UPRS Sklep I U 1330/2025-5
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-13

vizum - začasna odredba - ureditvena začasna odredba - nenadomestljiva škoda

Utemeljen je ugovor toženke (ireverzibilnost), da bi z ugoditvijo začasne odredbe, tožnica "dobila vizum" in tega (po razveljavitvi začasne odredbe) več ne bi bilo mogoče odpraviti. Sodišče sme v izjemnih primerih izdati začasno odredbo, katere vsebina je enaka tožbenemu zahtevku le pod pogojem, če bi bilo kljub izdani začasni odredbi in njeni izvršitvi, kasneje ob sodbi, s katero bi sodišče zahtevek zavrnilo, mogoče za toženca vzpostaviti prejšnje stanje, predlog za izdajo začasne odredbe v delu predloga, da se tožnici izda vizum, ni utemeljen.

Tožničine navedbe, s katerimi utemeljuje predlog za izdajo začasne odredbe in nenadomestljivo škodo in sicer: da se nahaja v Egiptu kot palestinska begunka brez stalnega prebivališča in pravne zaščite; da je trenutno visoko noseča in pričakuje rojstvo skupnega otroka z zakoncem, slovenskim državljanom, niso posledica izpodbijane odločbe in že zato ne dokazujejo nenadomestljive škode, saj ni vzročnosti z izdano odločbo, ki jo izpodbija v tem upravnem sporu.

I. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

II. Odločitev o stroških predloga za izdajo začasne odredbe se pridrži za končno odločbo.

1. Veleposlaništvo Republike Slovenije v Kairu (v nadaljevanju VKA) je zaradi obstoja zavrnilnih razlogov na podlagi 6.

prvega odstavka 26. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2) z odločbo št. VKA-02-002642 (v nadaljevanju Odločba VKA) zavrnilo prošnjo tožnice za izdajo vizuma za dolgoročno bivanje (vizum D) za združitev družine s soprogom, slovenskim državljanom z imenom A. A., rojenim ... 1986, vloženo po pošti dne 15. 9. 2024 (v nadaljevanju Prošnja).

2. Ministrstvo za zunanje in evropske zadeve Republike Slovenije (v nadaljevanju tudi toženka) je na podlagi prvega odstavka 248. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) in drugega odstavka 29. člena ZTuj-2 z odločbo št. ZKO-672/25 z dne 2. 6. 2025 zavrnilo tožničino pritožbo zoper Odločbo VKA kot neutemeljeno.

3. Tožnica v tožbi predlaga: (i) da se Odločba VKA odpravi; (ii) da se ugodi prošnji tožnice za izdajo vizuma za dolgoročno bivanje (vizum D) za združitev družine s soprogom, slovenskim državljanom z imenom A. A., roj. ... 1986; (iii) da se ugotovi, da varnostni razlogi niso podani; (iv) da se naloži toženki, da v ponovljenem postopku izda odločbo skladno z načelom sorazmernosti in spoštovanjem človekovih pravic. Podredno zahteva, da se zadevo vrne toženki v ponovno odločanje. Zahteva tudi povrnitev stroškov sodnega postopka.

4. Tožnica v bistvenem navaja: (i) da je toženka nepravilno ugotovila, da naj bi tožnica predstavljala grožnjo za nacionalno varnost; (ii) da je toženka nepravilno ugotovila identiteto tožničinega moža (B. B., ki je bil v intervjuju poimenovan kot "C. C.", je namreč oddaljen sorodnik tožničinega moža, ki pa ni v nikakršni povezavi s tožnico); (iii) da je toženka zmotno ocenila, da tožnica predstavlja nevarnost za Republiko Slovenijo (tožnica je v Gazi delovala kot fizioterapevtka v različnih bolnicah, njena humanitarna dejavnost ni bila politično povezana z nobeno organizacijo, vztraja, da ni članica nobene organizacije, ni bila nikdar obravnavana v nobenem varnostnem postopku, ni bila kaznovana in nikdar ni bila predmet obravnave katere koli varnostne službe); (iv) da toženka ni obrazložila svoje ocene, da je tožnica nevarna za Republiko Slovenijo, saj bi lahko v Sloveniji širila interese Hamasa. S povzemanjem sodne prakse SEU v zadevi C - 601/15 PPU, navaja, da jima je z možem (slovenski državljan) z Odločbo VKA odvzeta oz. poseženo v njuno pravico do družinskega in zasebnega življenja. Toženki očita, da ni naredila ocene ali je nevarnost, ki naj bi jo tožnica predstavljala za Republik Slovenijo tako visoke stopnje, da je poseg v pravico do družinskega in zasebnega življenja upravičen, nujen in sorazmeren. Navaja, da iz izpodbijane odločbe ni razvidno, kakšna je resnost oz. stopnja nevarnosti, ki naj bi jo tožnica predstavljala. Navedeno je le, da širjenje interesov Hamasa predstavlja "določeno" stopnjo nevarnosti za nacionalno varnost, pri čimer gre za nedoločen pojem, ki ni napolnjen z nobeno obrazložitvijo ali vsebino. Zadržek je po mnenju tožnice "preventivne" narave in ni individualiziran - ne nanaša se na individualna ravnanja tožnice. Toženki očita, da ne pojasni, v kakšnem delu bi lahko širila interese Hamasa, kateri interesi so za nacionalno varnost sporni itd. Navaja, da bi moral pristojni organ opraviti individualno in obsežno presojo varnostnega zadržka policije, oceno ali tožnica dejansko predstavlja nevarnost za nacionalno varnost, obrazložiti oz. utemeljiti navedeno oceno, tožnico pa seznaniti z vsemi dejstvi in okoliščinami, ki so pomembne za njen postopek. V zvezi z izraženim dvomom o verodostojnosti poroke zaradi napake v identifikacijski številki, tožnica pojasnjuje, da gre za tipkarsko napako, ki je bila takoj po vpogledu v tajne podatke (3. 6. 2025) popravljena. Kljub vojni situaciji, so bile listine predložene v najvišji možni stopnji overitve in popravljeni izpisek izdan 17. 7. 2025 in overjen s strani palestinskega MZZ. O tem so bili obveščeni tudi palestinska ambasada v Avstriji in Palestinska obveščevalna služba, ki je nato obvestila SOVA-o. Trenutno se čaka na overitve s strani palestinske ambasade v Avstriji ter overitev MZZ v Republiki Sloveniji, nato bo sledil sodni prevod. Tožničin mož je o napaki obvestil tudi Upravno enoto Kamnik. Dokument bo kmalu dostavljen skupaj s potrdilom palestinskega urada in prevodom matičnemu registru Upravne enote Kamnik. Priče so podpisale drug dokument (soglasje po pooblastilu), na podlagi katerega je bil izdan prvi izpisek (poročni list). Tožnica meni, da zavrnitev vizuma pomeni poseg v pravico do spoštovanja družinskega življenja, ki jo zagotavlja 8. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah, ki je bila sprejeta brez konkretne presoje individualnega tveganja, s čimer je toženka kršila 8. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP), 44. in 45. člen ZTuj-2 in 22. člen Ustave RS. Tožnica pričakuje otroka s svojim možem, slovenskim državljanom, zato izpodbijana odločba pomeni neposredno oviranje združitve družine pred rojstvom otroka, kar predstavlja dodatno kršitev ustavno in konvencijsko varovanih pravic. Tožnica se trenutno nahaja v Egiptu kot palestinska begunka, kjer nima nobenega statusa in nima dostopa do ustreznega zdravstvenega varstva v zvezi z nosečnostjo, porodom in poporodno oskrbo. Razmere, v katerih živi, so zdravstveno in psihosocialno neprimerne za nosečo žensko, kar ogroža njeno zdravje in zdravje nerojenega otroka.

5. Tožnica na podlagi 32. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) predlaga izdajo začasne odredbe in sicer predlaga: (i) da se ji izda vizum za vstop v Republiko Slovenijo in (ii) zadrži izvršitev izpodbijane odločbe do pravnomočne odločitve v upravnem sporu. Navaja, da se nahaja v Egiptu kot palestinska begunka brez stalnega prebivališča in pravne zaščite. Trenutno je v visoki nosečnosti in pričakuje rojstvo skupnega otroka z zakoncem, slovenskim državljanom. Zaradi svojega statusa in kraja bivanja nima dostopa do ustrezne zdravstvene oskrbe, zlasti ne do varnega poroda in poporodne oskrbe. Njeno bivanje v Egiptu je zdravstveno in psihosocialno ogrožajoče tako za njo kot za nerojenega otroka. Vstop v Republiko Slovenijo bi tožnici omogočil dostop do zdravljenja, socialne podpore in združitve z zakoncem v času, ko to narekuje posebna življenjska okoliščina - nosečnost in rojstvo otroka. Zavrnitev začasnega prihoda pomeni za tožnico nepopravljivo škodo, kršitev pravice do zasebnega in družinskega življenja (8. člen EKČP) in je v nasprotju z načelom sorazmernosti, saj država s tem posega v temeljne človekove pravice, ne da bi bil izkazan tehten in utemeljen razlog.

6. Toženka tožbi nasprotuje in predlaga, da zahtevo za izdajo začasne odredbe sodišče zavrne in stranki naloži morebitne stroške tega dela postopka.

7. V odgovoru na zahtevo na izdajo začasne odredbe v bistvenem navaja, da se je po prejemu predloga za izdajo začasne odredbe 5. 8. 2025 ponovno obrnila na SOVA-o za primer, da zadržek več ne obstaja, vendar je ponovno prejela nespremenjeno stališče št. 214-4/2025/13 z dne 7. 8. 2025. Navaja, da toženka ni pristojna za odločanje ali utegne prosilec za vizum pomeniti nevarnost za nacionalno varnost, ker je to pristojnost slovenskih varnostnih organov. Poudarja, da za zavrnitev vizuma iz tega razloga v skladu s šesto alinejo prvega odstavka 26. člena ZTuj-2, zadostuje obstoj razlogov za sum. Toženka v vizumskem postopku nima pristojnosti preverjati utemeljenosti suma s strani SOVA-e. V skladu z enajsto alinejo prvega odstavka 26. člena ZTuj-2 je toženka dolžna zavrniti izdajo vizuma v primeru negativnega mnenja policije. V ugotovitvenem postopku toženka tudi v tem primeru ugotavlja samo obstoj negativnega mnenja policije, ne pa tudi utemeljenosti takšnega mnenja. Neupoštevanje varnostnega zadržka pristojne Slovenske obveščevalno-varnostne agencije ali negativnega mnenja policije s strani toženke, bi porušilo integriteto vizumskega postopka in sistema zagotavljanja nacionalne varnosti. Varnostna ocena SOVA-e je ključni del vizumskega postopka, na podlagi katerega se zagotavlja nacionalna varnost pri vstopanju oseb na ozemlje Republike Slovenije. Toženka v vsaki fazi postopka pri SOVA-i ponovno preveri ali so dodatne informacije in dokazila s strani stranke ali morebitne spremembe objektivnih okoliščin vplivale na obstoj zadržka. Niti po opredelitvi tožnice do ugotovitev v postopku pred izdajo zavrnilne odločbe, niti po prejemu tožničine pritožbe zoper zavrnilno odločbo niti po prejemu zahteve za izdajo začasne odredbe v upravnem sporu, SOVA zadržka ni umaknila. Na zaprosilo toženke je SOVA toženki poslala dokument št. 214-4/2025/13 z dne 7. 8. 2025 (dopis SOVA in priloga), označena s stopnjo tajnosti zaupno, z dovoljenjem izdajateljev obeh dokumentov za uporabo v sodnih postopkih.

8. Toženka izpodbija tudi primernost predlagane začasne odredbe za preprečitev zatrjevanega nastanka škode. Iz navedb tožnice namreč izhaja, da je v zadnjem mesecu nosečnosti in da je predvideni rok poroda 30. 8. 2025. Splošno znano dejstvo je, da letalski prevozniki od nosečnic zahtevajo potrdilo o datumu predvidenega poroda in ne dovolijo vkrcanja nosečnicam po dopolnjenem 36. tednu nosečnosti. Letenje v tako pozni nosečnosti predstavlja namreč tveganje poroda med letom in s tem povečano nevarnost za življenje in zdravje nosečnice in otroka. Po drugi strani lahko v predmetnem primeru zakonski oče otroka, slovenski državljan, brez omejitev potuje v Egipt in nudi podporo tožnici pred in po porodu.

9. Toženka ugovarja izdaji začasne odredbe tudi iz razloga ireverzibilnosti oziroma nepopravljivosti škode za toženko. Če bo tožbeni zahtevek meritorno zavrnjen, tožnice tudi ob razveljavitvi vizuma, to je začasne odredbe, ne bo mogoče vrniti niti v Palestino, ker je tam vojno območje, niti v Egipt, kjer tožnica nima dovoljenja za prebivanje. Ko namreč Egipt zapusti, je ta država ni več dolžna sprejeti nazaj kot begunke, če tja ne prihaja iz Gaze.

Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

10. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 je nujen začasen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje, na katerega se nanaša izpodbijani akt.

Sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta prizadela tožniku težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank (drugi odstavek 32. člena ZUS-1, odložitvena začasna odredba). Tožnik lahko iz razlogov iz drugega odstavka 32. člena ZUS-1 zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno (tretji odstavek 32. člena ZUS-1; ureditvena začasna odredba). Tako odložitveno kot ureditveno začasno odredbo je mogoče izdati le na podlagi presoje, da bi v konkretnem primeru tožniku z izvršitvijo akta nastala težko popravljiva škoda.

11. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zaradi narave postopka in kratkih rokov za odločanje že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda za njo težko popravljiva. Na tožnici je torej tako trditveno kot dokazno breme.

12. Težko popravljiva škoda se ugotavlja v vsakem primeru posebej. Glede na ustaljeno upravnosodno prakso Vrhovnega sodišča Republike Slovenije gre za takšno škodo, če je ta resna in tožniku neposredno preti, (začasno) odvrniti pa jo je mogoče le z zadržanjem izvršitve izpodbijanega upravnega akta oziroma s predlagano začasno ureditvijo stanja.

Verjetnost nastanka težko popravljive škode mora biti predvidljiva in konkretna. Samo pavšalno navajanje in sklepanje na hipotetične in nepredvidljive posledice ne zadosti standardu verjetnosti, ki opravičuje izdajo začasne odredbe. Dokazi, s katerimi se utemelji izdajo začasne odredbe, morajo biti konkretizirani na določene realno izkazane posledice in takšni, da jih je mogoče dokazno ovrednotiti.

13. Tožnica z začasno odredbo zahteva: (i) da se ji izda vizum za vstop v Republiko Slovenijo in (ii) zadrži izvršitev izpodbijane odločbe do pravnomočne odločitve v upravnem sporu.

14. Sodišče se bo najprej opredelilo do predlagane ureditvene začasne odredbe. V delu zahteve, da se tožnici izda vizum, gre namreč za ureditveno začasno odredbo v smislu tretjega odstavka 32. člena ZUS-1. Ustavno sodišče RS je že zavzelo stališče, da je tudi glede ureditvenih začasnih odredb sicer glede vprašanja, ali vsebina začasne odredbe sme biti enaka tožbenemu zahtevku, pravilen restriktiven pristop. To namreč narekuje zahteva po zagotovitvi varstva pravic nasprotne stranke - toženca. Iz 22. člena Ustave izhaja, tako Ustavno sodišče RS, da sme sodišče v postopku glede pravic in obveznosti določene osebe odločiti le po izvedenem kontradiktornem postopku, v katerem je bila obema strankama zagotovljena enakopravna možnost, da navajata dejstva in dokaze, izjavita pravna naziranja ter se opredelita do vseh procesnih dejanj, ki lahko vplivajo na odločitev sodišča. Ta zahteva pa bi bila ogrožena v primeru, če bi dopustili izdajanje začasnih odredb, katerih vsebina je enaka vsebini tožbenega zahtevka, saj bi to povzročilo, da bi sodišče o zahtevanem pravnem varstvu odločilo brez izpeljave kontradiktornega postopka in s tem brez zagotovitve pravice toženca, da v postopku brani svoje pravice in interese, kar je neposreden izraz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave

15. Sodišče se sklicuje tudi na nadaljnje stališče Ustavnega sodišča RS

, da je zavarovanje terjatve v smislu začasne ureditve spornega razmerja zaradi preprečitve nastanka nenadomestljive škode v določenih primerih mogoče le, če je predlog začasne odredbe enak tožbenemu zahtevku. Varstvo pravic tožnika torej v določenih primerih narekuje omogočitev tovrstnih začasnih odredb in zato jih, po presoji Ustavnega sodišča RS, ni mogoče v celoti izključiti. Ker pa izdaja takšne začasne odredbe posega v pravice toženca, mora sodišče pri odločitvi o izdaji takšne začasne odredbe upoštevati tudi njegov položaj. Upoštevanje pravic toženca zahteva, da takšna začasna odredba ne sme povzročiti, da bi sodišče brez izvedenega kontradiktornega postopka in brez zagotovitve pravice toženca do obrambe, dejansko ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika oziroma dejansko prejudiciralo odločitev o zahtevku. To pa bi se zgodilo v primeru, če bi sodišče izdalo začasno odredbo z vsebino, enako vsebini tožbenega zahtevka, ob morebitni kasnejši zavrnitvi tožbenega zahtevka pa posledic izdane začasne odredbe ne bi bilo mogoče odpraviti. Upoštevanje pravic toženca torej narekuje sklep, da sme sodišče v izjemnih primerih izdati začasno odredbo, katere vsebina je enaka tožbenemu zahtevku le pod pogojem, če bi bilo kljub izdani začasni odredbi in njeni izvršitvi, kasneje ob sodbi, s katero bi sodišče zahtevek zavrnilo, mogoče za toženca vzpostaviti prejšnje stanje. Takšna začasna odredba torej po presoji Ustavnega sodišča RS ni mogoča, če bi tožencu nalagala storitev nečesa, kar z razveljavitvijo začasne odredbe kasneje ne bi več bilo mogoče odpraviti, ali opustitev nečesa, česar kasneje (po razveljavitvi začasne odredbe) več ne bi bilo mogoče storiti. Le takšna razlaga navedene določbe 267. člena Zakon o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP) vzpostavlja ustrezno ravnovesje, ki upošteva tako pravice in interese tožnika kot tudi toženca v postopku. Z ustreznim restriktivnim tolmačenjem pojma "nenadomestljiva škoda" ter ob tehtanju interesov tudi nasprotne stranke - toženca, je mogoče zagotoviti, da bodo ureditvene začasne odredbe, katerih vsebina je enaka tožbenemu zahtevku, ostale omejene le na nujne in ustavno upravičene primere, tako Ustavno sodišče RS

. Glede na to, da gre za vsebinsko enak procesni institut (začasne odredbe), je sodišče navedena stališča Ustavnega sodišča RS, sprejeta v zvezi z začasnimi odredbami po ZIP, uporabilo tudi v konkretnem upravnem sporu za razlagalni okvir 32. člena ZUS-1.

16. Glede na povzeta stališča Ustavnega sodišča RS sodišče ugotavlja, da je utemeljen ugovor toženke (ireverzibilnost, kot to poimenuje v odgovoru na predloga za izdajo začasne odredbe), da bi z ugoditvijo začasne odredbe, tožnica "dobila vizum" in tega (po razveljavitvi začasne odredbe) več ne bi bilo mogoče odpraviti. Že zato, upoštevaje zgoraj povzeto stališče Ustavnega sodišča RS, da sme sodišče v izjemnih primerih izdati začasno odredbo, katere vsebina je enaka tožbenemu zahtevku le pod pogojem, če bi bilo kljub izdani začasni odredbi in njeni izvršitvi, kasneje ob sodbi, s katero bi sodišče zahtevek zavrnilo, mogoče za toženca vzpostaviti prejšnje stanje, predlog za izdajo začasne odredbe v delu predloga, da se tožnici izda vizum, ni utemeljen.

17. Sodišče še dodaja, da utemeljeno ugovarja toženka tudi, da nenadomestljivost škode v smislu 32. člena ZUS-1 ni dokazana. Tožnici je z nepravnomočno odločbo namreč zavrnjena prošnja tožnice za izdajo vizuma za dolgoročno bivanje (vizum D) za združitev družine s soprogom, in posledice te zavrnitve, ki jih tožnica uveljavlja kot kršitev pravice do družinskega življenja je, kot utemeljeno opozori toženka, mogoče odpraviti tudi drugače, kot z izdajo začasne odredbe in sicer, kot navede, da gre tožnik, ki kot slovenski državljan nima pravnih ovir za vstop v Egipt, k tožnici v Egipt, kjer se trenutno nahaja. Sodišče poudarja (in ponavlja) ustaljeno upravnosodno prakso Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, da gre za nenadomestljivo škodo, če je ta resna in tožniku neposredno preti, (začasno) odvrniti pa jo je mogoče le z zadržanjem izvršitve izpodbijanega upravnega akta oziroma s predlagano začasno ureditvijo stanja.

Sodišče ugotavlja, da tožničine navedbe, s katerimi utemeljuje predlog za izdajo začasne odredbe in nenadomestljivo škodo in sicer: da se nahaja v Egiptu kot palestinska begunka brez stalnega prebivališča in pravne zaščite; da je trenutno visoko noseča in pričakuje rojstvo skupnega otroka z zakoncem, slovenskim državljanom, niso posledica izpodbijane odločbe in že zato ne dokazujejo nenadomestljive škode v smislu 32. člena ZUS-1, saj ni vzročnosti z izdano odločbo, ki jo izpodbija v tem upravnem sporu. Tožničine trditve, da zaradi svojega statusa in kraja bivanja v Egiptu nima dostopa do ustrezne zdravstvene oskrbe, zlasti ne do varnega poroda in poporodne oskrbe, da naj bi bilo njeno bivanje v Egiptu zdravstveno in psihosocialno ogrožajoče tako za njo kot za nerojenega otroka, pa so nedokazane, zato upoštevajoč povzeta stališča o restriktivnem pristopu in interes toženke, sodišče s temi navedbami ne šteje za dokazano nenadomestljivo škodo v smislu 32. člena ZUS-1. Sodišče opozarja tudi na načelo sorazmernosti in zahtevo po upoštevanju tudi interesa toženke, pri čemer je sodišče upoštevalo, da toženka nasprotuje predlogu za izdajo začasne odredbe zaradi obstoja razlogov za sum, da utegne tožnica pomeniti nevarnost za javni red in varnost ali mednarodne odnose Republike Slovenije ali obstaja sum, da bo njeno prebivanje v državi povezano z izvajanjem terorističnih ali drugih nasilnih dejanj, nezakonitimi obveščevalnimi dejavnostmi, proizvodnjo ali prometom z drogami ali izvrševanjem drugih kaznivih dejanj in zaradi izdanega negativnega mnenja policije. Ob tehtanju interesov obeh strank, upoštevaje povzeta izhodišča Ustavnega in Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, upoštevaje ireverzibilnost predlagane ureditvene začasne odredbe, je sodišče odločilo, da predlog za izdajo začasne odredbe z vsebino, da se tožnici izda vizum, ni utemeljen.

18. Neutemeljen pa je tudi predlog za izdajo začasne odredbe v delu, ki se nanaša na predlog, da se zadrži izvršitev izpodbijane odločbe do pravnomočne odločitve v upravnem sporu, torej odložitvena začasna odredba, določena v drugem odstavku 32. člena ZUS-1. Ta določa, da sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta prizadela tožniku težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Glede na to, da se v tem upravnem sporu izpodbija odločba, katere predmet ni ne terjatev, ne obveznost (284. člen ZUP), odložitvena začasna odredba že zato ni utemeljena in je sodišče tudi v tem delu predlog za izdajo začasne odredbe zato zavrnilo.

19. Sodišče še dodaja, da tožničina želja, da vstopi v Republiko Slovenijo, v tem postopku v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe ni upoštevna. Sodišče pojasnjuje, da je namreč osnovni namen začasne odredbe zagotoviti ustavno zahtevo po učinkovitem sodnem varstvu (23. člen Ustave RS), ne pa sprememba in izdaja ugodilne upravne odločbe, katere zakonitost tožnica izpodbija v tem upravnem sporu.

20. Sodišče je, glede na obrazloženo, na podlagi 32. in 63. člena ZUS-1 predlog za začasno odredbo zavrnilo.

21. Stroški v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe so del stroškov upravnega spora. O njih pa bo lahko sodišče odločilo šele, ko bo znan končni uspeh strank (prvi odstavek 151. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s prvim, tretjim in četrtim odstavkom 25. člena ZUS-1). Iz navedenih razlogov bo sodišče o vseh stroških postopka odločalo ob izdaji končne odločbe.

6. alineja prvega odstavka 26. člena ZTuj-2: Vizum za dolgoročno bivanje se tujcu ne izda, če obstajajo razlogi za sum, da utegne pomeniti nevarnost za javni red in varnost ali mednarodne odnose Republike Slovenije ali obstaja sum, da bo tujčevo prebivanje v državi povezano z izvajanjem terorističnih ali drugih nasilnih dejanj, nezakonitimi obveščevalnimi dejavnostmi, proizvodnjo ali promet z drogami ali izvrševanjem drugih kaznivih dejanj.

11. alineja prvega odstavka 26. člena ZTuj-2: Vizum za dolgoročno bivanje se tujcu ne izda, če je podano negativno mnenje policije.

Tako Vrhovno sodišče npr. v sklepu I Up 34/2018 z dne 28. 2. 2018, 7. točka obrazložitve.

Tako Vrhovno sodišče v sklepih I Up 35/2018 z dne 7. 3. 2018, I Up 144/2017 z dne 10. 7. 2017, I Up 126/2015 z dne 18. 6. 2015, I Up 348/2016 z dne 10. 1. 2017, I Up 84/2018 z dne 25. 5. 2018.

Tako Ustavno sodišče RS v Up-275/07 z dne 9. 9. 1997.

Tako Vrhovno sodišče v sklepih I Up 35/2018 z dne 7. 3. 2018, I Up 144/2017 z dne 10. 7. 2017, I Up 126/2015 z dne 18. 6. 2015, I Up 348/2016 z dne 10. 1. 2017, I Up 84/2018 z dne 25. 5. 2018.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/1, 32/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.