UPRS Sodba I U 511/2022-16
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-07-29

davek na dodano vrednost (DDV) - prenos podjetja - odbitek DDV - osnovna sredstva - pogodba - vnaprejšnja dokazna ocena - bistvena kršitev določb postopka

Davčni organ predlaganih dokazov ni izvedel, za zavrnitev dokaznih predlogov pa tudi po presoji sodišča ni navedel argumentiranih razlogov.

I. Tožbi se ugodi in se odločba Finančne uprave Republike Slovenije DT 0610-1598/2020-36 z dne 23. 2. 2021 odpravi in zadeva vrne temu organu v ponoven postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,00 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Z izpodbijano odločbo je Finančna uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju davčni organ) tožniku v zadevi davčnega inšpekcijskega nadzora (v nadaljevanju DIN) davka na dodano vrednot (v nadaljevanju DDV) za obdobje od 1. 7. 2019 do 30. 6. 2020 odmerila DDV v skupnem znesku 265.342,22 EUR in obresti v višini 15.889,17 EUR. Osnove in obračunani 22 % DDV ter zneski obračunih obresti so razvidni iz Tabele 1 (točka I izreka); ugotovila, da je tožnik po sklepu o zavarovanju 13. 11. 2020 vplačal depozit v višini 132.846,22 EUR in da mora razliko v višini 148.385,17 EUR plačati v roku 30 dni od vročitve odločbe na vplačilni račun, kot je naveden, po poteku tega roka bodo zaračunane zamudne obresti in začet postopek davčne izvršbe (točka II izreka); ni priznala priglašenih stroškov za izdelavo pripomb na zapisnik, s tem, da davčnemu organu posebni stroški niso nastali (točka III izreka); pritožba ne zadrži izvršitve odločbe (točka IV izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je bil pri tožniku opravljen DIN DDV za obdobje od 1. 7. 2019 do 30. 6. 2020 ter o ugotovitvah sestavljen zapisnik 1. 11. 2020, na katerega je tožnik podal pripombe in dopolnitev pripomb. Vsebina pripomb in odgovor davčnega organa nanje je razvidna v okviru posameznih točk obrazložitve izpodbijane odločbe. Davčni organ navaja, da je tožnik 3. 7. 2019 sklenil tri pogodbe o prenosu izdajateljskih pravic medijev A., B. in C. od treh povezanih družb, D. d. o. o (v nadaljevanju D.), E. d. o. o. (v nadaljevanju E.) in F. d. o. o. (v nadaljevanju F.), ki so delovale v studiu A. na naslovu ... v Ljubljani. Ustanovitelj navedenih treh medijev je G. G., ki je tudi omenjen v pogodbah. Po presoji davčnega organa pa gre za enovit posel. Na strani odsvojiteljic nastopajo povezane osebe in kot podpisnik H. H. Pogodba o prenosu izdajateljskih pravic medija A. poleg pogojev, da se prevzemniku omogoči pridobitev posesti na studiu A. in omogoči nakup opreme od družbe H. GmbH, vsebuje tudi nakup 100 % deleža v družbi I. d. o. o., ..., Ljubljana (v nadaljevanju I.).

3. Davčni organ navaja relevantne določbe Pogodbe o prenosu izdajateljskih pravic medija A. z dne 3. 7. 2019 ( v nadaljevanju tudi Pogodba) in Aneksov k tej pogodbi, sklenjene med družbo D. in tožnikom, med drugim, da so predmet prenosa vse pravice izdajanja, prenosa in oddajanja medija, pravice v zvezi z avtorskimi deli, vsi morebitni audio in video projekti, zaloge vseh projektov, pogodbe z izvajalci, itd., vsa dovoljenja in pogodbe sklenjene s telekomunikacijskimi operaterji, vključno s sistemom DVB-T prizemne digitalne televizije, vsi podatki in podatkovne baze za opravljanje dejavnosti medija, da prevzemnik z dnem 3. 7. 2019 prevzame izdajateljstvo medija in prenosnik preneha z izdajanjem tega medija, da bo prenosnik ob podpisu pogodbe izročil prostore na naslovu ..., Ljubljana, kjer je opravljal dejavnost ter poslovno dokumentacijo in da sodeloval pri izvedbi postopkov za prepis in vpis medija na ime tožnika, da bo vse zaposlene prezaposlil na drugo lokacijo, da prevzemnik lahko od pogodbe odstopi tudi v primeru, če ne pridobi v last opreme, ki se nahaja na tem naslovu in ter je predmet pogodbe o prodaji opreme med prevzemnikom in družbo H. GmbH.

4. Tožnikove pripombe, da je šlo pri nakupu družbe I. za samostojen posel, davčni organ zavrne. Navaja, da gre za povezane posle med povezanimi osebami in da so določbe, ki se nanašajo na druge povezane pravne osebe, zapisane z namenom, da družba D. garantira izvedbo posla v celoti, kar je bilo mogoče izvršiti pravno formalno, ker je vse pogodbe podpisoval H. H., kot vsebinsko, ker jih je odobril G. G.. Posebej navaja drugi odstavek 5. člena Pogodbe, je imel tožnik v primeru kršitve katerekoli pravice ali obveznosti iz 3. člena Pogodbe s strani prenosnika ali tretjih oseb, poleg zakonskih pravic, tudi pravico zadržati plačilo kupnine in/ali znižati znesek kupnine. Da je družba D. imela to moč se kaže tudi v dejstvu, da so se vsi elementi po Pogodbi in aneksih tudi prenesli, ne glede na to, da pravno formalno družba D. z njimi ni razpolagala. Davčni organ navaja, da tožniku ni uspelo dokazati, da gre za ločene posle. Strinja se, da gre pri družbenikih tožnika za uspešne poslovneže, ki so videli poslovno priložnost in možnost širjenja svoje dejavnosti preko "lastne televizije," za to pa je bilo potrebno opraviti prenos vseh elementov opravljanja televizijske dejavnosti A., ki jih je imela v lasti družba D., poleg tega pa tudi ostale elemente, ki jih je imela v posesti ali uporabi od povezanih oseb, kar se je tudi zgodilo in izhaja iz Pogodbe in aneksov. Tožnik ni uspel dokazati, da ni povezave med posli in da je imel namen iskati prostor in opremo na trgu. Da bi se izvršila celota prenosa je bilo potrebno izvršiti sočasne pravne posle s povezanimi osebami.

5. Po 3. 7. 2019 sklenjeni Pogodbe o prenosu izdajateljskih pravic medija A. med družbo E. (prenosnik) in tožnikom (prevzemnik), ki je po vsebini identična, kupnina znaša 10.000,00 EUR in prilogo 1, na kateri so navedena osnovna sredstva, ki se uporabljajo za nemoteno delovanje dela na TV programu, je tožnik plačal 5. 7. 2020 na družbi D., ki ni zavezanka za DDV. Davčni organ ugotavlja, da so se poleg izdajateljskih pravic na tožnika prenesla tudi vsa osnovna sredstva oz. oprema, potrebna za opravljanje televizijske dejavnosti. Glede navedb tožnika, da je najbolj vitalna za izvajanje televizijske dejavnosti medija A. bila oprema, ki jo je tožnik kupil od H. GmbH in da oprema družbe E. ni omogočala izvajanja televizijske dejavnost, davčni organ navaja, da je oprema, ki jo je pridobil od družbe E., bistvena za opravljanje dejavnosti, čeprav jo je moral tožnik kupiti od družbe H. GmbH, ki je v lasti G. G.. Vsa oprema je kupljena od povezanih oseb, plačana povezanim osebam in od njih prevzeta v uporabo. Skupaj z opremo je bila od družbe E. prezaposlena ena oseba 1. 8. 2019.

6. Glede 3. 7. 2019 sklenjene Pogodbe o prenosu izdajateljskih pravic medija I. med družbo F. in tožnikom, z identično vsebino, je bila kupnina 30.000,00 EUR plačana družbi D. Družba F. (od 9. 10. 2017 v 100 % lasti družbe D.) je bila od 22. 10. 2019 do 3. 2. 2020 v postopku poenostavljene prisilne poravnave in v letu 2018 ni imela prihodkov in ni bila zavezanec za DDV.

7. Ugotovitve davčnega organa glede prenosa dela podjetja so navedene na straneh 18 do 28 obrazložitve. Davčni organ navaja 10. člen Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV-1), prvi odstavek 8. člen Pravilnika o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju Pravilnik), Direktivo Sveta EU 2006/112/ES z dne 28. 11. 2006 (v nadaljevanju Šesta direktiva) ter sodno prakso SEU. V konkretnem primeru je D. s pogodbo o prenosu izdajateljskih pravic z dne 3. 7. 2019 na tožnika prenesel pravico do izdajanja medija A. in v manjši meri njegovo vsebino ter vsa dovoljenja in pogodbe z operacijskimi operaterji. Z Pogodbo so bili preneseni vsi potrebni elementi za opravljanje samostojne gospodarske dejavnost, to je razširjanje programskih vsebin, v skladu z 3. členom Zakona o medijih (v nadaljevanju ZMed). S Pogodbo je bil prenesen medij A., dovoljenje in odločba AKOS in razširjanje medija preko DVB - T prizemne digitalne televizije. Družba D. je ustvarjala prihodke zgolj z neopredmetenimi osnovni sredstvi, nekaj avtorskimi pogodbami in 6 zaposlenimi, brez da bi bila lastnica osnovnih sredstev in zgolj s tem, da je bila uporabnica prostora (najemnica je bila družba J. d. o. o.) in telefonskih številk 080 in 090 (pogodbo je imela s telefonskim operaterjem sklenjeno družba K. d. o. o.) ter da je izkoriščala avtorske pogodbe narodno zabavnih skladb, čigar imetnica je bila družba I. Po presoji davčnega organa je to dovolj za opravljanje televizijske dejavnosti, vsi ostali "deli podjetja" so deli drugih podjetij. Tožnik si je prenos opreme zagotovil s sočasnima pravnima posloma s povezanimi osebami, prenos ostalih (prostora, ključne opreme in telefonskih številk) pa si je zagotovil z določili Pogodbe. Bistveno za prenos dejavnosti razširjanja programskih vsebin je, da se prenese že obstoječ medij ter vsa dovoljenja in pogodbe z operacijskimi operaterji. Družba D. je tožniku ob podpisu Pogodbe izročila prostore na naslovu, kjer je doslej opravljala dejavnost z izdajanjem medija. Prevzem je potrjen s podpisom primopredajnega zapisnika. Tožniku je v interesu prevzeti (odkupiti) opremo na naslovu, in ki je predmet pogodbe o prodaji opreme med prevzemnikom in družbo H. GmbH. V primeru, da ne pridobi v last opreme, lahko od pogodbe odstopi, tožnik pa je za opremo v primeru, da družba H. GmbH ne poravna obveznosti do lastnice opreme družbe L., pripravljen odplačati lizing.

8. Tožnik je od družbe D. prevzel ekonomsko dejavnost, ki jo opravlja vse od prevzema 3. 7. 2019 naprej. Na ta način je kot singularni pravni naslednik vstopil v televizijsko dejavnost A., ki jo je do tedaj opravljala družba D., ki je na tožnika prenesla vse nujne elemente za opravljanje televizijske dejavnost, in sicer sam medij, dovoljenje za izdajanja medija in sklenila pogodbo z M. o razširjanju medija po celotni Sloveniji, prenesla tudi avtorske pogodbe z izvajalci in avtorji in celo obveznosti do strank. Gre za prenos dela podjetja v smislu 10. člena ZDDV-1, saj so bili preneseni vsi nujni elementi za opravljanje televizijske dejavnosti. Vse ostale nenujne elemente, kot so prostor, oprema, zaposleni, pravice na avtorskih delih glede na prepoznavno shemo A. pa si je tožnik zagotovil glede na določila v Pogodbi. Po ugotovitvah davčnega organa se je tožnik odločil, da bo televizijsko dejavnost opravljal na način, kot jo je družba D., zato je bilo logično, da tožnik prevzame vse tri zdrave dele podjetij povezanih oseb družb D., E. in F. in kupi poslovni delež v družbi I. in nadaljuje z opravljanjem televizijske dejavnosti A. Iz družbe D. so bili na tožnika prenešeni vsi nujni elementi za opravljanje televizijske dejavnosti, kar dokazuje, da gre za prenos dela podjetja, ki ne šteje za dobavo oz. da po Pogodbi ni šlo zgolj za prenos izdajateljskih pravic, kot meni tožnik. Posledično družba odsvojiteljica DDV ne bi smela obračunati, tožnik pa ne odbiti.

9. Toženka je pritožbi tožnika delno ugodila in odločbo delno odpravila v I. točki izreka, s katero je bilo odločeno o obrestih, in v drugem in tretjem odstavku II. točke ter zadevo v tem delu vrnila davčnemu organu v ponoven postopek, v preostalem je pritožbo zavrnila. Toženka se z razlogi davčnega organa, da gre v obravnavanem primeru za prenos dela podjetja, strinja, za kar pojasni razloge.

10. Tožnik v tožbi izpodbija navedeno odločitev iz razlogov zmotne uporabe materialnega prava, napačne ugotovitve dejanskega stanja in bistvene kršitve določb postopka. Navaja stališča iz prakse SEU, kot jo navaja, da morajo biti prenesena sredstva zadostna, da lahko pridobitelj z njimi opravlja samostojno gospodarsko dejavnost. S sklenitvijo Pogodbe o prenosu izdajateljskih pravic medija A. prevzemnik ni vstopil v dotedanja pravna razmerja, ki jih je imel prenosnik sklenjena s tretjimi osebami, kot pravni naslednik, pač pa je pogodbe (za najem prostorov, pridobitev deleža v družbi I., telekomunikacijskimi operaterji, M. ...) sklenil z dobavitelji na novo. Prenosa izdajateljskih pravic s sočasno sklenitvijo potrebnih pogodb, s katerimi se omogoči nadaljevanje opravljanja dejavnosti ni mogoče opredeliti za prenos celotnih sredstev podjetja v smislu člena 5(8) Šeste direktive.

11. Prenehanje opravljanja dejavnosti prenosnika je neposredna posledica prodaje izdajateljskih pravic in ne pomeni prenosa podjetja s strani družbe D. v novo pravnoorganizacijsko obliko. Predmet prenosa je bilo le tisto, s čimer je prenosnik razpolagal (blago in premoženjske pravice), ki samo po sebi za njegovo dejavnost ni zadostovalo. Pojem podjetja oz. dela podjetja po 10. členu ZDDV-1 se lahko nanaša samo na elemente, ki so združeni v transakciji prenosa, ki je opravljena med dvema davčnima zavezancema.

12. Tožnik se ne strinja, da je bil del pravnega posla nakup 100 % deleža v družbi I.. Zgolj dejstvo, da je tožnik pred sklenitvijo Pogodbe upošteval mogočo povezanost družb D., N. d. o. o. in J. d. o. o., in se je pred nevarnostjo povečanja obveznosti družbe I. zaščitil, v ničemer ne pritrjuje stališču davčnega organa, da so podani pogoji za prenos dela podjetja po 10. členu ZDDV-1. Davčni organ spregleda, da za glasbeni opus, ki ga je tožnik pridobil preko nakupa deleža v družbi I., velja enako kot za poslovne prostore in opremo. Tožnik jih je pridobil od drugega nepovezanega subjekta, ne od družbe D. Dejstvo, da je pred tveganjem povečanja obveznosti družbe I. tožnik v Pogodbo vključil ustrezno varovalo, ne potrjuje, da sta Pogodba in pogodba o odkupu deleža v družbi I. povezana posla. Tožniku je bil v odkup družbe I. zanimiv zaradi glasbenega opusa, zaradi slabega finančnega stanja družbe pa je želel zagotovilo, da ne bo nosil obveznosti, ki so nastale do njegovega prevzema te družbe. Tožnik je na nakup deleža v družbi I. pristal pod pogojem, da tako zagotovilo poda družba D. Posel odkupa deleža v družbi I. od N. N. ni bil del posla nakupa medija A. od družbe D. Dejstvo, da je želel tožnik pridobiti celoten medij A. kot funkcionalno celoto, in da je izdajateljske pravice kupil od družbe D., ostale elemente pa od drugih subjektov, ni sporno. Tožnik zanika povezanost teh družb s tožnikom.

13. Dokazni predlog za zaslišanje prič in strank je bil utemeljen in davčni organ je kršil pravila postopka in tožnika do izjave, ko dokaza z zaslišanjem ni izvedel. Enako tudi glede predlaganega dokaza z zaslišanjem zastopnika O. d. o. o., ki bi vsekakor lahko potrdil, kdo, kdaj in kako se je z njim dogovarjal o oddaji obravnavanih poslovnih prostorov. Tožnik je dokazni predlog podal pod točno določeno točko in točno določenimi navedbami, zato je povsem jasno, v zvezi s čem je bil dokazni predlog podan. Stališče davčnega organa, da dokaza z zaslišanjem ni izvedel, ker tožnik ni pojasnil, v zvezi s čim naj bi se zaslišanje izvedlo, je tako napačno in neutemeljeno. Davčni organ se do teh navedb tožnika sploh ni opredelil in zato v tem delu odločba nima razlogov in se je ne da preizkusiti.

14. Tožnik nasprotuje ugotovitvi, da gre pri nakupu medijev A., C. in B. za enovit posel. Interes tožnika in njegovih družbenikov je bil odkup medija A., pogojno tudi C. Za nakup vseh treh medijev se je odločil zgolj iz razloga, ker je bila cena za medija C. in B. glede na vrednost celotnega posla zanemarljiva. Nasprotuje, da Pogodba vsebuje pogoj, da se tožniku kot prevzemniku omogoči pridobitev posesti na studiu A. in nakup opreme od družbe H. GmbH ter nakup 100 % deleža v družbi I. Davčni organ napačno tolmači tudi Pogodbo glede opreme in poslovnih prostorov. Družba D. je tožnika seznanila, da sama ni lastnik niti studijske opreme niti prostorov niti glasbenega opusa in je tožnik šele po sklenitvi Pogodbe izvedel, da je imela prostore dejansko v najemu družba J. d. o. o., ne pa D. Prostore je 5. 7. 2019 s primopredajnim zapisnikom tožniku izročil lastnik O. d. o. o., ne pa družba D. Družbi D. in J. d. o. o. nista povezani, pogoji za povezanost družb niso izpolnjeni. S Pogodbo je želel preprečiti, da bi sam odgovarjal za pretekle obveznosti iz naslova medija A.. Nedokazana je ugotovitev, da se je znižanje kupnine nanašalo na prevzete obveznosti družb D. in I.

15. Ekonomska povezanost družb F., D. in E. tožniku ob sklepanju pogodb ni bila poznana. Namen tožnika je bil, da odkupi izdajateljske pravice za A. skupaj s potrebnimi sredstvi za opravljanje dejavnosti izdajanja televizijskega medija. Od družbe D. je lahko odkupil samo izdajateljske pravice, vse druge elemente pa je moral odkupiti od drugih subjektov. Prenosa medija A. in prenosa razširjanja medija preko DVB-T prizemne digitalne televizije iz D. ni bilo. Prenos dovoljenja AKOS je nujen pogoj za opravljanje televizijske dejavnosti, ni pa zadosten. Noben družbenik tožnika in zastopnik ni imel nobene povezave z nobenim lastnikom ali zastopnikom družbe D., niti s G. G.. To lahko potrdijo navedeni družbeniki oz. zastopniki, izhaja pa tudi iz sklenjenih pogodb. Med bivšimi in sedanjim lastnikom medija A. ni bilo nobene kontinuitete.

16. Odločba in dovoljenje AKOS nista sredstvo, ampak upravni dovoljenji. Predmet Pogodbe ni prenos televizijske dejavnosti, ampak izdajateljskih pravic medija A., s Pogodbo si je tožnik izgovoril možnost odstopa od pogodbe, kolikor ne bi pridobil opreme družbe H. GmbH, ne pa tudi prostorov na ... Kolikor tožnik tega ne bi pridobil v posest, bi poskusil pridobiti druge primerne prostore. Bistveno je, da elementov podjetja, ki so bile v lasti navedene družbe, tožnik ni pridobila od prenosnika, ampak od H. GmbH. Zgolj prenos odločbe in dovoljenja AKOS ter nekaj avtorskih pravic, ne zadošča za ugotovitev obstoja prenosa podjetja po 10. členu ZDDV-1. Zaposlitev ni bila dogovorjena. Prenosa premijskih številk ni bilo, saj družba K. d. o. o. ni bila davčni zavezanec. Glede DVB-T vztraja, da je moral z M. samostojno skleniti novo pogodbo junija 2020. Avtorska dela družbe D. so bila nanj prenesena v minimalni količini, podatkovnih baz za opravljanje dejavnosti medija pa ni bilo. Poslovne prostore je tožniku izročila družba O. d. o. o. kot lastnik. Tožnik je moral z lastnikom prostorov skleniti samostojno najemno pogodbo. Dejstvo, da je moral opremo odkupiti od E. in od H. GmbH, ki nista davčna zavezanca, ne potrjuje, da je bil s strani družbe D. na tožnika opravljen prenos dela podjetja. Tudi ne drži, da je tožnik plačal neporavnano obveznost iz naslova leasinga opreme. Nobene zveze s prenosom dela podjetja nima zahteva ZMed, da mora biti izdajatelj medija registriran za televizijsko dejavnost in da je moral iz razloga te zakonske zahteve tožnik spremeniti svoje dejavnosti v družbeni pogodbi. Vpis v razvid medijev je tožnik opravil samostojno na podlagi Pogodbe in 12. člena ZMed.

17. Napačna je ugotovitev davčnega organa, da se je najemno razmerje za poslovne prostore preneslo z družbe J. d. o. o., saj je poslovne prostore tožniku oddal v najem lastnik O. d. o. o. Dejstvo je, so bili trije različni subjekti lastniki treh različnih medijev, to je D. - A., F. - C. in E. - B.. Tožnik je z vsemi tremi subjekti sklenil ločene pogodbe za nakup izdajateljskih pravic navedenih medijev. Ne strinja se ugotovitvijo davčnega organa, da si je tožnik v Pogodbi izpogajal prenos poslovnega prostora. O tem se je tožnik ločeno dogovoril z lastnikom prostorov, v Pogodbi pa si je izgovoril pravico odstopiti od pogodbe, če teh (ali drugih) prostorov ne bi pridobil. Ne drži, da je družba D. s Pogodbo tožniku zagotovila, da mu bodo povezane osebe prenesle ostale elemente za opravljanje dejavnosti. Take zaveze v Pogodbi ni. Pogodba vsebuje zgolj pravico tožnika, da od pogodbe odstopi, kolikor od H. GmbH ne bi pridobil opreme. Glede nadaljevanja televizijske dejavnosti pojasnjuje, da se je ta dejansko pri D. zaključila z vročitvijo dovoljenja AKOS z dne 30. 7. 2019. Glede programske sheme opozarja, da je bila zahteva regulatorja, da se programska shema ne sme spreminjati. Tožnik ni bil kupec družbe J. d. o. o., ta dikcija je očitno ostala v primopredajnem zapisniku po pomoti, zapisnik pa je pripravljal lastnik O. d. o. o., kar bi lahko potrdil zastopnik te družbe, če bi ga davčni organ zaslišal, kot je to predlagal tožnik. Napačna je trditev, da je družba D. s povezanimi osebami tožniku omogočila opravljanje televizijske dejavnosti A. na način pravnega naslednika, saj je to določal peti odstavek 106. člena ZMed. Napačno označuje tudi tolmačenje narave znižanja kupnine, saj je družbi D. po sklenitvi pogodbe več pomenil zgodnejši prejem znižanega zneska kupnine. Povezanost družb E. in F. z D. izhaja iz lastniških povezav, ne pa iz dejstva, da je tožnik kupnino za medija B. in C. nakazal družbi D.. Tožnik vztraja, da pogoji za uporabo 10. člena ZDDV-1 niso izpolnjeni. Sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi, toženki pa naloži plačilo stroškov postopka, kot jih priglaša.

18. Tožnik in toženka sta sodišču pisno sporočila, da se odpovedujeta izvedbi glavne obravnave, zato je sodišče skladno s prvim odstavkom 279.a člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) odločilo brez glavne obravnave, na podlagi njunih vlog in pisnih dokazov.

20. V zadevi je sporno ali gre v primeru Pogodbe o prenosu izdajateljskih pravic medija A., sklenjeni med družbo D. in tožnikom, za prenos dela podjetja po 10. členu ZDDV-1, kot meni davčni organ, ali pa gre zgolj za prenos izdajateljskih pravic, kot zatrjuje tožnik.

21. Po 10. členu ZDDV-1 se pri prenosu podjetja ali dela podjetja na drugega davčnega zavezanca, ne glede na to, ali gre za odplačni ali neodplačni prenos ali kot vložek v podjetje, se šteje, da dobava blaga ni bila opravljena (prvi odstavek). V primeru iz prvega odstavka tega člena se za potrebe DDV prevzemnik šteje za pravnega naslednika prenosnika (drugi odstavek). Ne glede na prvi odstavek tega člena, mora prevzemnik, ki uporablja prevzeta sredstva za druge namene kot za tiste, za katere ima pravico do odbitka DDV, plačati DDV v skladu z določbami tega zakona, ki veljajo za obračun DDV od uporabe blaga in storitev za zasebne namene (tretji odstavek).

22. Davčni organ in tožnik, ki v tožbi navaja, da je želel prenos funkcionalne celote, se strinjata, da je tožnik lastnik vseh osnovnih sredstev (opredmetenih in neopredmetenih), ki jih je imela družba D. v lasti, najemu ali uporabi in da je najemnik istega poslovnega prostora A. na ... v, da je pridobil v uporabo tudi telefonske številke 090 in 080, kot jih je pred njim imela v uporabi družba D., da je lastnik glasbenega opusa I., vendar tožnik ne priznava, da gre pri opravljenih poslih za prenos dela podjetja v smislu 10. člena ZDDV-1, temveč trdi, da se je moral za prenos vsakega elementa dogovarjati z vsakim subjektom posebej in da gre za ločene samostojne pogodbe, pri čemer zatrjuje, da so zaveze o prenosu iz Pogodbe za izvedbo poslov nerelevantne, davčni organ pa navaja, da listine in pojasnila tožnika v postopku glede izvedbe poslov teh trditev ne potrjujejo.

23. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je davčni organ odločil na podlagi listinskih dokazil, ki jih je predložil tožnik (pogodbe in aneksi) ter da je tožnik v postopku za potrditev svojih navedb, da v obravnavanih transakcijah ne gre za prenos dela podjetja po 10. členu ZDDV-1 predlagal tudi druge dokaze, in sicer je predlagal med drugim dokaz z zaslišanjem zastopnikov tožnika P. P., R. R. in S. S. Davčni organ predlagani dokaz ni izvedel ter ga je zavrnil. Navedel je, da se strinja s tožnikom, da so se imenovani odločili za nakup iz poslovnih razlogov in da tožnik ni navedel, kaj bi družbeniki še lahko povedali, pa ni navedeno v pripombah na zapisnik. Glede slednjega ima tožnik prav, ko navaja, da je njegov dokazni predlog obrazložen, saj je iz obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je tožnik predlagal zaslišanje družbenikov oziroma zastopnikov tožnika o vseh okoliščinah nakupa medija A.

Tako tudi po presoji sodišča ne gre zgolj za nestrinjanje med tožnikom in davčnim organom glede namena nakupa, ki naj bi med strankama ne bil (več) sporen,

kot meni davčni organ, ampak je tožnik predlagal zaslišanje tožnika oziroma družbenikov tudi glede predmeta nakupa, kar pa je sporno v obravnavani zadevi. V ta namen je tožnik v postopku predlagal tudi zaslišanje prič

(lastnika nepremičnine oz. zastopnika družbe O. d. o. o. in prenosnika), ki ga je davčni organ prav tako kot nesubstanciranega zavrnil, čemur tožnik utemeljeno nasprotuje. Davčni organ predlaganih dokazov ni izvedel, za zavrnitev dokaznih predlogov pa tudi po presoji sodišča ni navedel argumentiranih razlogov. Tega tudi toženka ni sanirala, saj zgolj pritrjuje davčnemu organu (stran 51 obrazložitve toženke) in dodaja, da vprašanje, kdo se je in kako za tožnika z lastnikom poslovnih prostorov dogovarjal za najem poslovnih prostorov ni pomembno, ker da davčni organ tožniku očita, da je šlo za povezanost oseb in da se posledično tožnik sam sploh ni dogovarjal, čeprav iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je tožnik ravno temu v postopku nasprotoval in je za svoje trditve predlagal dokaz z zaslišanjem tožnika in prič, ki ga davčni organ ni izvedel niti pojasnil ustavno skladnih razlogov za njihovo zavrnitev.

24. Dokazne predloge je mogoče zavrniti iz določenih bodisi formalnih bodisi vsebinskih razlogov. Dokazni predlog mora biti pravočasen in substanciran, kar pomeni, pomeni dolžnost predlagatelja dokaza navesti, katera dejstva naj se dokažejo s ponujenimi dokazi. Če je, ga organ ni dolžan izvesti, kadar je dokaz: nepotreben, ker gre za nesporno ali za splošno znano dejstvo, ki ga ni treba dokazovati ali ker je dejstvo, ki ga želi stranka dokazati, že dokazano in nadaljnje izvajanje s strani stranke predlaganih dokazov za dokazovanje tega dejstva ni več potrebno; nerelevanten, ker dejstvo, ki naj bi ga dokazoval, za odločitev ni pravno odločilno; ali neprimeren za ugotovitev določenega dejstva, torej če že na prvi pogled ni sposoben dokazati dokazne teme.

25. Med strankama je, kot predhodno pojasnjeno, dejansko stanje glede predmeta prenosa, sporno. Po presoji sodišča bi moral davčni organ ob upoštevanju vseh načel upravnega postopka (7. člen in 9. člen Zakona o splošnem upravnem postopku, v nadaljevanju ZUP) in davčnega postopka, tožniku omogočiti dokazovanje z uporabo vseh dokaznih sredstev, tudi z zaslišanjem strank in predlaganih prič, za razjasnitev relevantnih okoliščin, ki vplivajo na odločitev, in jih tudi konkretno dokazno presoditi, kar mora izhajati iz obrazložitve upravnega akta. Ker tega ni storil, je podana bistvena kršitev določb upravnega postopka iz 3. točke drugega odstavka 237. člena ZUP, saj tožniku v postopku ni bila dana možnost, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, pomembnih za odločitev in izdajo izpodbijane odločbe.

26. Po povedanem je izpodbijana odločitev obremenjena z bistvenimi kršitvami pravil postopka (2. točka prvega odstavka 27. člena ZUS-1 v povezavi s 3. točko drugega odstavka 237. člena ZUP) in je kršena pravica do izjave, posledično je dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

27. Ker je bilo že iz teh razlogov potrebno izpodbijano odločbo odpraviti, se sodišče do drugih tožbenih razlogov ni opredeljevalo.

28. Po povedanem sodišče sodi, da je izpodbijana odločna nepravilna in nezakonita, zato jo je na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 odpravilo in zadevo ob upoštevanju četrtega in petega odstavka tega člena ZUS-1 vrnilo davčnemu organu v ponoven postopek, ki mora izdati nov upravni akt v 30 dneh od dneva, ko je dobil sodbo, pri čemer je vezan na stališča sodišča iz te sodbe, ki se tičejo postopka. Davčni organ bo moral ugotovljeno kršitev določb postopka v davčnem postopku odpraviti na način, da izvede predlagane dokaze, nakar bo opravil dokazno oceno, ali pa za njihovo zavrnitev navede ustavno dopustne razloge, ki morajo biti jasni in določni, kar pomeni, da mora biti iz obrazložitve nedvomno razviden nosilni razlog za zavrnitev dokaznega predloga, pri čemer vnaprejšnja dokazna ocena, to je vnaprejšnja opredelitev o dokazni vrednosti, prepričljivosti in potencialnem vplivu dokaza na končno oceno, ni dovoljena.

29. Odločitev o tožnikovih stroških temelji na tretjem odstavku 25. člena ZUS-1 in drugem odstavku 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik). Ker je tožnika zastopal odvetnik, zadeva pa je bila rešena brez glavne obravnave, se tožniku prizna 285,00 EUR stroškov ter 22 % davek na dodano vrednost (62,70 EUR), skupaj 347,70 EUR. Plačana sodna taksa za postopek bo vrnjena po uradni dolžnosti (opomba 6.1/C taksne tarife Zakona o sodnih taksah, ZST-1). Kar je tožnik zahteval več, za to nima podlage v navedenih določbah.

To izhaja npr. iz pripomb na straneh 9 in 29 obrazložitve izpodbijane odločbe.

Tako izhaja iz obrazložitve izpodbijane odločbe (tretji odstavek na strani 10).

To izhaja npr. na straneh 30 in 53 obrazložitve izpodbijane odločbe.

Zakon o davku na dodano vrednost (2006) - ZDDV-1  - člen 10

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.