Slovenije."

15. Iz izpodbijane odločbe izhaja, da se tožnik ukvarja s tržno dejavnostjo varovanja in ima sedež v Kočevju, ki spada na območje Pokolpja in je problemsko območje z visoko brezposelnostjo. Tožnik je v upravnem postopku uveljavljal povračilo plačanih prispevkov za socialno varnost v skladu z ZRSS-2 in 4. točko 2. člena Uredbe (EU) 651/2014 za zaposlitev delavca s stalnim prebivališčem v Dolu pri Ljubljani, ki ni območje z visoko brezposelnostjo. To med strankama ni sporno.

16. Preden sodišče izpostavi, kaj točno je med strankama v materialno-pravnem smislu sporno, in se do tega opredeli, je potrebno navesti, da prvostopenjski organ v ključnem delu obrazložitve odločbe pravi, da prikrajšani delavec stanuje v Občini Dol pri Ljubljani, ki pa ni opredeljena kot območje z visoko brezposelnostjo, ki je eden od pogojev za uspešno uveljavljanje spodbude. V istem odstavku pa se sklicuje na predloženo dokumentacijo tožeče stranke, da je ta delavec opravljal delo ali se je izobraževal v vsakem od petih navedenih mesecih v letu 2020 po 2 dni na mesec na območju Kočevja, kar pa ni mogoče šteti za večino opravljenega dela na območju z visoko brezposelnostjo. Za tem je organ navedel, da omenjenega delavca ni mogoče šteti za delavca na problemskem območju z visoko brezposelnostjo, ki bi prispevala k znižanju brezposelnosti na tem problemskem območju, kar pa je namen spodbude.

17. Iz prvostopenjske odločbe torej ni razvidno, ali je organ štel, da je razlog za zavrnitev vloge okoliščina, da omenjeni delavec ne stanuje na problemskem območju z visoko stopnjo brezposelnosti, ali pa je bil razlog za zavrnitev vloge, da ta delavec ni večino časa opravljal na problemskem območju z visoko stopnjo brezposelnosti, ali pa sta po mnenju prvostopenjskega organa podana oba omenjena razloga za zavrnitev vloge. Prvostopenjski akt je torej v bistvenem delu obrazložitve pomanjkljiv oziroma nejasen.

18. Nadalje je potrebno v izhodišču obrazložitve sodbe ugotoviti, da drugostopenjski organ najprej izpostavlja, da je v zadevi pomembno, kje je zaposleni delavec opravljal delo.

To je bil, kot že rečeno, eden od dveh razlogov, ki jih je navajal prvostopenjski organ za zavrnitev vloge. Nato pa je drugostopenjski organ izpeljal, da je glede na namen regionalne spodbude bistveno, ali se povečujejo zaposlitvene možnosti na problemskih območjih z visoko brezposelnostjo. Drugostopenjski organ je torej za razlog za zavrnitev pritožbe štel, da se z zaposlitvijo omenjenega delavca ne zmanjšuje brezposelnost na problemskem območju, ampak na območju, ki ga Vlada RS ni določila za območje z visoko registrirano brezposelnostjo,

kar je drugi omenjeni razlog iz prvostopenjske odločbe. V zvezi s pritožbenim ugovorom neenotne sodne prakse je drugostopenjski organ navedel sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi X Ips 125/2020 z dne 10. 3. 2021 v delu, kjer to sodišče pravi, da je treba besedno zvezo "zaposli prikrajšanega delavca na problemskem območju" iz tretjega odstavka 27. člena ZSRR-2 razumeti, da delavec, za katerega delodajalec uveljavlja spodbudo, "živi" na problemskem območju.

V zadevi je pomembno tudi to, da drugostopenjski organ, ko po eni strani dokaj obširno povzema pritožbene navedbe in ugovore, pa na drugi strani sploh ne omenja pritožnikovega sklicevanja na Uredbo 651/2014 in tega akta iz sekundarnega prava EU v obrazložitvi niti ne omeni.

19. Sodišče ugotavlja, da je pritožbeni ugovor glede pomena 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014 za zakonito odločitev v tem primeru bistven in tožena stranka nanj ni odgovorila v smislu drugega odstavka 254. člena ZUP. Po tej določbi mora organ druge stopnje v obrazložitvi odločbe presoditi vse pritožbene navedbe. Po določbi prvega odstavka istega člena pa se določbe ZUP, ki se nanašajo na odločbo, smiselno nanašajo tudi na odločbo o pritožbi. Po določilu 1., 2. in 4. točke prvega odstavka 214. člena ZUP mora obrazložitev obsegati razložitev zahtevka stranke ter njene navedbe o dejstvih, ugotovljeno dejansko stanje ter navedbo določb predpisov, na katere se odločba opira. Niti prvostopenjski akt niti drugostopenjski akt ne omenjata določbe 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014, katere razlaga je ključna za zakonito odločitev in obrazložitev (vseh) razlogov, zaradi katerih je bila vloga tožnika zavrnjena. Poleg tega pojem prikrajšanega delavca ni opredeljen le v 4. točki 2. člena, ampak tudi v 99. točki istega člena (resno prikrajšani delavec) Uredbe 651/2014. Uredba 651/2014 tudi razlikuje med regionalno pomočjo (Poglavje III/oddelek 1) in pomočjo za prikrajšane delavce (Poglavje III/Oddelek 6), pri čemer slednja ureja pomoč za nadomestilo stroškov pomoči za prikrajšane delavce (35. člen Uredbe 651/2014). Razlika med določbo 4. točke 2. člena in 35. členom Uredbe 651/2014 je pomembna. Določba 4. točke 2. člena je namenjena zgolj opredeljevanju pojma "prikrajšani delavec", med tem ko je namen določbe 35. člena Uredbe 651/2014 ureditev pogojev za pomoč za nadomestilo stroškov pomoči za prikrajšane delavce.

20. Ker se izpodbijane odločbe v povezavi z drugostopenjsko odločbo ne da preizkusiti (7. točka drugega odstavka 237. člena ZUP v zvezi z določbo tretjega odstavka 27. člena ZUS-1), razen v tem smislu, da sta obrazložitvi bistveno pomanjkljivi, je sodišče tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki (prvostopenjskemu organu) v ponoven postopek.

21. Zakaj je razlaga in uporaba določbe 4. točke 2. člena Uredbe 561/2014 bistvena za to, da tožeča stranka dobi celovito in zakonito obrazložitev odločbe na podlagi vloge za dodelitev spodbude, pa sodišče utemeljuje v nadaljevanju te sodbe.

22. Med strankama je v bistvenem sporna razlaga materialnega predpisa glede vprašanja, ali za uveljavljanje spodbude zaposlovanja v skladu s 27. členom ZSRR‑2 zadošča, da ima delodajalec sedež na problemskem območju in da na tem območju opravlja dejavnost. Do navedenega vprašanja se je že opredelilo Vrhovno sodišče v zadevah X Ips 4/2021 dne 13. 4. 2021 in X Ips 125/2020 dne 10. 3. 2021 ter Ustavno sodišče v zadevi Up-40/23-12 dne 22. 1. 2025.

23. Ustavno sodišče je v zvezi s tem v mejah svojih omejenih pristojnosti, ki jih zamejuje postopek z ustavno pritožbo, izpeljalo, da drugi odstavek 28. člena ZSRR-2 v zvezi z drugim odstavkom 27. člena ZSRR-2, ki opredeljuje delavca, ne določa izrecno, da mora imeti delavec stalno prebivališče na problemskem območju z visoko brezposelnostjo.

"Ker pa je davčna olajšava vezana na problemsko območje z visoko brezposelnostjo, navedeno pomeni, da mora obstajati vez med delavcem in problemskim območjem."

Jezikovna razlaga določa le okvir, v katerem se razlagalec giblje, in je le prva stopnja, ki določa možni besedni pomen pravnega pravila. Zato je treba pomen zakonskega besedila dopolniti in preveriti tudi z drugimi metodami razlage. Pri razlagi pomena zakonskega besedila je treba upoštevati tudi umeščenost zakonske določbe v zakon.

24. Ustavno sodišče nadaljuje, da ZSRR-2 ureja spodbujanje skladnega regionalnega razvoja in določa ukrepe regionalne politike. Zakon v V. poglavju ureja ukrepe endogene regionalne politike v 22. do 30. členu. Eden izmed ukrepov endogene regionalne politike so dodatni začasni ukrepi razvojne podpore za programska območja z visoko brezposelnostjo (25. člen ZSRR-2), poleg tega pa tudi spodbude za zaposlovanje na problemskih območjih z visoko brezposelnostjo (27. člen ZSRR-2).

Ustavno sodišče pravi, da ne more (in še zlasti ne kot edina mogoča) obveljati razlaga, za katero se je zavzemala pritožnica v postopku ustavne pritožbe, da bi bil delodajalec upravičen do te olajšave za vse delavce že zgolj s tem, da bi imel sedež na tem območju in bi na njem izvajal dejavnost. Nasprotno, tudi po presoji Ustavnega sodišča

"ni nerazumna, še manj pa očitno napačna in samovoljna, razlaga Upravnega sodišča,"

da mora delodajalec, zato da bi bil upravičen do te olajšave, zaposliti tudi delavca, ki je brezposelna oseba in izpolnjuje vsaj še enega od pogojev iz drugega odstavka 27. člena ZSRR-2, s čimer prispeva k znižanju kritične meje stopnje registrirane brezposelnosti na problemskem območju z visoko brezposelnostjo (drugi odstavek 28. člena ZSRR-2 v zvezi z drugim odstavkom 27. člena in prvim odstavkom 25. člena ZSRR-2). Z upoštevanjem jezikovne, sistematične in namenske razlage je namreč mogoče drugi odstavek 28. člena ZSRR-2 v zvezi z drugim odstavkom 27. člena ZSRR-2 glede na okoliščine konkretnega primera razlagati tako, da je delodajalec upravičen do davčne olajšave za tiste delavce, ki imajo stalno prebivališče na problemskem območju z visoko brezposelnostjo.

25. Enako stališče je zavzelo tudi Vrhovno sodišče v postopkih revizije. Vrhovno sodišče v zadevi X Ips 4/2020 namreč pravi, da že iz naslova navedene zakonske določbe (spodbuda za zaposlovanje na problemskih območjih z visoko brezposelnostjo) kot tudi iz njenega zakonskega besedila izhaja, da je spodbuda za zaposlovanje regionalno naravnana in neposredno vezana na območja z visoko brezposelnostjo. Iz nje tudi izhaja, da mora tako na strani delodajalca kot na strani delavca obstajati določena vez s takim območjem. Za delavca to izhaja iz določbe tretjega odstavka 27. člena ZSRR-2, pri čemer prvi del njenega besedila, ki pravi

/.../ "Delodajalcu, ki zaposli delavca iz prejšnjega odstavka na problemskem območju /.../

", odpira vprašanje, kakšna mora biti ta vez. Glede na navedeno je treba tudi po oceni Vrhovnega sodišča pri razlagi sporne določbe upoštevati še druge razlagalne metode, predvsem logično in namensko razlago sporne določbe, in ne drži, kot to navaja revident, da sporne določbe ni mogoče razlagati na tak način.

Po stališču Vrhovnega sodišča ne bi bilo logično, da bi zakonodajalec vezal spodbudo za zaposlovanje na problemska območja z visoko brezposelnostjo, njen osrednji cilj pa ne bi bil znižanje stopnje registrirane brezposelnosti prikrajšanih kategorij delavcev na teh območjih, ampak le spodbujanje delodajalcev k zaposlovanju in s tem spodbujanje gospodarstva. Gre za specifično, eno izmed več možnih, regionalno naravnanih spodbud, ki ni namenjena izboljšanju zaposlitvenih možnosti (katerihkoli) brezposelnih delavcev (iz aktivne politike zaposlovanja) oziroma splošnemu znižanju stopnje brezposelnosti, ampak se ti cilji zasledujejo na točno določenem območju.

Sporno določbo je torej treba razlagati v skladu z zgoraj navedenim namenom. To pa pomeni, da je treba besedno zvezo /.../ "zaposli delavca iz prejšnjega odstavka na problemskem območju" /.../ iz tretjega odstavka 27. člena ZSRR-2 razumeti tako, da mora prikrajšani delavec, za katerega delodajalec iz prvega odstavka sporne določbe uveljavlja spodbudo za zaposlovanje, živeti na problemskem območju. Le če delodajalec zaposli delavca s tega območja, se bo stopnja brezposelnosti na tem območju znižala.

26. Tožnik se je že v pritožbi in tudi v tožbi skliceval ne neenotno sodno prakso, vendar ima glede tega po izdanih (omenjenih) sodnih odločbah Ustavnega sodišča in Vrhovnega sodišča v revizijskih postopkih prav samo v tem smislu, da je v omenjenih zadevah prišlo do odklonilnih ločenih mnenj dveh sodnikov in da je stališče, ki se ujema z omenjenima odklonilnima ločenima mnenjema, tri-članski senat Upravnega sodišča sprejel v zadevi I U 1208/2018 z dne 13. 2. 2020.

27. V odklonilnem ločenem mnenju v revizijski zadevi X Ips 4/2021 je sodnik C. C. na podlagi širše razlage glede namena predmetne regionalne pomoči izpeljal, da je dovolj to, da se bo delavec zaposlil na delovnem mestu v podjetju, ki posluje na takem problemskem območju, in kjer se bo dejavnost dejansko izvajala. Pogoj prebivanja delavca na takem območju po njegovem mnenju iz zakona ne izhaja.

V odklonilnem ločenem mnenju ustavne sodnice D. D. v že citirani ustavni odločbi pa pogoj prebivanja delavca na problemskem območju ni predpisan, ker to izhaja že iz jezikovne razlage določila drugega odstavka 28. člena v zvezi z drugim odstavkom 27. člena ZSRR-2.

28. Upravno sodišče ni absolutno vezano na večinsko interpretacijo Ustavnega sodišča ali Vrhovnega sodišča iz že omenjenega razloga v zvezi s specifičnostmi postopka z ustavno pritožbo pred Ustavnim sodiščem in zaradi določbe 11. člena člena Zakona o sodiščih.

29. Poleg tega pa v primeru, če gre v zadevi za izvajanje prava EU, torej če zadeva spada na področje uporabe prava EU, pri čemer zadeve državnih pomoči podjetjem velikokrat spadajo na področje prava EU,

kakor tudi če morda tožena stranka z izpodbijanim aktom in izvajanjem ZSRR-2 ter Uredbe/2014 ne izvaja prava EU, ampak se neka določba prava EU uporablja na podlagi nacionalnega prava, ker se slednje sklicuje na vsebino določbe iz prava EU, je interpretacija Sodišča EU določbe iz prava EU bistvena za razlago nacionalne določbe, ki se na to določbo iz prava EU sklicuje oziroma je treba pri razlagi prava izhajati iz metod razlage prava EU, ki jih uporablja Sodišče EU; te pa se lahko in dostikrat se razlikujejo od metod razlage prava s strani držav članic EU.

30. Tožena stranka se bo torej v ponovljenem postopku morala opredeliti do tega, ali s predmetnim odločanjem izvaja Uredbo 651/2014 v tem smislu, da sporni predmet spada na področje uporabe prava EU, ali pa z izpodbijanim aktom nima namena izvajati Uredbe 651/2014, ker je zakonodajalec Republike Slovenije v drugem odstavku 27. člena ZSRR-2 zgolj uporabil tehniko sklicevanja na opredelitev prikrajšanega delavca iz Uredbe 651/2014 ne da bi hkrati šlo za izvajanje Uredbe 651/2014.

31. Upravno sodišče v tej zadevi torej ni vezano na omenjeno stališče Ustavnega sodišča in Vrhovnega sodišča, ker iz navedenih odločb Ustavnega sodišča in Vrhovnega sodišča ni razvidno, da bi omenjeni sodišči in Upravno sodišče v omenjenih (predhodnih) zadevah uporabila načela za uporabo in metode razlage prava, ki veljajo v pravu EU.

Po določbi tretjega odstavka 3.a člena Ustave se pravni akti sprejeti v okviru mednarodnih organizacij, na katere Slovenija prenese izvrševanje dela suverenih pravic, v Sloveniji uporabljajo v skladu s pravno ureditvijo teh organizacij, v tem primeru je to pravna ureditev Evropske unije.

32. V okviru pravne ureditve EU pa je v situaciji, ko gre za izvajanje prava EU, treba upoštevati načelo primarnosti prava EU, ki pomeni, da sklicevanje države članice na določbe nacionalnega prava, čeprav so te ustavnopravne, ne sme posegati v enotnost in učinkovitost prava EU. V skladu z ustaljeno sodno prakso so namreč učinki načela primarnosti prava EU zavezujoči za vse organe države članice, ne da bi med drugim nacionalne določbe, vključno z ustavnim redom, to lahko ovirale.

Ker ima Sodišče EU tako izključno pristojnost, da poda dokončno razlago prava EU, mora pri izvajanju te pristojnosti pojasniti obseg načela primarnosti prava EU glede na ustrezne določbe tega prava, tako da ta obseg ne more biti odvisen od razlage določb nacionalnega prava niti od razlage določb prava EU, ki jo je podalo nacionalno sodišče in ki ne ustreza razlagi Sodišča EU.

Načelo primarnosti nacionalnemu sodišču, ki mora v okviru svojih pristojnosti uporabiti določbe prava EU, nalaga obveznost, da če ne more podati razlage nacionalne ureditve, ki bi bila v skladu z zahtevami prava Unije, zagotovi polni učinek zahtev tega prava v sporu, ki mu je predložen, pri čemer lahko po potrebi po lastni presoji odloči, da ne bo uporabilo nacionalne ureditve

, tudi poznejše, ki je v nasprotju z določbo prava EU, ki ima neposredni učinek, ne da bi mu bilo treba zahtevati ali čakati na predhodno odpravo te nacionalne ureditve ali prakse po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku.

Ko Sodišče EU omenja nacionalno ureditev in prakso, to vključuje določbe nacionalnega pravnega reda ali vsako zakonodajno, upravno ali sodo prakso, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava EU.

Obveznost, da po potrebi ne uporabijo nacionalne zakonodaje ali prakse, ki je v nasprotju z določbo prava Unije, ki ima neposredni učinek, ne velja le za nacionalna sodišča, ampak tudi za vse organe države, vključno z upravnimi organi, ki so v okviru svojih pristojnosti odgovorni za uporabo prava Unije.

33. Te posledice primarnosti prava EU in obveznost ignoriranja domače upravno-sodne prakse s strani upravnih organov in sodišč, če ta praksa odstopa od pomena določb prava EU, ki imajo neposredni učinek, seveda velja, če zadeva spada na področje uporabe prava EU oziroma če organ izvaja pravo EU. Če pa zadeva ne spada na področje prava EU, a se nacionalno pravo sklicuje na konkretno in brezpogojno odločbo iz prava EU, je treba upoštevati prakso Sodišča EU v zvezi z razlago predmetne določbe iz prava EU, oziroma je treba pravo razlagati z metodami, ki jih uporablja Sodišče EU, ali pa mora sodišče postaviti predhodno vprašanje Sodišču EU na podlagi 267. člena Pogodbe o delovanju EU. Ko je Sodišče EU razlagalo Uredbo 651/2014, je potrdilo uveljavljeno metodo oziroma načelo glede dopustnosti predhodnega vprašanja v taki situaciji. Sodišče EU je namreč kot dopustne priznalo predloge za sprejetje predhodne odločbe, ki so se nanašali na določbe prava Unije, v položajih, v katerih dejstva v postopku v glavni stvari niso spadala na področje uporabe prava Unije, ampak so se določbe tega prava, brez spremembe njihovega predmeta ali obsega, uporabljale na podlagi nacionalnega prava, ker se je to pravo neposredno in brezpogojno sklicevalo na vsebino teh določb. Sodišče EU v takih situacijah upošteva, da je v očitnem interesu pravnega reda Unije, da se določbe, prevzete iz prava Unije, zaradi izogibanja razhajanjem v razlagi v prihodnosti razlagajo enotno.

34. Upravno sodišče v tej zadevi ni dolžno postaviti predhodnega vprašanja, kadar obstaja dilema glede interpretacije prava EU (drugi pod-odstavek člena 267 Pogodbe o delovanju EU), ampak ima avtonomijo, da razlaga pravo EU, kot meni, da je prav, pri čemer pa mora uporabiti načela uporabe in metode razlage prava EU. Obveznost postaviti predhodno vprašanje, če ima dvome o razlagi prava EU ali domačega prava v navezavi na pravo EU, ima sodišče, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva (tretji pod-odstavek člena 267 PDEU). Zato Upravno sodišče v nadaljevanju podaja metodološke napotke, kako mora tožena stranka v ponovljenem postopku v primeru, da z izpodbijanima aktom izvaja Uredbo 651/2014, razlagati drugi odstavek 27. člena ZSRR-2, kakor tudi, če ne izvaja omenjenega sekundarnega pravnega vira EU, ampak se zakonodajalec Republike Slovenije v drugem in tretjem odstavku 27. člena ZSRR-2 zgolj sklicuje na pravno določbo iz 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014.

35. V uvodnih določbah se ZSRR-2 ne sklicuje na Uredbo 651/2014, tako da bi bilo možno brez dvoma zaključiti, da izpodbijani akt spada na področje uporabe prava EU v smislu izvajanja Uredbe 651/2014; struktura in besedilo določila 27. člena ZSRR-2 je taka, da bi lahko šlo zgolj za sklicevanje na opredelitev pojma "prikrajšanega delavca" iz 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014 in za nič več kot to. Vendar pa je v določilu sedmega odstavka 27. člena ZSRR-2 Uredba 651/2014 še dvakrat omenjena; nadalje 28. člen ZSRR-2, ki se sicer nanaša na davčne olajšave podjetij za zaposlovanje in investiranje na problemskih območjih z visoko brezposelnostjo, večkrat omenja Uredbo 651/2014, kakor tudi v določilu člena 31 (regionalne državne pomoči). Različica ZSRR iz leta 2011 v določbi drugega odstavka 27. člena ZSRR ni vsebovala sklicevanja na opredelitev prikrajšanega delavca iz Uredbe 651/2014, kar je razumljivo, saj Uredba 651/2014 takrat še ni bila sprejeta. Tudi dopolnitev ZSRR v letu 2012 še ni uvedla omenjene opredelitve. Opredelitev pojma "prikrajšani delavec" iz Uredbe 651/2014 je uvedla dopolnitev zakona iz leta 2016, torej po sprejemu Uredbe 651/2014, kar kaže na to, da bi v predmetni zadevi lahko šlo za izvajanje Uredbe 651/2014 in da zadeva spada na področje prva EU in da ne gre zgolj za sklicevanje na opredelitev pojma "prikrajšani delavec" iz prava EU za potrebe prvih treh odstavkov 27. člena ZSRR-2. Če je tožena stranka v tem primeru nameravala izvajati Uredbo 651/2014, je seveda treba upoštevati tudi, da so uredbe zavezujoče v celoti in se neposredno uporabljajo v vseh državah članicah (člen 288(2) PDEU).

36. Iz primerljive sodne prakse Sodišča EU, ko je to sodišče razlagalo določene pojme iz 2. člena Uredbe 651/2014 ob upoštevanju predhodnih vprašanj, ki so jih postavila sodišče držav članic glede na opredelitve in razlago teh pojmov v domači zakonodaji, izhaja naslednja postopnost pri razlagi prava EU.

37. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča EU iz zahtev po enotni uporabi prava EU in načela enakosti izhaja, da je treba pojme iz določbe prava EU, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotujejo izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej EU razlagati avtonomno in enotno, ne glede na opredelitve, ki se uporabljajo v državah članicah, pri čemer pa je treba upoštevati besedilo zadevne določbe ter okvir in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je ta določba.

Očitno je, da določba 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014 ne napotuje izrecno v kakršnem koli vidiku na pravo države članice.

38. V takem primeru Sodišče EU pravi, da iz zahtev po enotni uporabi prava EU in načela enakosti izhaja, da je treba pojme iz določbe prava EU, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotujejo izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej EU razlagati avtonomno in enotno, ne glede na opredelitve, ki se uporabljajo v državah članicah, pri čemer pa je treba upoštevati besedilo zadevne določbe ter okvir in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je ta določba.

V primeru, da pravo EU ne opredeljuje določenega pojma in ne usmerja na pravo države članice glede tega pojma,

potem je treba pomen oziroma vsebino tega pojma določiti glede na "običajen" pomen predmetnega pojma v vsakdanjem jeziku;

poleg tega pa je treba upoštevati besedilo in sobesedilo določb(e), v kateri se ta pojem nahaja, ter namen Uredbe 651/2014, ki je med drugim tudi v izboljšanju jasnosti upravnih postopkov in pravne varnosti z zagotovitvijo učinkovitega in poenostavljenega spremljanja pravil o konkurenci na področju državnih pomoči.

39. V konkretnem primeru ne gre za takšno situacijo, kajti pojem "prikrajšanega delavca" je opredeljen v 4. točki 2. člena Uredbe 651/2014 in sicer s konkretnimi merili od točke a.) do točke g.). Zato je z obravnavano zadevo bolj primerljiva zadeva

, kajti v tej zadevi je Sodišče EU razlagalo pojem "organizacije za raziskovanje in širjenje znanja" iz 83. točke člena 2 Uredbe 651/2014, ki pa je dokaj obširno in natančno opredeljen pojem in sicer preko meril v tem istem določilu. Vendar tudi v takih situaciji Sodišče EU pravi, da je treba izhajati iz jezikovne metode in ob tem upoštevati sistematiko ter namen določbe.

40. Nadalje, če je določen pojem v Uredbi 651/2014 opredeljen, kot je na primer pojem "predelave kmetijskega proizvoda", potem Sodišče EU uporablja izraz, da gre za "izrecno" ali "specifično" opredelitev.

Za določilo točke 18, 2. člena Uredbe 651/2014, ki vsebuje pojem "podjetje v težavah", Sodišče EU na primer pravi, da zakonodajalec EU ne uporablja "enotne" opredelitve, ampak določa več alternativnih meril.

Ker tudi določba, ki je relevantna v obravnavanem upravnem sporu, vsebuje alternativna merila od točke a.) do točke g.), je pomembno, da v zadevi

Sodišče EU pravi, da je namen alternativnih meril pojasniti obseg določila, ki ureja državno pomoč v Uredbi 651/2014.

41. Naslednji tak primer je pojem "vpisani osnovni kapital" iz 18. točke 2. člena Uredbe 651/2014. Sodišče EU v zvezi s tem pravi, da ta pojem ni opredeljen in da ta zato potrebuje samostojno in enotno razlago v celotni EU,

kar posledično pomeni, da je treba spet izhajati iz običajnega pomena v vsakdanjem jeziku, treba je upoštevati okvir, v katerem se ta pojem uporablja, in cilje, ki jim ureditev sledi, v povezavi z sobesedilom določbe.

tudi izhaja, da so pomembna tudi načela enakega obravnavanja, preglednosti in sorazmernosti, ki so temeljnega pomena z vidika izpostavljene konkurenčnosti med podjetji

tudi zato, da podjetjem ni onemogočeno ali pretirano oteženo dokazovanje pogojev glede državne pomoči.

42. Iz povedanega sledi, da razumevanje besedilo iz tretjega odstavka 27. člena ZSRR-2 -

/.../ "ki zaposli delavca iz prejšnjega odstavka na problemskem območju" /.../

, na katerega je drugostopenjski organ oprl zavrnitev pritožbe, ne more biti relevantno za razlago pojma "prikrajšani delavec" iz drugega odstavka 27. člena ZSRR-2, med tem ko iz prvostopenjske odločbe niti ni razvidno, kaj je bil konkreten razlog za zavrnitev vloge, noben od upravnih organov pa ni uporabil določbe 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014 in iz odločb tudi ni razvidno, ali gre za izvajanje prava EU, ali pa ne gre za zadevo, ki spada na področje uporabe prava EU in je zakonodajalec Republike Slovenije zgolj uporabil pojem prikrajšanega delavca iz Uredbe 651/2014. Vendar v obeh primerih je treba določbo drugega odstavka 27. člena ZSRR-2 razlagati v skladu z zgoraj navedenimi metodami razlage prava EU. Ob tem je iz Uredbe 651/2014 dovolj jasno razvidno, da je regionalna pomoč podjetjem na problemskih območjih eno, pomoč za nadomestilo stroškov pomoči za prikrajšane delavce pa nekaj drugega. Očitno je tudi, da zakonodajalec EU le v merilih pod točko f.) in g.) uporablja teritorialni princip, ker govori o celotnem področju v državi članici.

43. V ponovljenem postopku se bo zato pristojni organ moral jasno opredeliti do tega, na podlagi katere konkretne pravne določbe iz 4. točke 2. člena Uredbe 651/2014 tožniku pripada ali mu ne pripada obravnavana spodbuda in v zvezi s tem tožnika pozvati, da predloži vse potrebne dokaze, in pristojni organ bo moral svojo odločitev utemeljiti na podlagi načel in metod uporabe prava EU, ki so navedena v tej sodbi.

44. Ker je tožena stranka kršila procesne določbe 1., 2. in 4. točke prvega odstavka 214. člena v zvezi s 7. točko drugega odstavka 237. člena ZUP in je na nepravilen način razlagala določbo tretjega odstavka v zvezi z drugim odstavkom 27. člena ZSRR-2, je sodišče tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek (3. in 4. točka prvega stavka 64. člena ZUS-1). Tožena stranka mora nov upravni akt izdati v 30 dneh od prejema te sodbe, pri tem pa je vezana na pravna stališča, ki zadevajo postopke, ter na razlago materialnega prava.

45. Sodišče je v zadevi razsodilo brez glavne obravnave, ker tista pravno pomembna dejstva, ki so bila podlaga za izdajo obeh upravnih aktov, med strankama niso sporna (prvi odstavek 59. člena ZUS-1), temveč je bilo primarno sporno med strankama le vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Tožnik niti ni predlagal izvedbe kakšnih dokazov na glavni obravnavi, poleg tega je sodišče tožbi ugodilo. Pri tem je sodišče upoštevalo tudi, da je Evropsko sodišče za človekove pravice v več sodbah izrecno zavzelo stališče, da lahko sodišča pri odločanju o opravi glavne obravnave upoštevajo načelo učinkovitosti in ekonomičnosti.

Glede na ustaljeno sodno prakso ESČP je to posebej upravičeno in ne predstavlja kršitve 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin v tistih primerih, ko se (še) ne postavljajo nobena v zadevi relevantna dejanska (ali pravna) vprašanja, do katerih se sodišče ne bi moglo opredeliti in spor razrešiti zgolj na podlagi pregleda spisa.

46. Sodišče je v obravnavanem postopku, ki se je začel pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1C), odločilo po sodniku posamezniku na podlagi drugega odstavka 25. člena ZUS-1C v zvezi s 13. členom ZUS-1, saj v postopku še ni bil razpisan pripravljalni narok ali prvi narok za glavno obravnavo, zadeva pa ni bila predložena na sejo do uveljavitve ZUS-1C.

47. Tožeča stranka je zahtevala povrnitev stroškov postopka. ZUS-1 v 3. odstavku 25. člena določa, da sodišče, kadar ugodi tožbi in upravni akt odpravi, tožniku glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve v upravnem sporu prisodi pavšalni znesek povračila stroškov skladno s pravilnikom, ki ga izda minister za pravosodje, prisojeni znesek pa plača toženec. Zadeva je bila rešena na seji, tožnika pa je v postopku zastopal odvetnik, zaradi česar se mu priznajo stroški v višini 285,00 EUR (drugi odstavek 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu). Tako obračunani stroški se povišajo za 22% DDV, torej za 62,70 EUR. Glede na navedeno je tožnik upravičen do 347,70 EUR. Zakonske zamudne obresti od stroškov postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo. Plačana sodna taksa se v skladu s 37. členom Zakona o sodnih taksah stranki, ki v sporu uspe, vrne po uradni dolžnosti, ne da bi se posebej odločalo o njenem vračilu.

Drugi in tretji odstavek na strani 3 drugostopenjske odločbe.

Zadnji stavek v petem odstavku na strani 4 drugostopenjske odločbe.

Prvi odstavek na strani 5 drugostopenjske odločbe.

Odločba Ustavnega sodišča v zadevi Up-40/23, 22. 1. 2025, odst. 8.

Sodba Vrhovnega sodišča v zadevi X Ips 4/2021, 13. 4. 2021, odst. 13.

Ibid. odst. 16; glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi X Ips 125/2020, 10. 3. 2021 in sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 940/2019 z dne 4. 5. 2021 (odst. 17). Pred tem je enako interpretacijo in odločitev glede neutemeljenosti tožbe sprejelo Upravno sodišče v zadevah I U 2298/2018 z dne 22. 4. 2020 (odst. 8) in I U 1988/2018 z dne 12. 5. 2020 (odst. 14).

Odklonilno ločeno mnenje Vrhovnega sodnika dr. C. C. z dne 22. 4. 2021 k sodbi Vrhovnega sodišča X Ips 472021 z dne 13. 4. 2021.

Odklonilno ločeno mnenje sodnice dr. D. D. z dne 5. 2. 2025 k odločbi št. Up-40/23 z dne 22. 1. 2025.

Po tej določbi sodišče višje stopnje lahko pri odločanju na podlagi vloženega pravnega sredstva usmerja pravno mnenje sodišča nižje stopnje v okvirih, ki jih določa procesni zakon. Sodnik je pri uporabi prava neodvisen tudi v razmerju do sodišča višje stopnje, ki je v konkretni zadevi že izrazilo svoje pravno mnenje. Po določbi 125. člena Ustave je sodnik vezan na Ustavo in zakon.

Izjema je sodba Upravnega sodišča v zadevi I U 1208/2018 z dne 13. 2. 2020 (v odstavku 13), vendar je Upravno sodišče v tej sodbi prišlo do zaključka, da je omemba pogoja v izpodbijanem aktu, da mora delavec živeti na območju z visoko brezposelnostjo, "dodaten in nepotreben razlog", ki pa na drugačno presojo ne more vplivati.

Ibid. odst. 53; glej tudi 106/77 Simmenthal II, odst. 24;

FMS, C-924/19 PPU in C-925/19 PPU, odst. 183.

Baltijas, Starptautiskā Akadēmija, C-164/21, 13. 10. 2022, odst. 35.

NMI Technologietransfer GmbH, C-516/19, 24. 9. 2020, odst. 44.

Člen 2 Uredbe 651/2014 pravi: V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov: (točka 4): prikrajšani delavec" pomeni vsako osebo, ki:(a) v preteklih šestih mesecih ni imela redno plačane zaposlitve; ali(b) je stara od 15 do 24 let; ali(c) nima dokončane višje srednje stopnje izobrazbe ali poklicne kvalifikacije (mednarodna standardna klasifikacijaizobrazbe 3) ali je v obdobju dveh let po zaključku rednega izobraževanja in še ni pridobila prve redneplačane zaposlitve; ali(d) je starejša od 50 let; ali(e) živi sama in ima enega ali več vzdrževanih članov; ali(f) dela v sektorju ali ima poklic v državi članici, kjer je neravnovesje med spoloma vsaj 25 % višje od povprečneganeravnovesja med spoloma v vseh gospodarskih sektorjih v zadevni državi članici, in spada v skupino, kije zastopana v manjšem številu; ali(g) je član etnične manjšine v državi članici in ki hoče razvijati svoj lingvistični profil, poklicno usposabljanje ali delovne izkušnje, da poveča svoje možnosti dostopa do redne zaposlitve.

NMI Technologietransfer GmbH, C-516/19, 24. 9. 2020, odst. 45.

Tak je primer pojma "javni organ" iz člena 3(4) Priloge I k uredbi 651/2014.

NMI Technologietransfer GmbH, C-516/19, 24. 9. 2020, odst. 46.

Baltijas, Starptautiskā Akadēmija, C-164/21, 13. 10. 2022, odst. 42, 45-52.

Glej na primer: Caxamar, C-23/22, 15. 12. 2022, odst. 35.

SIA Zinā tnes parks, C-347/20, 27. 1. 2022, odst. 40.

Glej na primer: Salomonson v. Sweden No 38978/97 z dne 12. 2. 2003, Schelling v. Austria No. 55193/00 z dne 10. 2. 2006, Jussila v Finland No. 73053/01 z dne 23. 11. 2006, Pakozdi v Hungary No. 51269/07 z dne 23. 3. 2015, Shadler-Eberle v. Liechtenstein No. 56422/09 z dne 9. 12. 2013 in druge.

Ramos Nunes de Carvalho e Sá v. Portugal, App no. 55391/13, 57728/13 and 74041/13, 6. 11. 2018, odst. 190-191.

Zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja (2011) - ZSRR-2  - člen 27

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.