UPRS Sodba I U 1849/2025-10
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-17

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito - ekonomski razlog

Tožnik je izvorno državo zapustil zaradi ekonomskih, osebnih in družinskih razlogov, s čemer ni utemeljil priznanja ene ali druge oblike mednarodne zaščite.

Tožnik ni zatrjeval in izkazal, da bi imel utemeljen strah pred preganjanjem zaradi pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju. Glede slabih ekonomskih razmer z vidika odločanja o mednarodni zaščiti ni bistveno, kakšna je prosilčeva sposobnost ekonomskega preživetja v njegovem (varnem) izvornem kraju. Gre namreč za okoliščino, ki sproža vprašanje pomoči zaradi humanitarnih razlogov in ne razlogov mednarodne zaščite.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka na podlagi pete alineje prvega odstavka 49. v zvezi s prvo in drugo alinejo 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka) in odločila, da z dnem izvršljivosti 1. točke izreka postane bivanje tožnika nezakonito (2. točka izreka). Določila mu je 10-dnevni rok za prostovoljni odhod, ki začne teči z dnem izvršljivosti 1. točke izreka, v katerem mora zapustiti območje Republike Slovenije ter območje držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 ter se vrniti v izvorno državo Ljudsko demokratično republiko Alžirijo (3. točka izreka). Če tožnik v roku iz 3. točke izreka tega ne bo storil, bo s teh območij odstranjen v izvorno državo (4. točka izreka). Hkrati mu je določila tudi prepoved vstopa na območje Republike Slovenije ter držav članic Evropske unije in držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985, in sicer za obdobje enega leta, ki pa se ne bo izvršila, če bo ta območja zapustil v roku za prostovoljni odhod iz 3. točke izreka (5. točka izreka). O stroških postopka bo odločila v ločenem postopku (6. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnik prvič zaprosil za mednarodno zaščito 8. 4. 2024, vendar je toženka postopek v zvezi s prvo prošnjo ustavila s sklepom št. 2142-1824/2024/4 (1222- 15) z 22. 4. 2024, saj je tožnik 14. 4. 2024 samovoljno zapustil azilni dom. Navedeni sklep je postal pravnomočen 11. 5. 2024. Tožnik je drugo prošnjo za mednarodno zaščito (v nadaljevanju druga prošnja) vložil 21. 8. 2025. Svoje istovetnosti ni izkazal, saj ni predložil nobenega osebnega dokumenta s fotografijo, ki bi bil namenjen izkazovanju istovetnosti.

3. Ob vložitvi druge prošnje je navedel, da: (1) je po narodnosti Berber in muslimanske veroizpovedi, (2) vojaškega roka ni služil, ni bil član kakšne politične stranke, nikoli ni prestajal zaporne kazni, (3) je izvorno državo zapustil 17. 3. 2023 iz socialnih razlogov.

4. Toženka je povzela vsebino osebnega razgovora, ki ga je s tožnikom v prisotnosti prevajalca opravila dne 2. 10. 2025. Takrat je izjavil, da je po narodnosti Chawi

, v Alžiriji se je preživljal z delom v tovarni, vozil je viličarja, nakladal ter razkladal tovornjake. Njegov zaslužek ni zadostoval za preživetje, z mesečno plačo si je lahko kupil hrano in pijačo, včasih še kakšno oblačilo, ni pa mogel privarčevati za nakup avtomobila ali stanovanja. Tam je živel skupaj s starši, petimi brati in tremi sestrami. Delali so vsi v družini, poleg tožnika tudi njegovi sestri in trije bratje. Preostala dva brata sta opravljala le občasno delo, njegov oče prejema pokojnino, saj je star 70 let, mati pa je gospodinja. Tožnik je po odhodu iz izvorne države leto dni delal v Turčiji, nato pa preko Grčije, Bolgarije, Srbije, Bosne in Hercegovine ter Hrvaške prispel v Slovenijo, kjer je ostal osem dni, potem je odšel v Italijo, kjer je bival tri mesece. Pot je nadaljeval v Švico, kjer je bil približno pol leta in dvakrat zaprosil za mednarodno zaščito. V Švici so ga zaprli za 45 dni, mu dejali, da nima pravice biti tam in mu za dve leti prepovedali vstop v državo ter ga vrnili v Slovenijo.

5. Na osebnem razgovoru je tožnik pojasnil, da je izvorno državo zapustil iz treh razlogov: 1) ni se mogel prilagoditi alžirski družbi. V njegovem v majhnem kraju so se vsi poznali med seboj in se opravljali. Tega ni prenesel, bil je športnik, ki se je ukvarjal z gimnastiko; 2) zaradi tetovaž ga je njegov brat zmerjal, večkrat sta fizično obračunala. Njegova družina tetovaž ne mara, ko je tožnik povedal očetu za bratove zmerljivke, se je oče postavil na bratovo stran, češ da ima brat prav. V Alžiriji ima veliko ljudi tetovaže, ki pa jih ne pokažejo, saj zaradi njih težko dobijo zaposlitev, očita se jim, da so del kriminalne združbe; 3) ni prihranil dovolj denarja. Želel se je poročiti, imeti družino in si ustvariti dom, vendar tega zaradi pomanjkanja denarja ni mogel storiti. Ko mu je toženka predočila, da je ob vložitvi druge prošnje kot edini razlog za azil navedel socialne razloge, je tožnik odvrnil, da je to razlog, ki ga je povedal le v Nemčiji. Na razgovoru je še povedal, da je bil zaljubljen v sosedo, vendar so njeni bratje njuni zvezi nasprotovali. Ko je delal v Turčiji, je v Alžiriji prišlo do fizičnega obračuna med dekletovim in njegovim bratom. Dekletov brat je zahteval 3.000 EUR in zagrozil s prijavo, če mu tožnikova družina tega denarja ne bo izročila. Tožnikov brat tega dogodka ni prijavil policiji, saj se ljudje v Alžiriji le redkokdaj obrnejo na policijo. Težave večinoma rešujejo sami. Če se bo tožnik vrnil v izvorno državo, bo njegovo življenje zelo težavno in ne bo mogel živeti v miru. Zaradi težav z bratom ali z dekletovo družino bi pristal v zaporu. Od Slovenije pričakuje priložnost za delo.

6. Toženka je njegovo drugo prošnjo zavrnila kot očitno neutemeljeno. Ugotovila je, da je tožnik izvorno državo zapustil zaradi ekonomskih, osebnih in družinskih razlogov, s čemer po njeni oceni ni utemeljil priznanja ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Poudarila je, da se v tovrstnih postopkih ugotavlja in presoja ogroženost posameznika (prosilca) v izvorni državi zaradi preganjanja na podlagi enega izmed razlogov, ki so določeni v Ženevski konvenciji

in ZMZ-1 (na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, političnega prepričanja ali pripadnosti posebni družbeni skupini). Iz tožnikovih izjav ni mogoče razbrati, da bi njegovo zatrjevano stisko povzročili tretji akterji (npr. država ali tamkajšnje gospodarske družbe). Toženka je ugotovila, da je tožnik v Alžiriji imel dostop do trga dela in za svoje delo prejemal plačilo. Ni navajal, da bi bili osebno proti njemu usmerjeni kakršnikoli (gospodarski) ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice. Zato ni mogoče reči, da so mu bile tam trajno in sistematično kršene človekove pravice, njegovih izjav pa ni mogoče povezati z zakonsko določenimi razlogi preganjanja. Navedel je, da je v ekonomski stiski zaradi prenizkih prihodkov in da ima družinske težave, pri tem pa ni izkazal, da bi bil v bistveno slabšem položaju kot ostali prebivalci te države. Ker je izpostavil le splošno situacijo glede slabih življenjskih pogojev, po oceni toženke ni izkazal obstoja vzročne zveze med razlogi in dejanji preganjanja iz 27. člena ZMZ-1.

7. Po oceni toženke ni izkazan niti objektivni niti subjektivni element preganjanja oziroma ni utemeljenega strahu pred ogroženostjo v izvorni državi. Ob hkratnem upoštevanju zgoraj predstavljenih okoliščin ter dejstva, da le-teh ni mogoče povezati z raso, vero, narodnostjo, političnim prepričanjem ali pripadnostjo določeni družbeni skupini, niti z razlogi resne škode, je tožnikove izjave, s katerimi je ta utemeljeval prošnjo, toženka označila kot nerelevantne za obravnavanje upravičenosti do priznanja mednarodne zaščite po ZMZ-1.

8. Ugotovila je tudi, da je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav Ljudsko demokratično republiko Alžirijo določila kot varno izvorno državo. Iz tožnikovih navedb ne izhaja, da bi v izvorni državi imel težave zaradi rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini, poleg tega pa tudi ni izkazal utemeljenega tveganja za soočenje z resno škodo, zato njeni po oceni toženke nima razlogov za občutek ogroženosti v svoji izvorni državi. Zaključila je, da ni mogoče zaslediti nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da Alžirija zanj ne bi bil varna izvorna država.

9. Tožnik zoper izpodbijano odločbo vlaga tožbo iz razlogov nepravilne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava ter bistvene kršitve določb postopka. Sodišču predlaga, da tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in vrne v ponoven postopek.

10. Navaja, da je preveč posplošena ugotovitev toženke, ki je navedene razloge za azil (družinske težave z njegovim bratom in brati njegovega dekleta, nezmožnost prihraniti denar, okoliščina, da se v tožnikovem kraju med seboj vsi poznajo in se opravljajo) štela kot specifične lastnosti naroda. Raziskati bi morala dejansko stanje v zvezi z incidentom, ki se je pripetil med tožnikovim bratom in brati dekleta, v katerega je bil tožnik zaljubljen ter ugotoviti ali in zakaj bi bil tožnik zaradi tega ogrožen. Toženka namreč v izpodbijanem aktu sama ugotavlja, da so okoliščine v zvezi s tem ostale nepojasnjene. Drži da mora prosilec sam navesti dejstva ki utemeljujejo njegovo prošnjo, vendar pa mora toženka pravilno in popolnoma ugotoviti dejansko stanje. Čeprav incidenta med svojim bratom in dekletovimi brati ni prijavil policiji, bi morala toženka ugotavljati ali ga njegova izvorna država ne bi zmogla oziroma ne bi hotela zaščititi ali pa gre le za to, da tožnik ni želel državne zaščite.

11. Toženka ni imela konkretnih informacij o stanju v njegovi izvorni državi, zato je po tožnikovem mnenju preuranjeno ugotovila, da tožnik ni navedel razlogov, iz katerih bi izhajalo, da je v izvorni državi ogrožen, in da je Alžirija zanj varna izvorna država. Nepravilno je ugotovila, da tožnik svoj odhod iz izvorne države utemeljuje z osebnimi težavami kot so materina skrb smrt, izguba hiše, ki jo je dedek prepisal na strica, in travme zaradi teroristov iz devetdesetih let. Teh razlogov tožnik v postopku za pridobitev mednarodne zaščite ni navajal.

12. Toženka je sodišču posredovala predmetni upravni spis. V odgovoru na tožbo se sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe.

13. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo in prebralo listino sodnega spisa v prilogi A2 in listine priloženega upravnega spisa, ki se nanaša na to zadevo. Zaslišalo je tožnika.

15. Po presoji sodišča je izpodbijana odločba pravilna in zakonita. Pravilni in skladni z zakonom so tudi njeni razlogi, zato se sodišče po pooblastilu iz 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) nanje v celoti sklicuje. V zvezi s tožbenimi navedbami, na katere je vezano glede preizkusa dejanskega stanja (prvi odstavek 20. člena ZUS-1), pa dodaja naslednje.

16. S prošnjo za mednarodno zaščito je izražen zahtevek prosilca, o katerem mora organ odločiti, pri tem pa izjava prosilca v prošnji opredeljuje okvir odločanja upravnega organa.

Prosilcu se prizna mednarodna zaščita v obliki statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite, če zatrjuje in izkaže, da v njegovem primeru obstojijo zakonsko določeni pogoji za to priznanje (26. do 28. člen ZMZ-1). Za priznanje statusa begunca mora prosilec izkazati, da v njegovem primeru obstoji eden izmed zakonsko določenih razlogov preganjanja iz 27. člena ZMZ-1 in da imajo zatrjevana dejanja preganjanja hkrati lastnosti, kot jih določa 26. člen ZMZ-1. Katera dejanja zajema pojem resne škode, ki je pogoj za priznanje statusa subsidiarne zaščite, določa 28. člen ZMZ-1. Pri ugotavljanju pogojev za mednarodno zaščito pristojni organ upošteva in obravnava vse elemente oziroma dokazna sredstva, našteta v prvem odstavku 23. člena ZMZ-1.

17. V zvezi z obravnavanjem dejstev in okoliščin je tudi skladno s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) za predložitev dokazov v postopku priznanja mednarodne zaščite primarno odgovoren prosilec, na državi pa je, da ovrže dvome o njihovi avtentičnosti.

Hkrati so državni organi dolžni prevzeti pobudo pri pridobivanju objektivnih in zanesljivih informacij o razmerah v državah in utemeljenosti prošenj za mednarodno zaščito.

Načelo nevračanja posamezniku namreč zagotavlja pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem pristojni organ presodi, ali bi bilo z odstranitvijo, izgonom ali izročitvijo prosilca to načelo lahko kršeno.

Tudi z vidika pravil dokaznega bremena ESČP v zvezi z 3. členom Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP), ki po stališču Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) ustreza 15.b členu (Kvalifikacijske) Direktive 2004/83/ES

in zato ustreza tudi drugi alineji 28. člena ZMZ-1, velja, da je v načelu odgovornost prosilca, da predloži ustrezne dokaze, da obstaja resno tveganje za kršitev 3. člena EKČP, in šele če so takšni dokazi v postopku predloženi, se dokazno breme prevali na državo, da ovrže vsak dvom glede omenjenega tveganja.

18. Ob upoštevanju navedenih izhodišč izpodbijana odločba v prvi vrsti temelji na prvi alineji 52. člena ZMZ-1, na podlagi katere se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu.

19. Po presoji sodišča je toženka pravilno ocenila, da tožnik kljub temu, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani z njegovimi navedbami, ni navedel pravno pomembnih dejstev in okoliščin v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo. Glede na dejansko stanje, ki ga je ugotovila toženka, izhaja, da je tožnik izvorno državo zapustil zaradi razlogov, povezanimi z družbo, v kateri je živel (vsi naj bi se med seboj poznali in opravljali, njemu pa to ni bilo všeč), družinskih težav (predvsem s svojim bratom, zaposlenim v vojski, ki se ni strinjal s tem, da se tožnik tetovira in je zaradi tega tožnika večkrat zmerjal, brata pa sta se zaradi tega tudi fizično spopadla), z nezmožnostjo, da bi po petih letih dela prihranil denar in konfliktov z brati dekleta, v katerega je bil tožnik zaljubljen, oni pa so nasprotovali njuni zvezi (prim. obrazložitev na 4. strani izpodbijanega akta). Sodišče pritrjuje ugotovitvi toženke, da tožnik z nobenim od teh razlogov ne more utemeljiti upravičenosti do mednarodne zaščite, strinja pa se tudi z njeno obrazložitvijo glede tega.

20. Tožnik je imel tako na osebnem razgovoru pred toženko kot tudi na zaslišanju pred sodiščem možnost navesti prav vse dejanske okoliščine o razlogih, zaradi katerih prosi za mednarodno zaščito. Kljub temu v upravnem postopku dejanskih okoliščin ni konkretiziral, temveč jih je le splošno navedel. Glede na to toženka ni bila dolžna (sama) ugotavljati dejanskega stanja v zvezi z navedenimi razlogi, še zlasti pa ne pridobivati informacij o stanju v Alžiriji, saj zato ni imela opore v tožnikovi trditveni podlagi.

21. Okvir in vsebina upoštevanih okoliščin sta na podlagi na 140. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) začrtana s tožnikovimi navedbami. To pomeni, da mora tožnik navesti vsa relevantna dejstva in okoliščine in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze. Po presoji sodišča je toženka pravilno ocenila, da tožnik takšnih relevantnih dejstev ni navajal, čeprav je to možnost imel. V drugi prošnji je kot razlog za mednarodno zaščito navedel le "socialne razloge". Na osebnem razgovoru je izkoristil svojo pravico do izjave, uradna oseba ga je pozvala, naj čim bolj natančno in podrobno opiše razloge, zaradi katerih je moral zapustiti izvorno državo. Kljub temu ni podal konkretnih dejstev, ki bi bila pomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite. Toženka je zato pravilno ocenila, da tožnik očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito iz prve alineje 52. člena ZMZ - 1 in je na podlagi jasne in nedvoumne določbe pete alineje prvega odstavka 49. člena ZMZ-1 njegovo prošnjo pravilno zavrnila kot očitno neutemeljeno.

22. Zato ni mogoče pritrditi tožniku, da bi morala toženka bolj natančno ugotavljati dejansko stanje, saj ni navedel nobenih dejanskih okoliščin, na katere bi se toženka pri ugotavljanju relevantnega dejanskega stanja lahko oprla. Tudi ni razloga za to, da bi toženka morala ugotavljati ali tožnika policija v Alžiriji ne bi zmogla oziroma ne bi hotela zaščititi ali pa gre le za to, da tožnik ni želel policijske zaščite v izvorni državi. Iz zapisnika o osebnem razgovoru je namreč razvidno, da tožnik tega, da ga je njegov brat zmerjal zaradi tetovaž in sta zaradi tega tudi fizično obračunala, ni prijavil policiji, ker bi sicer brat moral v zapor. Na osebnem razgovoru je tudi izjavil, da njegov brat ni prijavil bratov dekleta, v katerega je bil tožnik zaljubljen, ker ljudje v Alžiriji težave rešujejo sami brez pomoči policije. Iz teh njegovih izjav torej jasno izhaja, da tožnik ni iskal pomoči policije v izvorni državi, ker je ni želel. Toženka je dejansko stanje v zvezi s tem ugotovila pravilno in popolno.

23. Tožnik tudi zaslišan na sodišču ni podal nobenih (novih) dejstev o razlogih, s katerimi v upravnem postopku utemeljuje svojo drugo prošnjo, izjavil je le, da je vse povedal in obrazložil na osebnem razgovoru.

24. Tožba pravilno opozarja, da tožnik ni vložil druge prošnje zaradi smrti matere izgube hiše ali travm zaradi teroristov. Vendar pa to na pravilnost in zakonitost izpodbijanega akta ne vpliva, saj je toženka, kot že povedano, svojo odločitev utemeljila s pravilnimi razlogi (prim. obrazložitev na str. 4 do 6 izpodbijanega akta).

25. Toženka je pravilno zaključila, da tožnik ni zatrjeval in izkazal, da bi imel utemeljen strah pred preganjanjem zaradi pripadnosti določeni rasi ali etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju (drugi odstavek 20. člena ZMZ-1). Glede slabih ekonomskih razmer je Vrhovno sodišče že sprejelo odločitev, da z vidika odločanja o mednarodni zaščiti ni bistveno, kakšna je prosilčeva sposobnost ekonomskega preživetja v njegovem (varnem) izvornem kraju. Gre namreč za okoliščino, ki sproža vprašanje pomoči zaradi humanitarnih razlogov in ne razlogov mednarodne zaščite.

26. Odločitev toženke temelji tudi na dodatni ugotovitvi, da tožnik prihaja iz Alžirije, ki jo je Vlada RS z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav

uvrstila med varne izvorne države. Na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1 se prošnja šteje za očitno neutemeljeno, kadar prosilec prihaja iz varne izvorne države. Ko je toženka na osebnem razgovoru tožniku predočila, da šteje Alžirijo kot varno izvorno državo, tožnik temu ni nasprotoval.

27. Glede na ugotovljeno, sodišče sodi, da je izpodbijana odločba vsebinsko pravilna in na zakonu utemeljena, zato je v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Ženevska konvencija o statusu beguncev z dne 28. julija 1951, spremenjena z Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967 (v nadaljevanju Ženevska konvencija)

Iz sodne prakse Vrhovnega sodišča je razvidno, da sta okvir in vsebina upoštevanih okoliščin, ki jih ugotavlja upravni organ v postopku presoje prošnje za mednarodno zaščito, definirani s prosilčevimi navedbami (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 322/2016 z dne 22. 2. 2017, 8. točka obrazložitve). Organ o prošnji za mednarodno zaščito namreč odloča v okviru izjave prosilca (prvi odstavek 125. člena v zvezi z drugim odstavkom 207. člena Zakona o splošnem upravnem postopku; v nadaljevanju ZUP), ki mora navesti vsa dejstva in okoliščine v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (26. - 28. člen ZMZ-1 in prvi odstavek 140. člena ZUP) in za utemeljitev svojih navedb predložiti vso dokumentacijo in vse razpoložljive dokaze (drugi odstavek 21. člena ZMZ-1). Vrhovno sodišče je sprejelo stališče, da se predpostavlja prosilčevo aktivno ravnanje, torej njegova obveznost, da sodeluje z organom (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 173/2018 z dne 5. 2. 2019, 25. točka obrazložitve).

Zagorc, Stare, Razlaga instituta subsidiarne zaščite v evropskem azilnem sistemu, Pravnik št. 11-12/2019, stran 797 v zvezi z opombo 26.

Glej 25. uvodno izjavo Procesne direktive. Prim. tudi odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-189/14-13, Up-663/14 (26. točka).

Sodba SEU v zadevi C-465/07 z dne 17. 2. 2009, Elgafaji, 28. točka obrazložitve.

Sodba ESČP v zadevi N.A. proti Združenemu kraljestvu, 111. točka obrazložitve.

Sodba Vrhovnega sodišča I Up 151/2016, 21. točka obrazložitve.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 49, 49/5; 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.