UPRS Sodba I U 211/2025-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-02-17

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - sistemske pomanjkljivosti - prepoved nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja

Pri presoji pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.), kar je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Pri tem je z vidika presoje ovir za predajo Republiki Hrvaški na podlagi Uredbe Dublin III bistvenega pomena to, kako ravnajo hrvaški organi z osebami, ki imajo status prosilcev za mednarodno zaščito.

Kot formalni dokaz, ki določa odgovornost v skladu z Uredbo Dublin III, se šteje tudi pozitivni rezultat iz sistema Eurodac, kolikor ni ovrženo z dokazom o nasprotnem. Iz podatkov sistema Eurodac razvidno, da je tožnik pri omembi Republike Hrvaške opredeljen s sklicno številko (case ID) "1". To pomeni, da so mu bili prstni odtisi v tej državi vzeti kot prosilcu za mednarodno zaščito. Zato ni izpodbita ugotovitev tožene stranke, da ima tožnik na Hrvaškem položaj prosilca za mednarodno zaščito. Tudi sicer je pravno pomembno le nesporno dejstvo, da je tožnik nezakonito prišel na Hrvaško, saj tudi na tej pravni podlagi temelji odgovornost te države (prvi odstavek 13. člena Uredbe Dublin III).

Ni mogoče na splošno sklepati, da bo Republika Hrvaška tožnika, ki je v postopku po Uredbi Dublin III, prisilno vrnila v tretjo državo, ki ni članica EU, ali da ne bo resno obravnavala njegove prošnje in da ga bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje.

Tožnik zatrjevanim razmeram ni bil izpostavljen dlje časa, saj je azilni dom zapustil že po nekaj dneh. Sodišče se tako strinja s presojo tožene stranke, da se opisane tožnikove izkušnje njegovega le osemdnevnega bivanja v hrvaškem azilnem domu ne približajo standardu ESČP v zadevi M. S. S. proti Belgiji.

1. Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka na podlagi osmega in devetega odstavka 49. člena v zvezi s četrto alinejo prvega odstavka 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka), saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril v Uredbi Dublin III

za to odgovorna država članica (2. točka izreka). Predaja tožnika se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 6. 12. 2024 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če tožnik samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka).

2. Iz uvodnih pojasnil tožene stranke je razvidno, da so bili tožniku, katerega istovetnost ni bila nesporno ugotovljena, ob vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji (13. 11. 2024) odvzeti prstni odtisi in poslani v centralno evidenco Eurodac, iz katere izhaja, da je vanjo tožnika kot prosilca 27. 10. 2024 vnesla Republika Hrvaška. Zato ji je tožena stranka v skladu s točko (b) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III, 22. 11. 2024 posredovala zahtevek za ponovni sprejem tožnika in od nje 6. 12. 2024 prejela odgovor, da je na podlagi petega odstavka 20. člena te uredbe odgovorna država članica za obravnavanje tožnikove prošnje.

3. V nadaljevanju je tožena stranka tožnika seznanila s potekom dublinskega postopka, nato pa povzela njegove izjave na osebnem razgovoru (12. 12. 2024). Iz njih je razvidno, da je na Hrvaško večkrat poskušal vstopiti iz Bosne in Hercegovine (BiH). Ob prvem poskusu ga je v skupini z ženskami aretirala hrvaška policija. Njega in ostale, ki so izjavili, da hočejo mednarodno zaščito, so brez milosti pretepli, drugih pa se niso dotaknili. Prespati je moral na policijski postaji. Nato so ga odpelji v gozd, kjer so ga pustili brez hrane in vode ter mu niso vrnili denarja in telefonov. Iz gozda je našel pot v BiH. Drugič je štiri dni hodil po gozdu, dokler ga nista aretirala dva policista in policistka. Naložili so ga v kombi, iz katerega se ni videlo nič in ni vedel, kam ga peljejo. Ko se je kombi ustavil, je mislil da so ga pripeljali na policijsko postajo, vendar so le zamenjali voznika. Ponovno je prosil za mednarodno zaščito, vendar so ga spet pretepli. Novi policisti so nosili maske. Odpeljali so ga v gozd poleg reke, ko so odprli kombi, je videl, da so to drugi ljudje. Preiskali so ga, mu odvzeli denar, telefon in bančno kartico ter ga usmerili proti reki in mu pokazali, da je to pot v BiH. Porinili so ga v veliko reko, ki jo je moral prečkati in v opozorilo streljali. K reki so ga odpelji v paru z nekim Arabcem, nobeden od njiju ni hotel v vodo, ker nista znala plavati. Ko so se vrnili z naslednjim parom, so ponovno opozorilno streljali. Tožnik se je vrnil v BiH, njegov telefon in kartico pa so vrgli v vodo. V tretjem poskusu je tožnik uspel prečkati mejo. Tokrat so ga aretirali v Zagrebu in ga odpeljali na policijsko postajo, kjer je bil tri dni v pridržanju, dobil je le vodo in kruh. Tožnik ni rekel ničesar, ker ga je bilo strah. Odpeljali so ga na drugo policijsko postajo, nato na tretjo in končno v nastanitveni center. Za mednarodno zaščito ni prosil, saj se je bal, da se bo ponovilo isto kot prvič. Ko je želel iz kombija, ga je policist ustavil in odpeljal v ločeno sobo, kjer so mu vzeli prstne odtise, razlog za to tožniku ni poznan. Policist mu je rekel, da je to bolje kot deportacija v BiH. Nato so mu dali slabo sobo, v postelji so bili zajedavci in ščurki. Če je uporabil stranišče, je moral ven po vodo, da ga je splahnil. Hrana je bila slaba in je ni bilo dovolj. Imel je težave z želodcem, zato se je pritožil, vendar ga niso poslušali in mu izrekli žaljive besede. Ker je dal prstne odtise, se je odločil ostati. Čeprav je čakal, se z njim ni nihče ukvarjal. Ko se je obrnil na socialnega delavca, se je smejal in ga vprašal, zakaj je še tam. Nekega dne ga je k sebi v pisarno poklicala ženska. Vprašala ga je, zakaj je še tam, saj se mu čas izteka, in kako dolgo bo še živel tu, tožnik je odgovoril, da čaka. Nato mu je dejala, da ima dva dni časa, da zapusti državo. Odšel je v Republiko Slovenijo. Ker je iz BiH prišel peš, je imel rano v razkoraku. Večkrat je šel k zdravniku, tudi ko je prispel, je imel krvav razkorak. Dejali so mu, naj se umije in preobleče, nato pa mu bodo oskrbeli rano, vendar se ni zgodilo nič. Ko se je vrnil, so mu rekli, da zapirajo. Ko je šel naslednjič tja in prosil za stvari, da bi si rano pozdravil sam, ni dobil ničesar. Zaradi teh dveh dni in ker na Hrvaškem ni bil zadovoljen, jo je zapustil.

4. Tožnik je na Hrvaškem bival dva tedna. Na vprašanje uradne osebe, zakaj je iz uradnih evidenc razvidno, da je tam bival le slabih osem dni, je odgovoril, da je tam bival dlje časa. Na poziv, naj razloži, zakaj podatki, iz katerih je razvidno, da je tam preživel sedem dni in štiri ure, ne držijo, je odvrnil, da je tam preživel dlje kot en teden, zagotovo dva. Nastanjen je bil v Zagrebu. Ni prejel nobenega dokumenta, iz katerega bi izhajalo, da je bilo njegovo bivanje na Hrvaškem časovno omejeno; to mu je bilo rečeno v pogovoru. Preden je dal prstne odtise, ni bival v nastanitvenem centru, ampak v policijskem pridržanju. Da so govorili grde besede, ki so bile namenjene njemu, ve zato, ker je del osebja govoril angleško in uporabljal žaljivke v pogovoru z njim. Po odvzemu prstnih odtisov ni imel drugih težav z uradnimi osebami, razen ko so ga poklicali na razgovor in mu rekli, da mora oditi. Žaljivo vedenje delavcev se je dogajalo po odvzemu prstnih odtisov, medtem ko je čakal, da ga povabijo na razgovor. Na Hrvaško se noče vrniti zaradi tega, kar se mu je zgodilo in ker ne ve, kaj se mu lahko še zgodi. Meni, da je njihovo vedenje znak rasizma. Med bivanjem v Republiki Sloveniji je takoj po prihodu poiskal zdravniško pomoč. Zdaj je zdrav, zaradi ravnanja hrvaške policije je imel težave z očesom in glavo, kar so mu v azilnem domu oskrbeli. Pritožil se je tudi zaradi poškodbe, ki naj bi jo imel v razkoraku, in izjavil, da še vedno slabo vidi na levo oko.

5. Tožena stranka ni verjela tožnikovim izjavam, da je na Hrvaškem večkrat neuspešno poskušal zaprositi za mednarodno zaščito in da ob zadnjem vstopu tega sploh ni storil. Ni logično, da bi ga hrvaška policija večkrat vrnila v BiH, čeprav naj bi izrazil namero za podajo prošnje v Republiki Hrvaški, v tretjem poskusu pa bi ga obravnavala kot prosilca, kljub temu da naj ne bi izrazil namere. V tem primeru bi ga hrvaška policija namreč obravnavala kot tujca, ki je na območju države brez dovoljenja za prebivanje in bi mu bilo najverjetneje omejeno gibanje ter bi bil sprožen postopek vračanja v tretjo državo, iz katere je vstopil, o čemer je bil informiran ob odvzemu prstnih odtisov. Ob takih okoliščinah tožnik ne bi bil nastanjen v azilni dom, kjer so osebe, ki čakajo na sprejem prošnje za priznanje mednarodne zaščite oziroma na s tem povezano odločitev. Tožnik je na Hrvaškem dobil status prosilca skladno s 5. točko 4. člena Zakona o mednarodni in začasni zaščiti,

kar je razvidno tudi iz ravnanja policije, saj je bil tožnik po odvzemu prstnih odtisov premeščen v azilni dom, in iz hrvaškega registracijskega lista z dne 27. 10. 2024 (predložil ga je tožnik), iz katerega izhaja, da je tožnik na Policijski postaji Zagreb izrazil namero. Od tam je bil tožnik napoten v nastanitvene kapacitete v Zagrebu, kjer bi se moral zglasiti do 23.00 ure dne 29. 10. 2024. Glede na to, da so hrvaške oblasti prosilcu izdale potrdilo ob izraženi nameri, tožena stranka ni sledila tožnikovim navedbam, da so ga socialni delavci v nastanitvenih kapacitetah spodbujali ali celo silili k odhodu iz Hrvaške, ne da bi mu izdali ali vročili ustrezno utemeljeno odločitev, v kateri bi bile jasno predstavljene možnosti in roki. Prav tako pristojni organ ni verjel tožnikovim navedbam glede bivanja na Hrvaškem, saj je iz predloženega gradiva jasno razvidno, da je tam kot prosilec bival le dober teden dni in ne dlje, kot trdi.

6. Tožena stranka poudarja, da je Hrvaška v svojem odgovoru, s katerim je potrdila odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, zagotovila, da se bo to zgodilo v najkrajšem možnem času in da bo tožnik nastanjen v kapacitetah, ki ustrezajo standardom Evropske unije (EU).

7. Glede tožnikovih navedb o bivalnih razmerah v hrvaških nastanitvenih kapacitetah tožena stranka izpostavlja, da je dojemanje količine in okusa hrane subjektivna okoliščina, saj je nemogoče zagotoviti obroke, ki bodo ustrezali vsem nastanjenim prosilcem. Prisotnost insektov je pogost pojav v nastanitvenih centrih z visoko fluktuacijo nastanjenih, ki pa ga pristojni organi sproti in po navadi uspešno rešujejo. Zato ne gre za sistemsko pomanjkljivost, ampak le za trenutne razmere. Tudi tožnikove navedbe o nedelovanju wc kotlička ne predstavljajo sistemske pomanjkljivost, saj ne gre za dolgotrajno stanje. V zvezi s tožnikovimi navedbami, da so nekateri zaposleni v hrvaških nastanitvenih kapacitetah pri komunikaciji z njim uporabljali grde besede, se tožena stranka sklicuje na 12. točko obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča I Up 194/2023 z dne 11. 10. 2023.

8. Tožena stranka ima zadržke glede tožnikovega doživljanja dostopa do zdravniške oskrbe na Hrvaškem. Tožnik je bil tako na Hrvaškem kot v Republiki Sloveniji nastanjen v kapacitetah za prosilce. Obe državi predvidevata izvedbo sanitarno-dezinfekcijskega pregleda ob nastanitvi, med katerim bi zagotovo prepoznali posebej resna in nevarna stanja. Če bi rane v razkoraku, ki naj bi jih tožnik pridobil pri hoji iz BiH, predstavljale resno grožnjo njegovemu zdravstvenemu stanju, bi bile zagotovo oskrbljene. Le tožnikova trditev, da ni bil deležen po svojem mnenju potrebne zdravstvene oskrbe, po presoji tožene stranke ne more predstavljati sistemske pomanjkljivosti. Že ugotovitev, da je tožnik kljub domnevni poškodbi sam nadaljeval pot, kaže na to, da ni šlo za posebej resno zdravstveno stanje, zaradi katerega bi potreboval nujno oskrbo.

9. Tožnik pristojnemu organu do izdaje izpodbijanega sklepa ni predložil zdravstvene dokumentacije, čeprav je bil na osebnem razgovoru pozvan, da to stori, če meni, da bi njegovo zdravstveno stanje utegnilo vplivati na odločitev v zvezi s predajo Hrvaški. Tožena stranka kljub temu poudarja, da Uredba Dublin III v 31. členu zavezuje državo članico, ki izvede predajo odgovorni državi članici, da sporoči take osebne podatke o osebi in zagotovi, da lahko pristojni organi v skladu z nacionalnim pravom v odgovorni državi članici tej osebi priskrbijo ustrezno pomoč. Odgovorna država članica poskrbi, da se navedene posebne potrebe ustrezno obravnava, vključno s kakršno koli nujno zdravstveno oskrbo. Da je Hrvaška pripravljena spoštovati posredovane informacije, je razvidno tudi iz odgovora, s katerim je sprejela odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, v katerem poziva Republiko Slovenijo, naj jo vnaprej obvesti o posebnostih tožnikovega fizičnega in psihičnega zdravstvenega stanja ter o morebitnih invalidnosti ali drugih občutljivih vidikih. Tudi iz aktualnega poročila AIDA za Hrvaško, s katerim je tožena stranka seznanila tožnika, je razvidno, da Hrvaška nudi primerljivo zdravstveno varstvo kot v Republiki Sloveniji. V zvezi z zdravstvenim varstvom se tožena stranka sklicuje tudi na stališča Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 20/2024 z dne 13. 2. 2024.

10. V zvezi s tožnikovimi navedbami o težavah z očesom in glavo, zaradi katerih naj bi prejel zdravniško pomoč v Republiki Sloveniji, tožena stranka izpostavlja, da tožnik do izdaje izpodbijanega sklepa, čeprav je bil s tem seznanjen na razgovoru, ni posredoval zdravniške dokumentacije, s katero bi dokazoval svoje stanje. Zato tožena stranka meni, da poškodbe, tudi če res obstajajo, ne predstavljajo posebej resnega bolezenskega stanja oziroma da ne gre ne za tako ogrožajoče okoliščine, v katerih bi predaja povzročila dejansko in izkazano nevarnost za znatno ter nepopravljivo poslabšanje tožnikovega zdravstvenega stanja in bi zato pomenila nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina), ki vsebinsko ustreza 3. členu Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP).

11. Glede na navedeno tožnikove izjave ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih tožnik v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen v Republiko Hrvaško. Zato po oceni tožene stranke ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bodo s tožnikom v tej državi ob predaji v postopku mednarodne zaščite nečloveško ali poniževalno ravnali ter da so tam sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje, pri čemer tožnik ni navajal osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev pristojnega organa.

12. Pristojni organ je tožnika 20. 12. 2024 seznanil z zbranimi informacijami glede dublinskih povratnikov na Hrvaško in od tožnika 30. 12. 2024 prejel komentar na posredovane informacije.

13. Tožnik je v prvem delu komentarja ponovil nekatere izjave z osebnega razgovora, do katerih se je tožena stranka že opredelila. Poleg tega je navedel, da v Republiki Hrvaški ni mogoče vstopiti v postopek mednarodne zaščite in da je to tudi sam večkrat neuspešno poskusil. Pristojni organ ponovno izpostavlja, da je iz tožnikovih izjav in spisovne dokumentacije razvidno, da je bil tožniku omogočen dostop do postopka mednarodne zaščite. Iz Eurodac izpiska namreč jasno izhaja, da je na Hrvaškem 27. 10. 2024 zaprosil za priznanje mednarodne zaščite oziroma za to izrazil namero. To je razvidno tudi iz načina obravnave, saj je bil po predhodnem postopku na policijski postaji nastanjen v hrvaški azilni dom.

14. Tožena stranka je proučila tudi "Informacije o stanju v Republiki Hrvaški" iz septembra 2023. Ocenila je, da se večina predloženih informacij nanaša na ravnanja z osebami, ki nezakonito vstopajo na ozemlje Republike Hrvaške. Po njenem mnenju se spletni članki in poročilo Amnesty International za Hrvaško nanašajo na nezakonita vračanja in na push backe na meji, ko gre za tujce in ne za vlagatelje namere ali prosilce. V zvezi s tem se tožena stranka sklicuje na poročilo AIDA (Country Report Dublin Croatia) z dne 10. 7. 2024, iz katerega je razvidno, da prosilci, ki so predani Republiki Hrvaški iz drugih držav članic EU, niso v ničemer ovirani pri dostopu do postopka za priznanje mednarodne zaščite. Prosilci, ki so Republiko Hrvaško zapustili pred koncem postopka in je bil njihov postopek za pridobitev mednarodne zaščite ustavljen, lahko ob vrnitvi v to državo ponovno vložijo namero za vložitev prošnje. Osebe, ki so Republiki Hrvaški predane iz drugih držav članic, nimajo težav pri dostopu do ponovnega postopka in materialnih pogojev za sprejem. Predano osebo na letališču sprejme uradna oseba Ministrstva za notranje zadeve, pri resnejših primerih je po potrebi prisoten tudi psiholog. Prosilci za mednarodno zaščito so nato nameščeni v sprejemni center, kjer so zdravstveno pregledani, preverijo se tudi njihove morebitne duševne težave.

15. Med predloženimi informacijami so tudi sodbe nacionalnih sodišč. Upravni sodišči v Hannovru in Stuttgartu sta ugodili tožbi prosilcev in odložili vrnitev na Hrvaško. Iz sklepa Upravnega sodišča v Hannovru 15 B 3250/22 je sicer razvidno, da obstajajo znaki sistemskih pomanjkljivosti v hrvaškem postopku za priznanje mednarodne zaščite zaradi nakopičenih indicev o kršitvah človekovih pravic v povezavi s push backi, vendar se sodišče do navedenega ni dokončno opredelilo. Po presoji tožene stranke gre za odločitev v konkretnem primeru, ko je bila predaja le začasno prekinjena. Tudi Upravno sodišče v Stuttgartu je v svoji odločitvi z dne 2. 9. 2022 ugotovilo obstoj sistemskih pomanjkljivosti v postopku za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Hrvaški, med drugim zato, ker se prosilci, ki so zapustili državo in so umaknili svojo vlogo ali so bili zavrnjeni, obravnavajo kot osebe, ki podajajo ponovno prošnjo zaradi zaščite pred vračanjem. V zvezi s tem primerom tožena stranka opozarja, da so lahko prosilci v izvorno državo vrnjeni šele po pravnomočnosti odločbe o zavrnitvi njihove prošnje za priznanje mednarodne zaščite.

16. Tudi iz sklepa in sodbe Upravnega sodišča v Braunschweigu z dne 25. 2. 2022 oziroma 24. 5. 2022 je razvidno, da imajo hrvaški postopek odločanja za priznanje mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev sistemske pomanjkljivostmi, ki predstavljajo tveganje nečloveškega ali ponižujočega ravnanja, na kar kažejo dokumentirani push backi iz Hrvaške v Srbijo in BiH. Po mnenju sodišča brez posameznih obljub hrvaških oblasti ni zagotovila, da prosilci v dublinskem postopku ne bodo postali žrtve nasilnih verižnih deportacij v BiH. Iz razpoložljivih dokazov je razvidno, da Hrvaška sistematično krši človekove pravice migrantov. Prav tako ni na voljo zanesljivih dokazov, da so prosilci v dublinskem postopku deležni prednostne obravnave pred drugimi prosilci za mednarodno zaščito. Zato sodišče meni, da vrnitev na Hrvaško prosilcem ne nudi varnosti, da ne bodo vrnjeni v BiH brez predhodnega zaslišanja. V zvezi s tem tožena stranka opozarja na priznanje sodišča, da navedena sodba ne temelji na predhodni sodni praksi.

17. Tožena stranka je proučila tudi vpliv sodbe Upravnega sodišča v Braunschweigu z dne 8. 5. 2023 na sodno prakso Zvezne republike Nemčije. Iz sodbe je razvidno da je sodišče v celoti zavrnilo jamstva Republike Hrvaške, jo obtožilo kolektivnih izgonov in sprejelo stališče, da ni dovolj jamstev, da dublinski povratniki po vrnitvi ne bodo izpostavljeni prisilni vrnitvi v BiH. Na to sodbo sta se sklicevali tudi Upravni sodišči v Munchnu in Kölnu, ki je zavrnilo zahtevo po odložitvi vrnitve, saj se ni strinjalo z zgornjim stališčem. Upravno sodišče v Karlsruheju je izpostavilo, da širok nabor pričevanj o push backih ne kaže na to, da bi bili dublinski povratniki proti svoji volji odpeljane iz države in da osamljen primer ne zadošča za tak zaključek. Sodbi Upravnega sodišča v Braunschweigu je očitalo, da določa standarde za obrnjeno dokazno breme znotraj sistema medsebojnega zaupanja, ki niso združljivi s pravom EU.

18. Tudi iz drugih sodb je razvidno, da navedene odločitve ne nosijo odločujoče teže pri odločanju sodišč v Zvezni republiki Nemčiji. Upravno sodišče v Augsburgu je zavrnilo zahtevo po izdaji suspenzivnega učinka in navedlo, da nevarnost push backov za dublinske povratnike na Hrvaško zanika večina sodne prakse. Ni zanesljivih dokazov, da prosilci za mednarodno zaščito, ki so predani v skladu z Uredbo Dublin III, na Hrvaško nimajo dostopa do postopka mednarodne zaščite. Po ugotovitvah, s katerimi razpolaga sodišče, imajo prosilci za mednarodno zaščito na Hrvaškem pravico do materialne podpore, ki vključuje nastanitev, hrano, obleko in (čeprav nizko) finančno podporo. Med azilnim postopkom imajo pravico do nastanitve v nastanitvenih centrih, na primer v Zagrebu, v nekdanjem hotelu Porin ali v Kutini, pri čemer ni razvidno, da ne bi bile dosežene minimalne zahteve v skladu s 3. členom EKČP. Prosilci za mednarodno zaščito imajo pravico do nujne medicinske pomoči oziroma potrebne zdravstvene in psihološke oskrbe. Takšno zdravljenje je na voljo v sprejemnih centrih in v lokalnih bolnicah. Dublinski povratniki na Hrvaškem imajo na splošno zagotovljeno posteljo, kruh, milo in zadostno zdravstveno pomoč, tudi ranljivim prosilcem ne grozi ravnanje ki bi kršilo 3. člen EKČP. Drugače ne izhaja niti iz novejših odločitev.

19. Dodatno potrditev, da je bil sistem medsebojnega zaupanja med Hrvaško in Zvezno republiko Nemčijo še do nedavnega trden, dajejo tudi statistični podatki Ministrstva za notranje zadeve Hrvaške, iz katerih izhaja, da je Zvezna republika Nemčija do 30. 9. 2024 Hrvaški vrnila 341 oseb, v letu 2023 pa 278 oseb. Zato navedena sodna praksa ni pravno pomembna za obravnavano zadevo.

20. Po oceni tožene stranke tožnik ni predložil primera, ko bi bil prosilec ob predaji Hrvaški oviran pri dostopu do postopka mednarodne zaščite ali bi bil takoj deportiran v BiH oziroma v Republiko Srbijo, prav tako ga ne omenja sodna praksa drugih držav članic EU. Sodbe, s katerimi so bile predaje prosilcev Hrvaški odpovedane, se nanašajo na konkretne primere in ne na predaje na splošno, na kar kaže tudi praksa držav, saj se dublinske predaje Hrvaški še vedno izvajajo. Push backi v omenjenih sodbah se nanašajo na tujce in ne na osebe v dublinskem postopku, za kar gre v tožnikovem primeru. Poleg tega iz poročila AIDA, ki ga izdaja Evropski svet beguncev, izhaja, da je osebam, predanim Hrvaški v dublinskem postopku, omogočen dostop do postopka za priznanje mednarodne zaščite. Takšna poročila imajo veliko težo in so zaupanja vreden vir, na podlagi katerega je odločitev o predaji tožnika Republiki Hrvaški utemeljena. Upoštevati je treba tudi, da ima vrnjeni prosilec, ki pred uradnimi osebami Ministrstva za notranje zadeve Hrvaške ponovno poda namero za vložitev prošnje, status prosilca in dobi s tem povezano izkaznico. Nelogično bi bilo, da bi nekoga s tem statusom s push backom vračali v BiH ali v Republiko Srbijo, zato ni verjetno, da bi se to lahko v primeru predaje Hrvaški zgodilo tudi tožniku.

21. Iz informacij, ki jih je predložil tožnikov pooblaščenec, so razvidni tudi povzetki dveh sodb in obravnav pred Evropskim sodiščem za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). Obe se nanašata na dogajanje v letih 2015 in 2017, prva obravnava je potekala leta 2020 in se je nanašala na še starejši primer, druga pa je obravnavala dogajanje v letu 2021. Zastarele informacije po mnenju tožene stranke odražajo tudi posredovani novinarski članki in poročila, saj se praviloma nanašajo na dogajanje v letu 2021 ali prej. Ker posredovano gradivo ne odraža aktualnega stanja, po stališču tožene stranke nima posebne teže. V zvezi s tem se tožena stranka sklicuje tudi na obrazložitev sodbe I Up 220/2024 z dne 26. 9. 2024.

22. Gradivo povzema tudi dve poročili v zvezi s težavami prosilcev v Republiki Hrvaški pri dostopu do duševnega zdravljenja. Iz aktualnega poročila AIDA po mnenju tožene stranke izhaja, da zdravstveno varstvo prosilcev za mednarodno zaščito izvajata zdravstveni ustanovi v Zagrebu in Kutini, ki ju je določilo Ministrstvo za zdravje Republike Hrvaške. V Zdravstvenem domu je določena pristojna ambulanta (družinska medicina) za izvajanje zdravstvenega varstva primarne zdravstvene ravni za kronične in življenjsko ogrožajoče bolezni. Ministrstvo za zdravje in lokalni zdravstveni domovi so določili tudi specialistično ambulanto za ranljive skupine, kamor spadajo pediatrična ambulanta, ginekološka ambulanta, ambulanta šolske medicine, nevropsihiatrična ambulanta v Bolnici Kutina, ambulanti za zdravljenje odvisnosti; zobne ambulante in Psihiatrične bolnišnice v Zagrebu. Poleg tega so prosilci napoteni v lokalne bolnišnice (v Sisku in v Zagrebu), določeni pa sta tudi pristojni lekarni v Zagrebu in Kutini. Cepljenje izvajajo zdravniki v zdravstvenih domovih ali specialisti šolske medicine. Glede na tožnikove izjave, da je dobrega zdravja in da ne potrebuje posebne zdravniške oskrbe, sta navedeni poročili brezpredmetni za obravnavano zadevo.

23. Tožnik je med komentarji posredoval tudi izbor gradiv, ki ga je aprila 2024 pripravila organizacija PIC (Pravni center za varstvo človekovih pravic in okolja) z naslovom "Komentarji na informacije o Dublinskih povratnikih v Republiko Hrvaško".

24. Tožena stranka ugotavlja, da se deli poročila AIDA, ki jih izpostavlja tožnik, skoraj v celoti nanašajo na sodno prakso, ki ne odraža v celoti obstoječega in aktualnega stanja ali pa so brezpredmetni za obravnavano zadevo (npr. prekinitev predaj zaradi epidemije COVID-19 ali odločitev hrvaških pristojnih organov da prekinejo vračanje v Helensko republiko). V zvezi s tem tožena stranka meni, da iz stališč sodbe nizozemskega sodišča ne izhaja, da se ne sme vračati prosilcev v Republiko Hrvaško, ampak da mora pristojni organ Kraljevine Nizozemske pred predajo Republiki Hrvaški raziskati trenutna dejstva in specifične okoliščine. Iz aktualnega poročila AIDA za Nizozemsko je razvidno, da je pristojno ministrstvo januarja 2023 obvestilo predstavniški dom, da bo nadaljevalo z vračanjem v Republiko Hrvaško. Hrvaške oblasti so zagotovile, da bodo delovale skladno z mednarodnimi obveznostmi. Poleg tega je Evropska komisija ugotovila, da Hrvaška izpolnjuje pogoje za vpeljavo schengenskega pravnega reda, saj je zavezana k politiki nične tolerance do nasilja na meji v kakršnikoli obliki.

25. V zvezi z odločitvijo "The Council for Alien Law Litigation - Belgium" se tožena stranka sklicuje na poročilo AIDA o Kraljevini Belgiji, da je v teh primerih izpostavljena predvsem potreba po individualnih zagotovilih. To dodatno potrjuje poročilo Agencije Evropske unije za azil (EUAA) (poglavje 4. 2. 6), iz katerega je razvidno, da hrvaški oddelek za dublinski postopek ni prejel uradnega preklica premestitev iz Belgije na Hrvaško in da Republika Hrvaška od decembra 2022 Kraljevini Belgiji predloži individualno jamstvo za prosilce. Da vračanja iz Kraljevine Belgije niso zaustavljena, potrjujejo tudi statistični podatki Ministrstva za notranje zadeve Republike Hrvaške, iz katerih je razvidno, da je Kraljevina Belgija v letu 2023 začela z vračanjem prosilcev v Republiko Hrvaško v dublinskem postopku in jih do konca leta 2023 vrnila kar 87, do 30. 9. 2024 pa 78.

26. Tožena stranka se ni opredeljevala do opozorila glede nacionalne zakonodaje Švicarske federacije, Švicarskega sveta za begunce, ki ga je povzelo poročilo EUAA za lansko leto, saj tega v letošnjem poročilu ni več. Tožena stranka izpostavlja tudi sodbo švicarskega Zveznega Upravnega sodišča z dne 22. 3. 2023, skladno s katero je treba ugotoviti, ali bo imel prosilec, glede katerega je Republika Hrvaška prevzela pristojnost, v tej državi dostop do postopka mednarodne zaščite. Iz sodbe je razvidno, da v tem primeru ni več pomembno vprašanje, ali je prosilec za mednarodno zaščito izjemno težko prišel na ozemlje Republike Hrvaške, in da ni podlage za utemeljeno sklepanje, da bodo dublinski povratniki izpostavljeni enaki nevarnosti kot osebe, ki poskušajo prvič vstopiti v Republiko Hrvaško ali jo prečkati. Po presoji tožene stranke odločitev sodišča potrjujejo sprotna poročila in večina sodne prakse držav članic, pri čemer iz dostopnih virov ni razvidno, da so dublinski povratniki protipravno odstranjeni iz Republike Hrvaške, potem ko so v tej državi izrazili namen za vložitev prošnje za priznanje mednarodne zaščite. Iz navedene sodbe izhaja, da se ugotovitve sodišča nanašajo na osebe, ki so v Republiko Hrvaško vrnjene na podlagi zahteve za sprejem in zahteve za ponovni sprejem.

27. V nadaljnji obrazložitvi tožena stranka izpostavlja, da se povezava do članka iz julija 2022, ki je obravnaval poročilo o preteklem delu neodvisnega mehanizma nadzora postopanja policijskih uslužbencev Ministrstva notranjih zadev Republike Hrvaške na področju nezakonitih migracij in mednarodne zaščite, nanaša na delo nadzornega mehanizma v prejšnjem sklicu. Novembra 2022 je bil podpisan nov sporazum med Ministrstvom za notranje zadeve Republike Hrvaške ter Akademijo medicinskih znanosti Hrvaške, Akademijo pravnih znanosti Hrvaške, Združenjem Center za kulturo Dialoga, Rdečim križem Hrvaške in neodvisnim pravnim strokovnjakom. Ena od članic svetovalnega odbora tega mehanizma je tudi Agencija Evropske unije za temeljne pravice (FRA). Tožena stranka poudarja, da se aktivnosti mehanizma skladno s 6. členom sporazuma izvajajo na zunanji meji Republike Hrvaške, vključno z zeleno mejo, na mejnih prehodih, v policijskih postajah, policijskih upravah Republike Hrvaške z BiH, Črno Goro in Republiko Srbijo ter v sprejemnicah in sprejemnih centrih za tujce. Obstoj tovrstnega neodvisnega nadzornega mehanizma je dokaz, da morebitne nepravilnost v policijskih postopkih in postopkih mednarodne zaščite v Republiki Hrvaški ne morejo biti samodejno predstavljene kot sistemske nepravilnosti.

28. Tožnik je v svojih komentarjih izpostavil tudi tri sodbe, v katerih nizozemska sodišča navajajo, da so zagotovila, ki jih je od Hrvaške prejelo Ministrstvo za pravosodje in varnost Kraljevine Nizozemske, nezadostna. Dejstvo, da Hrvaška zanika prakso push backov, čeprav so dobro dokumentirani, sodišče vodi do zaključka, da Hrvaška razmere predstavlja drugačne, kot so v resnici. Zato meni, da ministrstvo ni ustrezno utemeljilo svojega stališča in da opravljena preiskava ne more odpraviti obstoječih dvomov. Prav tako ni odpravila dvomov v možnost, da so v push backe vključene tudi osebe, ki so na Hrvaško vrnjene v dublinskem postopku in tujci, ustavljeni v notranjosti države.

29. Po presoji tožene stranke navedene sodbe v sodni praksi Kraljevine Nizozemske ne nosijo posebne teže. V zvezi s tem tožena stranka izpostavlja sodbo, s katero je haaško sodišče zavrnilo tožbo prosilca z mladoletnima otrokoma, ki je izpodbijal odločitev o vrnitvi na Hrvaško. Tožena stranka je našla tudi druge predhodne sodbe, ki so pritrdile odločitvi odgovornega organa Kraljevine Nizozemske, da je dublinska vrnitev na Hrvaško upravičena ter navedbe o možnosti vključitve dublinskih povratnikov v morebitne push backe nezadostno izkazane. Navedeno vodi do zaključka, da se dublinske predaje tujih državljanov iz Kraljevine Nizozemske na Hrvaško lahko nadaljujejo in da med tema državama obstaja načelo meddržavnega zaupanja.

30. Tožnikov pooblaščenec (PIC) je na Hrvaški pravni center (HPC) naslovil vprašanje glede obravnave dublinskih povratnikov. Iz odgovora HPC je razvidno, da glede na obstoječe informacije ni organizacije, ki bi formalno nadzirala postopke z dublinskimi povratniki, ki so v pristojnosti Ministrstva za notranje zadeve Republike Hrvaške. HPC nima novih poročil o položaju na terenu, v prejšnjih letih so bile v dublinskem postopku vrnjene osebe nameščene v sprejemne centre za prosilce za mednarodno zaščito, v katerih pa HPC zadnja tri leta ni prisoten.

31. Iz odgovora HPC je po mnenju tožene stranke razvidno, da je sprejem dublinskih povratnikov v pristojnosti Ministrstva za notranje zadeve Republike Hrvaške, kar potrjuje ugotovitev, da predane osebe na ozemlju te države sprejmejo uradne osebe, pristojne za sprejem prošnje za mednarodno zaščito. Poleg tega so bili dublinski povratniki po informacijah HPC nameščeni v sprejemnih centrih za prosilce za mednarodno zaščito. Po mnenju tožene stranke ni razlogov za spremembo te prakse, saj odsotnost HPC v sprejemnih centrih sama po sebi ne pomeni, da se je za omenjene osebe v zvezi s tem karkoli spremenilo. Tožena stranka izpostavlja, da je prav HPC partnerska organizacija, ki je pripravila poročilo o Republiki Hrvaški, na podlagi katerega je bilo izoblikovano poročilo AIDA. Zato ima HPC zadosten dostop do informacij o poteku dublinskih predaj. Glede na navedeno omenjeni odgovor nima dokazne vrednosti v zvezi s hrvaškimi pogoji za sprejem prosilcev v dublinskem postopku.

32. Tožnik je predložil tudi neprevedeno publikacijo organizacije No Name Kitchen z naslovom "Burned Borders" iz oktobra 2024, v katerih je popisala pogorišča, identificirana predvsem v letu 2021, eno v letu 2022, dve v letu 2023 ter eno v prvi polovici lanskega leta. Med ožganimi ostanki je vrsta mobilnih telefonov, dokumentov in oblačil, ki naj bi po zbranih navedbah pripadali migrantom, ki skušajo prečkati zunanjo mejo EU ter iz BiH vstopiti na Hrvaško. Te predmete naj bi hrvaška policija zasegla tujcem in jih zažgala. Publikaciji so bili dodani še trije članki. Prvi, prav tako v angleškem jeziku, ki ga je pripravil britanski časnik The Guardian, druga dva (s spletnih portalov N1INFO.SI in 24ur.com) pa povzemata poročanje STA o navedenem članku. Tožnik je predložil tudi obširno, le delno prevedeno gradivo, ki ga je 3. 5. 2023 izdala organizacija Human Rights Watch z naslovom "Kot da smo zgolj živali", ki poroča o push backih, ki naj bi jih izvajala policija Republike Hrvaške na zunanjih mejah, predvsem na meji z BiH ter določena priporočila te organizacije različnim državam. V zvezi s tem se tožena stranka sklicuje na stališča Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 155/2023.

33. Glede na navedeno ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik ob vrnitvi v Republiko Hrvaško podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju in da so tam sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom odločanja o priznanju mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile takšno ravnanje. Osebnih okoliščin, ki bi lahko vplivale na drugačno odločitev, pa kot rečeno ni navajal.

34. Zoper izpodbijani sklep je tožnik vložil tožbo zaradi razlogov po 27. členu Zakona o upravnem sporu (nadaljevanju ZUS-1). Predlagal je odpravo izpodbijanega sklepa, podrejeno tudi vrnitev zadeve v ponoven postopek.

35. Po povzetku svojih izjav v upravnem postopku tožnik trdi, da hrvaški organi očitno niso želeli, da zaprosi za mednarodno zaščito, saj mu je šele v tretjem poskusu uspelo priti na Hrvaško. Prav tako niso imeli namena nadaljevati njegovega azilnega postopka, zato je socialni delavec v azilnem domu tožnika spraševal, zakaj je še vedno tam, pri čemer mu je tudi uradna oseba v pisarni rekla, da ima dva dni časa, da zapusti državo. Poleg tega tožnik na Hrvaškem ni bil informiran glede razlogov za odvzem prstnih odtisov ter postopka in njegovih s tem povezanih pravic in obveznosti. Navedeno nakazuje na upoštevne sistemske pomanjkljivosti.

36. V nadaljevanju tožnik izpostavlja nečloveško ravnanje hrvaške policije. Ob prvem in drugem poskusu prečkanja bosansko - hrvaške meje so ga policisti brutalno pretepli, mu vzeli telefon in denar ter ga odpeljali v gozd in napotili nazaj v BIH. Ob drugem poskusu so ga celo porinili v reko in prisili, da jo prečka ob tem pa v opozorilo streljali. Nihče mu ni pojasnil, zakaj so mu odvzeli prstne odtise, kakšni so postopki ter njegove pravice in obveznosti. V azilnem domu je bil nastanjen v slabi sobi, v postelji so bili zajedavci in ščurki. Toalete ni bilo mogoče splahniti. Hrane ni bilo v zadostni količini, ker je bila tudi sicer slaba, je imel tožnik težave z želodcem. Poleg tega so zaposleni v nastanitvenem centru uporabljali žaljive besede, kar se dogajalo po odvzemu prstnih odtisov, ko je tožnik čakal na povabilo na razgovor. Uradna oseba v azilnem domu ga je celo vprašala, zakaj je še tam, in mu rekla, da ima dva dni časa, da zapusti državo, do česar se tožena stranka ni opredelila. Tožnik v azilnem postopku ni bil deležen ustrezne zdravstvene oskrbe zaradi svojih zdravstvenih težav.

37. Tožnik meni, da so v njegovem primeru izkazane pomanjkljivosti, na katere se sklicuje sodba I Up 81/2023, saj je bil izpostavljen življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče in nečloveško ravnanje, saj mu je bila zavrnjena zdravstvena oskrba ter mu nista bili nudeni ustrezna prehrana in primerna nastanitev.

38. V nadaljevanju tožnik trdi, da sprejem odgovornosti Hrvaške za obravnavo njegove prošnje ne pomeni, da mu bo res zagotovljen dostop do azilnega postopka. Tožnika je strah, da bo po predaji nezakonito vrnjen v BiH ali celo v matično državo. Zato bi morala tožena stranka preveriti stanje v Republiki Hrvaški in ne le predpostaviti, da bo ta država sprejema spoštovala človekove pravice. Poleg tega bi morala pred predajo pridobiti individualna jamstva o tožnikovih pravicah.

39. V odgovoru na tožbo se tožena stranka sklicuje na ugotovitve izpodbijanega sklepa. Poudarja, da je iz tožnikove izpovedbe razvidno, da je bil ob odvzemu prstnih odtisov informiran in da iz ravnanja hrvaške policije izhaja, da je bila upoštevana tožnikova namera za vložitev prošnje za mednarodno zaščito. Tožena stranka ne dvomi, da bi tožnik na Hrvaškem prejel informacije glede postopka za priznanje mednarodne zaščite, če bi tam počakal dovolj dolgo, da bi vložil prošnjo; to Hrvaška namreč omogoči najkasneje v 15 dneh od vpisa prosilca v evidenco Ministrstva za notranje zadeve.

40. Iz poudarkov tožene stranke je še razvidno, da Hrvaška prosilce, ki nameravajo zaprositi za mednarodno zaščito, praviloma napoti v nastanitvene kapacitete, kjer naj bi počakali na vložitev prošnje, in jim povrne stroške prevoza z javnim prometom. Položaj, ko nekateri od prosilcev zlorabijo zaupanje in v najkrajšem času odidejo v ciljno državo, ne pomeni, da jim je onemogočen dostop do mednarodne zaščite in da Hrvaška ne bo resno obravnavala njihove prošnje.

41. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo listine spisa, ki se nanašajo na zadevo, jih v soglasju s strankama štelo za prebrane in s tem povezanih listin ni posebej naštevalo. Poleg tega je zaslišalo tožnika.

43. Po presoji sodišča je izpodbijani sklep pravilen in zakonit. Sodišče se zato sklicuje na njegove razloge (drugi odstavek 71. člena ZUS-1), v zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja:

44. V obravnavani zadevi je bilo na podlagi Uredbe Dublin III odločeno, da Republika Slovenija ne bo obravnavala tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je za to odgovorna država članica. V prvem odstavku 3. člena te uredbe je določeno, da države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, vloženo na ozemlju katerekoli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju, prošnjo pa obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.

45. Tožena stranka je izpodbijani sklep izdala na podlagi ocene tožnikovih izjav v osebnem razgovoru (5. člen Uredbe Dublin III) in ugotovitve, da ni podana utemeljena domneva, da v Republiki Hrvaški obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine

. Republika Hrvaška je odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje za priznanje mednarodne zaščite sprejela na podlagi petega odstavka 20. člena Uredbe Dublin III.

46. V zvezi s tem sodišče najprej pojasnjuje, da se v postopku določanja odgovorne države članice, ki poteka v državi članici, v kateri je bila prošnja vložena (člen 20(5)), kot neposredni dokaz šteje pozitivni rezultat, ki ga posreduje sistem Eurodac po primerjavi prstnih odtisov prosilca s prstnimi odtisi, odvzetimi v skladu s členom 9 uredbe "Eurodac" (prva alineja 1. točke II. točke Priloge II Uredbe Komisije (ES) št. 1560/2003 z dne 2. septembra 2003

). To pomeni, da se kot formalni dokaz, ki določa odgovornost v skladu z Uredbo Dublin III, šteje tudi pozitivni rezultat iz sistema Eurodac, kolikor ni ovrženo z dokazom o nasprotnem (točka (i) točke (a) tretjega odstavka 22. člena Uredbe Dublin III). Zadetek v sistemu Eurodac tako ne potrjuje le izražene želje osebe po mednarodni zaščiti (ki že s tem postane prosilec po določbah Procesne direktive II

), ampak tudi, da je bila prošnja vložena na način, določen v členu 20(2) Uredbe Dublin III. Za namen uporabe Uredbe Dublin III ni treba, da je prosilec sam vložil prošnjo kot vlogo v smislu člena 6(2) Procesne direktive II, ki v ta namen državam članicam nalaga, da zagotovijo, da ima oseba, ki poda prošnjo za mednarodno zaščito, dejansko možnost, da jo vloži v najkrajšem možnem času.

47. V obravnavani zadevi je iz podatkov sistema Eurodac razvidno, da je tožnik pri omembi Republike Hrvaške opredeljen s sklicno številko (case ID) "1". To pomeni, da so mu bili prstni odtisi v tej državi vzeti kot prosilcu za mednarodno zaščito, ki je star vsaj 14 let [...] (četrti odstavek 24. člena v zvezi s prvim odstavkom 9. člena Uredbe (EU) št. 603/2013

), čemur tožnik v tožbi ne nasprotuje določno. Poleg tega med strankama ni sporno, da je bil tožnik nastanjen v hrvaškem azilnem domu. Zato ni izpodbita ugotovitev tožene stranke, da ima tožnik na Hrvaškem položaj prosilca za mednarodno zaščito. Tudi sicer je pravno pomembno le nesporno dejstvo, da je tožnik nezakonito prišel na Hrvaško, saj tudi na tej pravni podlagi temelji odgovornost te države (prvi odstavek 13. člena Uredbe Dublin III). Ker je ta država svojo odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje že potrdila, je tako vzpostavljen položaj iz točke (b) prvega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III

, v katerem je Hrvaška kot odgovorna država članica dolžna sprejeti tožnika — prosilca (saj je vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Sloveniji), po sprejemu pa je to prošnjo na podlagi prvega pododstavka drugega odstavka istega člena

48. Ob takih izhodiščih prava EU na presojo sodišča ne more vplivati tožbeni ugovor, da tožnik na Hrvaškem ne bo vključen v postopek za priznanje mednarodne zaščite. Skladno s citiranim prvim pododstavkom drugega odstavka 18. člena te uredbe mu mora Republika Hrvaška namreč omogočiti vložitev nove prošnje za mednarodno zaščito, ki ne bo obravnavana kot naknadna prošnja, kot je določeno v Procesni direktivi II. Glede na navedeno sodišče ne dvomi, da bodo v tej državi spoštovane tožnikove procesne garancije v zvezi z dostopom do azilnega postopka, skladnost postopanja hrvaških organov s pravom EU pa ni v pristojnosti Upravnega sodišča Republike Slovenije.

49. Tožnik, ki bo v primeru vrnitve na Hrvaško v okviru dublinskega postopka obravnavan kot prosilec za mednarodno zaščito, izpodbija tudi pravilnost stališča, da za predajo Hrvaški ni ovir v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III. Ta določa, da kadar predaja prosilca v državo članico, ki je bila določena za odgovorno, ni mogoča zaradi utemeljene domneve, da v tej državi članici obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine, država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, še naprej proučuje merila iz poglavja III, da bi ugotovila, ali je mogoče določiti drugo državo članico kot odgovorno.

50. Pri tem je treba upoštevati, da med državami članicami EU velja načelo vzajemnega zaupanja, ki od vsake od teh držav zahteva, naj, razen v izrednih okoliščinah, šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo EU in temeljne pravice, priznane s tem pravom. Zato je treba v okviru skupnega evropskega azilnega sistema in zlasti Uredbe Dublin III, ki temelji na navedenem načelu in ki želi z racionalizacijo prošenj za mednarodno zaščito pospešiti njihovo obravnavanje v interesu prosilcev in udeleženih držav, domnevati, da je obravnavanje prosilcev za tako zaščito v vsaki državi članici v skladu z zahtevami Listine, Konvencije o statusu beguncev in EKČP (sodba Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) C-163/17 z dne 19. 3. 2019, Jawo, 82. točka obrazložitve). To domnevo je mogoče izpodbiti v primerih iz navedenega drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III in ko obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo prosilec med predajo ali po njej izpostavljen dejanski nevarnosti takšnega nečloveškega ali ponižujočega ravnanja (C-163/17, 87. točka obrazložitve).

51. Pri presoji pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za mednarodno zaščito ali/in pri namestitvi prosilcev (bivanjski pogoji, prehrana, zdravstvena oskrba itd.), kar je ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici v smislu drugega pododstavka drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III, ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv,

ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Take so, ko ni zagotovil, da bo glede na razmere odgovorna država članica resno obravnavala vloženo prošnjo in da prosilca ne bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Pri tem je z vidika presoje ovir za predajo Republiki Hrvaški na podlagi Uredbe Dublin III bistvenega pomena to, kako ravnajo hrvaški organi z osebami, ki imajo status prosilcev za mednarodno zaščito.

52. V zvezi s tem je Vrhovno sodišče že sprejelo stališče, da je odgovor na vprašanje, katero ravnanje policistov in drugih oseb je pomembno za presojo navedenih sistemskih pomanjkljivosti, odvisen od okoliščin konkretnega primera.

V obravnavani zadevi se tožnikove navedbe o slabem ravnanju hrvaških policistov nanašajo na prečkanje hrvaško-bosanske meje in na policijsko obravnavo tožnika kot osebe, ki je nezakonito na ozemlju Republike Hrvaške. Da tožnik takrat še ni imel statusa prosilca za mednarodno zaščito, je nenazadnje razvidno iz njegovih izjav v upravnem postopku, da ga je hrvaška policija odpeljala v nastanitveni center, kjer so mu odvzeli prstne odtise, nato pa ni imel drugih težav z uradnimi osebami, razen ko so ga po njegovih trditvah poklicali na razgovor, na katerem so mu rekli, da mora oditi. Tudi če so tožnikove navedbe o slabem ravnanju policije resnične, pa po presoji sodišča ob upoštevanju v izpodbijanem sklepu ocenjevanih poročil, različnih člankov ter mnenj in sodnih odločb nižjih sodišč drugih držav v posameznih primerih, ne izkazujejo tehtnih razlogov ne za obstoj sistemskih pomanjkljivosti v hrvaškem azilnem sistemu v delu, ki se nanaša na obravnavanje predanih prosilcev po Uredbi Dublin III, ne drugih okoliščin, ki bi lahko vzbujale dvom, da bo tožnik med predajo ali po njej izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine. Poleg tega je tožnik izjavil, da z drugimi uradnimi osebami ni imel težav.

53. Do navedenih izjav o policijskem nasilju, ki temeljijo na tožnikovi izkušnji s hrvaško policijo pred podajo prošnje za mednarodno zaščito, se je tožena stranka torej opredelila in po presoji sodišča sprejela pravilno stališče, da sistemske pomanjkljivosti na tej podlagi niso podane. Ob upoštevanju navedenega poročila AIDA, ki je zaupanja vreden vir, je namreč pravilno ocenila, da prosilci, ki so predani Republiki Hrvaški iz drugih držav članic EU, niso ovirani pri dostopu do postopka za priznanje mednarodne zaščite in do materialnih pogojev za sprejem.

54. Sistemske pomanjkljivosti hrvaškega azilnega sistema ne izhajajo niti iz sodb nacionalnih sodišč v že predloženih informacijah. Iz drugega sklopa informacij z dne 22. 9. 2023 (tožena stranka jih je prejela 30. 12. 2024) je sicer razvidno, da so nacionalna sodišča v zvezi s predajami po Uredbi Dublin III v posameznih primerih upoštevala prisilna vračanja v BiH in Srbijo, vendar po oceni sodišča tudi na tej podlagi, ko so zgolj nižja sodišča odločala v konkretnih primerih, ob odsotnosti relevantnih poročil pristojnih evropskih organov (npr. organov EU, ESČP, UNHCR),

ni mogoče na splošno sklepati, da bo Republika Hrvaška tožnika, ki je v postopku po Uredbi Dublin III, prisilno vrnila v tretjo državo, ki ni članica EU, ali da ne bo resno obravnavala njegove prošnje in da ga bo izpostavila življenjskim razmeram, ki pomenijo ponižujoče oziroma nečloveško ravnanje. Za obravnavano zadevo v navedenih okoliščinah, ko ni relevantnih poročil pristojnih evropskih organov in je iz navedenega poročila AIDA razvidno, da prosilci, ki so predani Republiki Hrvaški iz drugih držav članic EU, načeloma niso ovirani pri dostopu do postopka za priznanje mednarodne zaščite, prav tako ni upoštevno sklicevanje na odgovor HPC, iz katerega izhaja le, da ni organizacije, ki bi formalno nadzirala postopke z dublinskimi povratniki.

55. Glede na navedeno tožnikov opis ravnanja policije sam po sebi ne more utemeljevati domneve o obstoju sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev

, saj ni možno sprejeti splošnega sklepa, da bo tožnik zatrjevanega ravnanja deležen tudi kot prosilec za mednarodno zaščito pred drugimi organi Republike Hrvaške. V tem pogledu tudi odvzema prstnih odtisov (pred hrvaško policijo) ni mogoče obravnavati kot psihično prisilo, ampak kvečjemu kot ravnanje v skladu s prvim odstavkom 14. člena z Uredbo (EU) št. 603/2013.

56. Na upoštevne sistemske pomanjkljivosti ne nakazujejo niti tožnikove navedbe o razmerah v hrvaškem azilnem domu, ki jih je podal v upravnem postopku in jih nato posplošeno ponovil v tožbi. Tožena stranka je namreč pravilno presodila (povzetek njenih ugotovitev je razviden iz 7. točke obrazložitve te sodbe), da na tej podlagi ni mogoče skleniti, da bi v Republiki Hrvaški obstajale sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev take resnosti, da bi v primeru predaje lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine. V zvezi s tem sodišče še dodaja, da so azilni domovi (tudi hrvaški) ustanove z masovno nastanitvijo, veliko frekvenco ljudi, ki so temu primerno organizirane (skupinske sanitarije, omejen čas za tuširanje, hrana, ki se jo najlažje pripravi za veliko število oseb), kar vpliva na nivo čistoče. Tožnik zatrjevanim razmeram ni bil izpostavljen dlje časa, saj je azilni dom zapustil že po nekaj dneh. Sodišče se tako strinja s presojo tožene stranke, da se opisane tožnikove izkušnje njegovega le osemdnevnega bivanja v hrvaškem azilnem domu ne približajo standardu ESČP v zadevi M. S. S. proti Belgiji.

Tudi zatrjevane žaljive besede in domnevno nagovarjanje tožnika k odhodu s Hrvaške, glede česar se je tožena stranka opredelila v izpodbijanem sklepu (povzetek je v 5. točki obrazložitve te sodbe), po presoji sodišča samo po sebi, še posebej ob upoštevanju navedenega poroča AIDA in ob odsotnosti relevantnih poročil pristojnih evropskih organov, ne izkazuje obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev v Republiki Hrvaški, ki bi lahko povzročile nečloveško ali poniževalno ravnanje. Poleg tega sodišče dvomi v s tem povezano tožnikovo resnicoljubnost, saj tožnik ni konsistenten niti v svojih izjavah glede zagotavljanja hrane v hrvaškem azilnem domu; iz njegovih izjav v upravnem postopku v nasprotju z njegovo izpovedbo na glavni obravnavi namreč ne izhaja, da bi si moral na Hrvaškem izposojati kartico prosilca, ker s svojo ni mogel dobiti hrane, in da mu je hrano prinašal prijatelj.

57. V zvezi s tožbenimi navedbami, da tožniku na Hrvaškem ni bila omogočena ustrezna zdravstvena oskrba, se sodišče sklicuje na razloge izpodbijanega sklepa (povzetek je v točkah od 8 do 10 obrazložitve te sodbe).

58. Iz navedenega je tudi po presoji sodišča razvidno, da tožnik ni predložil primera, ko bi bil prosilec ob predaji Republiki Hrvaški v dublinskem postopku oviran pri dostopu do postopka mednarodne zaščite ali nezakonito vrnjen v BiH ali Republiko Srbijo. Sodbe, s katerimi so bile ustavljene predaje prosilcev, se kot rečeno nanašajo na konkretne zadeve in ne na predaje na splošno, na kar kaže tudi praksa držav, saj se dublinske predaje v Republiko Hrvaško še vedno izvajajo. Poleg tega po presoji sodišča ne bi bilo logično, da bi Republika Hrvaška glede na svoje obveznosti po Uredbi Dublin III, osebo s statusom prosilca za mednarodno zaščito, kot je tožnik, vrnila v BiH ali Republiko Srbijo.

59. Na odločitev ne more vplivati niti sicer neizkazana tožnikova trditev, da mu v Republiki Hrvaški niso bile zagotovljene informacije o postopku za priznanje mednarodne zaščite. Vsaka posamična (domnevna) kršitev (tudi pravice do informiranja) namreč ne pomeni splošne in sistemske pomanjkljivosti azilnega sistema, saj je v zvezi s tem treba upoštevati tudi okoliščino, da tožnik v Republiki Hrvaški ni počakal na odločitev o svoji prošnji. Zapustil jo je namreč že po krajšem času bivanja v azilnem domu, pri čemer iz tožbenih navedb ni razvidno, da bi to bil zadosten čas za sprejem upravne odločitve o mednarodni zaščiti in da zoper njo ne bi imel sodnega varstva.

60. Glede na položaj, ko ni relevantnih poročil pristojnih evropskih organov in tožnikovega stališča, da mu ne bo omogočen dostop do postopka za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki ga zagotavlja 3. člen Uredbe Dublin III, ne potrjuje niti poročilo AIDA, ter tožnik v tožbi ne zatrjuje drugih svojih osebnih okoliščin (na primer zdravstveno stanje ali da spada v skupino ranljivih prosilcev), ki bi lahko vplivale na drugačno presojo dopustnosti njegove predaje Hrvaški z vidika varstva pravic iz 4. člena Listine

, je tožena stranka lahko izključila obstoj dejanske nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v Republiki Hrvaški; zato ji od te države niti ne bi bilo treba pridobiti posebnih zagotovil, da ne bo prišlo do kršitve navedenih pravic. Ne glede na to sodišče ugotavlja, da tožnik ni določno prerekal ugotovitev tožene stranke, da bo imel v Republiki Hrvaški na voljo zdravstveno oskrbo. Ob takih okoliščinah toženi stranki torej ni mogoče očitati, da ni storila vsega, kar bi lahko, da tožnika ne bi izpostavila tveganju nečloveškega ali ponižujočega ravnanja. Tožniku je bila torej zagotovljena podrobna in natančna presoja, vključno z oceno, da predaja Hrvaški ne bo povzročila ogroženosti njegovega življenja ali svobode oziroma izpostavljenosti mučenju ali nečloveškemu in poniževalnemu ravnanju.

61. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je prosilec po tej določbi državljan tretje države ali osebe brez državljanstva, ki izrazi namero vložiti prošnjo za mednarodno zaščito, dokler odločitev o prošnji ne postane izvršljiva.

Glasi se: "Nihče ne sme biti podvržen mučenju ali ponižujočemu ravnanju in kaznovanju."

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev).

Sodba in sklep Vrhovnega sodišča I Up 31/2024 z dne 28. 2. 2024 (11. točka obrazložitve).

Uredba (EU) št. 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev).

Ta določa, da je odgovorna država članica po tej uredbi zavezana, da pod pogoji iz členov 21, 22 in 29 sprejme prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici.

Iz določbe je razvidno, da v primerih, ki spadajo na področje uporabe odstavka 1(a) in (b), odgovorna država članica obravnava ali dokonča obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je podal prosilec.

Tako tudi Vrhovno sodišče v zadevi I Up 76/2023, ko se je v 10. točki obrazložitve v 5. opombi sklicevalo na sodbo Sodišča Evropske unije C-213/17 z dne 5. 7. 2018, X, ki je v zvezi z določbo drugega odstavka 18. člena Uredbe Dublin III med drugim razložilo, da čeprav določa različne obveznosti v zvezi z obravnavo prošenj za mednarodno zaščito (glede na fazo zadevnega postopka za mednarodno zaščito), je namen vseh teh obveznosti zagotoviti nadaljevanje postopka za mednarodno zaščito, te obveznosti pa se nanašajo na natančnejšo opredelitev postopka, ki ga je treba zagotoviti osebi po njeni predaji drugi državi članici.

Tako SEU kot Vrhovno sodišče sta že sprejela stališče, da se mora pristojni organ pri presoji nevarnosti opreti na objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene podatke o razmerah v drugi državi članici, ki dokazujejo dejanske sistemske ali splošne pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb, bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Ti podatki lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb odreditvene države članice ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

V tem smislu Sodišče Evropske unije v sodbi N. S. (združeni zadevi C-411/10 in C-493/10) z dne 21. 12. 2011 (85. točka).

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023 (19. točka obrazložitve).

Tožnik ne zatrjuje, da bi katerikoli evropski organ, ESČP ali UNHCR že obravnaval azilni sistem v Republiki Hrvaški kot kritičen.

Tako pojasnilo je razvidno iz novejše sodne prakse Vrhovnega sodišča, na primer I Up 193/2022 (12. točka obrazložitve) in I Up 81/2023 (11. točka obrazložitve).

Vrhovno sodišče je v zadevi I Up 58/2016 v zvezi s pritožnikovimi (v tej vlogi je v navedeni zadevi nastopal prosilec za mednarodno zaščito) izjavami, da je bila policija do njega nasilna, že sprejelo stališče, da to ne pomeni, da je s temi izjavami pritožnik opozarjal, da obstajajo v Republiki Hrvaški sistemske pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev. Te izjave po stališču Vrhovnega sodišča, čeprav se vzamejo za resnične, pomenijo zgolj pritožnikovo dojemanje dogodkov v času njegovega bivanja v tej državi (11. točka obrazložitve).

Navedena določba daje pooblastilo državam članicam do takojšnjega odvzema prstnih odtisov vseh prstov vsakemu državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki je dopolnila vsaj 14 let, ki so jo pristojni nadzorni organi prijeli zaradi nezakonitega prehoda meje te države članice po kopnem, morju ali zraku, ko je prišla iz tretje države, in ki je niso poslali nazaj.

ESČP je v zadevi M. S. S. proti Belgiji poudarilo, da je že večkrat sprejelo stališče, da mora nečloveško ravnanje dosegati minimalno stopnjo resnosti, ki je relativna in odvisna od okoliščin konkretnega primera. V zadevi M. S. S. proti Belgiji je kot take spoznalo okoliščine, v katerih je prosilec več mesecev živel v negotovem in brezizhodnem položaju, na cesti, brez hrane, brez dostopa do sanitarij, ponoči v stalnem strahu, da ga bodo napadli in oropali.

V smislu sodbe SEU z dne 16. 2. 2017, C-578/16, C.K., H.F., A.S. proti Republiki Sloveniji.

Ustavno sodišče je že presodilo, da je načelo nevračanja oseb v države, v katerih jim preti določena nevarnost, preganjanje ali je na drug način ogroženo njihovo življenje, osebna integriteta ali svoboda, splošno priznano mednarodno načelo (odločba Up-763/09-19 z dne 17. 9. 2009, 8. točka obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.