UPRS Sodba in sklep I U 1094/2025-9
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-04

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - mladoletni prosilci - zavarovanje koristi otrok - največja korist otroka

Četudi gre za izjemno situacijo in so mladoletniki pridržani skupaj s starši, po Direktivi o sprejemu 2013/33 velja, da morajo biti nastanjeni v "primernih prostorih" (člen 11(2) Direktive o sprejemu 203/33) in policijska postaja za bivanje v trajanju dveh dni za otroka v starosti 7 in 8 let ni primeren prostor in verjetno tudi ne kontejner za bivanje v trajanju dveh tednov. Celo v izjemni situaciji, če so otroci pridržani, morajo po Direktivi o sprejemu 2013/33 imeti možnost sodelovanja v prostočasnih dejavnostih, vključno z igro in rekreativnimi dejavnostmi, ki so primerne njihovi starosti.

Tožena stranka ni dolžna tožnike predati Hrvaški, ampak lahko uporabi diskrecijsko klavzulo iz člena 17(1) Dublinske uredbe, kar posledično pomeni, da je Slovenija v polni meri odgovorna za spoštovanje pravic mladoletnih otrok iz 8. člena EKČP ali 3. člena EKČP. Oba odrasla tožnika, ki sta starša mladoletnima prosilcema, zaradi določbe 24. člena Listine v smislu upravne ali sodne odločitve na podlagi Dublinske uredbe delita usodo njunih otrok.

I. Tožbi se ugodi in se izpodbijani sklep Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-672/2025/18 (1221-06) z dne 4. 6. 2025 odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponoven postopek.

II. Postopek v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe se ustavi.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka najprej združila zadeve v en postopek, potem pa je odločila, da se zavržejo prošnje za priznanje mednarodne zaščite prosilcev za mednarodno zaščito z osebnimi imeni A. A. (roj. ... 1996), B. B. (roj. ... 1991), C. C. (roj. ... 2108) in D. D. (roj. ... 2017), vsi državljani Turčije, ker Republika Slovenija ne bo obravnavala prošenj za mednarodno zaščito, saj bodo imenovani predani Hrvaški kot odgovorni članici EU za obravnavanje njihovih prošenj za mednarodno zaščito. V izreku sklepa je še odločeno, da se predaja prosilcev izvrši najkasneje v šestih mesecih od dne 12. 3. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če prosilci samovoljno zapustijo azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V povzemanju dejstev iz ugotovitvenega postopka tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanega sklepa med drugim, na podlagi osebnih razgovorov z odraslima tožnikoma, navaja, da so bili tožniki v Švici približno 3 mesece in 15 dni, tja pa so odšli zaradi tega, ker se ni nihče odzval na sinove zdravstvene težave (hemofilija). Hrvaško so zapustili in prišli v Slovenijo po dveh tednih ravno tako zaradi sinovega zdravstvenega stanja. Na Hrvaškem so bili nastanjeni v prehodnem kontejnerju v azilnem domu, ker za azil niso zaprosili. V kontejnerju je bilo mrzlo, brez ogrevanja, poleg tega je bilo tudi umazano. Na Hrvaškem je sin trikrat krvavel iz nosu. Ko so jih po dveh dneh na policijski postaji izpustili, so jim dali nek dokument in rekli, da lahko odidejo. Infekcijo sečil so tožnici pozdravili šele v Sloveniji po tem, ko so drugič zapustili Hrvaško.

3. Tožena stranka v odločbi pojasnjuje, da policijski prostori največkrat ne omogočajo dovolj prostora, da bi bile družine lahko ločene od drugih oseb niti niso namenjeni daljši nastanitvi. To pa ne zadošča za ugotovitev, da bodo z njimi nečloveško ravnali v primeru vrnitve in tega ni mogoče opredeliti kot sistemsko pomanjkljivost, če je morala tožnica po vodo v toaletne prostore. V kontejner so bili nastanjeni, ker še niso podali prošnje za azil. Nastanitev je bila prehodnega značaja. Ker sta starša sama ustavila krvavitev otroka, so policisti ocenili, da zdravstvena oskrba ni potrebna. Iz poročila AIDA z dne 10. 7. 2024 izhaja, da so prosilci nameščeni v sprejemni center, kjer so zdravstveno pregledani. Tožena stranka se ne strinja s prosilcema, da zdravstvena oskrba v azilnem domu ni bila na voljo, saj je bila za obravnavo pri njem vrsta, kar je pričakovano. Ker so pomagala zdravila neke druge prosilke, situacija ni bila ogrožujoča za otroka. Če bi se to zgodilo, bi zdravnik otroka sprejel preko vrste. Imajo tudi nujno medicinsko pomoč. To ni sistemska pomanjkljivost. Tožnik je bil deležen psihološke obravnave, tožnica pa se je ozdravila zaradi vnetja sečil.

4. Po drugi strani pa tožena stranka izpostavlja, da zdravstveno stanje sina očitno ni bila ovira, da odidejo iz Hrvaške v Švico in Švica ni našla ovir za predajo Hrvaški. Nadalje, iz zdravstvenega dokumenta dr. E. E. z dne 13. 3. 2025 je razvidno, da ima tožnik težave s spanjem in stresom in da je dobil zdravila.

5. Kar zadeva kakovost hrane in okoliščin prehranjevanja, ki jih izkazujejo priložene slike, tožena stranka pravi, da si tujci hrano po svojih preferencah poiščejo sami in jo pojedo v prostorih, kjer so nastanjeni, zato to niso sistemske pomanjkljivosti. Glede tega, da ni bilo dovolj hrane med vikendom, tožena stranka pravi, da iz poročila AIDA to ne izhaja. S sklicevanjem na sodno odločbo Vrhovnega sodišča I Up 81/2023 z dne 10. 5. 2023 ugotavlja, da tožniki niso izkazali tehtnih razlogov, ki bi nakazovali obstoj sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite. Iz evidence EURODAC namreč izhaja, da so prosilci na Hrvaškem evidentirani kot prosilci za mednarodno zaščito oziroma so vsaj izrazili namen za azil. Tudi, če to ne drži, bi bila odgovorna država Hrvaška na podlagi člena 18(1)(a) Dublinske uredbe. Tožena stranka pravi še, da je merilo za odločitev, da se predaje ustavijo, obstoj sistemskih pomanjkljivosti in v oporo temu navaja več sodb Vrhovnega in Upravnega sodišča, bodisi v tem smislu, da v posamičnih primerih sistemske pomanjkljivosti niso dokazane, ali da sistemskih pomanjkljivosti na Hrvaškem ni. V letu 2025 je po dublinskem postopku hrvaška sprejela 456 oseb. Glede fotografij in video posnetkov, ki jih je predložila tožnica, tožena stranka pravi, da te izkazujejo le enkratna stanja in ne sistemskih pomanjkljivosti. Prosilci so sami odgovorni za to, da so bili nameščeni v kontejner, ker niso želeli podati prošnje za mednarodno zaščito. Prosilci so torej opisoval težave v policijskem postopku, ne pa v postopku mednarodne zaščite.

6. Pooblaščenec prosilcev je dne 9. 4. 2025 posredoval informacije o stanju na Hrvaškem, tožena stranka pa je dne 22. 5. 2025 pooblaščencu vročila dokument o informacijah o dublinskih povratnikih na Hrvaško. Tožena stranke je vse te informacije preučila. Določene informacije so po mnenju tožene stranke nerelevantne, ker se ne nanašajo na dublinske postopke, poročilo AIDA z dne 10. 7. 2024 pa izkazuje, da prosilci v ničemer niso ovirani pri dostopu do azilnega postopka. Na letališču predano osebo sprejme uradna oseba ministrstva za notranje zadeve. Prosilci so nameščeni v sprejemni center in zdravstveno pregledani. Sodba sodišča v Hannovru z dne 7. 9. 2022 se nanaša na konkreten primer. Za sodbo sodišča v Braunschweigu, ki govori o tem, da ni indicev, da bi bili otroci na Hrvaškem deležni boljše obravnave, pa tožena stranka pravi, da prosilce ob predaji sprejme uradna oseba ministrstva za notranje zadeve, ki je pristojna za vodenje dublinskega postopka, nato pa so nastanjeni v azilni dom. Glede sodbe sodišča v Stuttgartu z dne 2. 9. 2022 pa tožena stranka pravi, da so prosilci lahko vrnjeni v izvorno državo šele, ko je postopek pravnomočno končan, tudi ko gre za ponovno prošnjo. Glede dveh drugih sodb nemških sodišč z dne 24. 5. 2023 in 24. 2. 2021, ki jih je predložil pooblaščenec tožnikov v upravnem postopku, tožena stranka pravi, da v nobenem dokumentu še ni zabeleženo, da bi bil v primeru predaje oviran dostop do azilnega postopka, ali da bi bil prosilec deportiran v BiH ali Srbijo. Takega primera praksa ne pozna. Če bodo želeli, bodo lahko na Hrvaškem podali prošnjo za azil. Tožena stranka je dobila zagotovilo, da bo v primeru predaje njihova prošnja sprejeta v razumnem roku, nastanjeni pa bodo v sprejemnem centru, ki je skladen z evropskimi standardi. Članek, ki navaja, da je Švica ustavila transfer na Hrvaško, opisuje le odločitev v individualnem konkretnem primeru, kar ni mogoče posplošiti. Dostop do postopka mednarodne zaščite jim je bil očitno omogočen. Na očitek o selektivnem sklicevanju na poročilo AIDA tožena stranka odgovarja, da iz sodb specializiranega tribunala Kraljevine Belgije izhaja, da to sodišče izpostavlja potrebo po individualnih zagotovilih, ko gre za predajo Hrvaški. To potrjuje tudi poročilo EUAA (poglavje 4.2.6.), kjer je navedeno, da dublinski postopek ni prejel uradnega preklica premestitev iz Belgije na Hrvaško. V letu 2025 je Belgija vrnila 19 prosilcev na Hrvaško. Na koncu se tožena stranka sklicuje na načelo vzajemnega zaupanja med državami članicami EU.

7. V tožbi z dne 19. 6. 2025 tožniki predlagajo odpravo sklepa in da naj sodišče obravnava njihove prošnje, podredno pa predlagajo, naj sodišče sklep odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponoven postopek. V tožbi navajajo, da so bili na Hrvaškem najprej dva dneva, po vrnitvi s strani Švice pa še deset dni. Prva dva dneva (v oktobru 2024) so bili nastanjeni na policijski postaji na Hrvaškem. Mladoletni D. D. ima hemofilijo in sporen je bil odnos hrvaških organov do njegove bolezni. Mladoletnik je na policijski postaji krvavel iz nosu in hrvaški organi niso reagirali. Zato je tožnica sama zaustavljala krvavitev sina. To je bilo v prostoru, kjer so bili tudi samski moški. Ne strinjajo se z oceno tožene stranke, da če bi šlo za resno krvavitev, bi policisti znali prepoznati življenjsko ogrožujočo situacijo. Hrvaški organi tudi niso pomagali po njihovi vrnitvi iz Švice, ko so bili nastanjeni v azilnem domu. Obisk pri zdravniku zaradi prezaposlenosti ni mogoč. Ko je tožnik prosil za pomoč, po tem ko je sinu začela teči kri iz nosa, so mu dejali, da je zdravniška pomoč možna čez en teden. Tožnikom je pomagala gospa iz Turčije. Na Hrvaškem zdravniška oskrba otroka ni bila zagotovljena. Vsakršna krvavitev pri hemofilitiku je lahko usodna. Šele, ko so bili sprejeti v azilni dom v Sloveniji, je bil otrok prepeljan na Pediatrično kliniko, na oddelek za otroško hematologijo in onkologijo, kjer so mu predpisali zdravljenje, ki se mora izvajati 3 dni, dvakrat tedensko. Iz terapije izhaja, da otrok krvavi tudi v sklepe, kar lahko pripelje do invalidnosti. Prilagajo izvide iz Pediatrične klinike. Zaradi resnosti zadeve bi sodišče moralo upoštevati tudi ta dejstva, četudi niso bila predložena že v upravnem postopku. Mladoletni otrok je napoten tudi na ultrazvok srca, zaradi luknjice v srcu.

8. Kot dokaze so tožbi priložili: ambulantni pregled z dne 27. 2. 2025, ambulantni pregled z dne 3. 3. 2025, obvestilo o prenaročilu pregleda z dne 17. 6. 2025. Dne 8. 6. 2025 je tožnica izgubila zavest in je bila prepeljana v UKC - Nevrološka klinika. To se je zgodilo po prejemu izpodbijanega sklepa. Prilagajo tudi izvid z dne 8. 6. 2025. Predaja na Hrvaško bi tako ogrozila oba omenjena, ker ni pričakovati, da bi na Hrvaškem lahko prišla do zdravstvene oskrbe. Predlagajo angažiranje izvedenca medicinske stroke, naj oceni, ali bi bila predaja na Hrvaško varna.

9. Poleg tega v tožbi navajajo, da ni jasen razlog, zakaj se jih vrača na Hrvaško. Tožena stranka omenja člen 20(5) Dublinske uredbe. Vendar na Hrvaškem niso zaprosili za mednarodno zaščito. Bili so samo na policisti postaji, v drugem primeru pa so jih nastanili v azilni doma, vendar nikoli niso podali prošnje za mednarodno zaščito. Sprašujejo se, kje je podlaga za to, da naj bi dali namero za azil. O razlogu za vrnitev se torej ne morejo izreči. Predlagajo, naj sodišče to dokumentacijo pridobi od hrvaških organov oziroma naj jo pridobi tožena stranka, ki je v stalnem kontaktu s hrvaškimi organi. Sicer pa, kot pravijo v tožbi, je tožena stranka sama dolžna preveriti vsa relevantna dejstva še posebej v primeru, ko je sama ugotovila, da tožniki na hrvaškem niso podali kakršne koli prošnje ali namere. Sklicujejo se na sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 217/2024 z dne 21. 10. 2024.

10. V odgovoru na tožbo tožena stranka pojasnjuje, da lahko hrvaškim organom posreduje vse zdravstvene podatke za prosilce tri dni pred predajo (člen 31 in 32 Dublinske uredbe). Izvidi, predloženi šele naknadno, skupaj s tožbo, so nova dejstva, in tožniki niso podali nobenega opravičljivega razloga, zakaj jih niso predložili že prej. Predložena dokumentacija tudi vsebuje navodilo zdravnice, v katero zdravstveno ustanovo naj bo mladoletni prosilec napoten v primeru težav zaradi hemofilije. Tožena stranka verjame v pravilnost svoje odločitve tudi zato, ker so tožniki vedoč za težave sina vseeno potovali iz Turčije v BiH, na Hrvaško, v Švico, Švica jih je vrnila na Hrvaško. Predhodno potovanje je veliko bolj nevarno, kot je pot iz Ljubljane na Hrvaško v dublinskem postopku. Tožena stranka pravi, da je dobila individualno zagotovilo, da bodo tožniki sprejeti v sprejemni center, ki zadostuje evropskim standardom.

11. Dne 22. 8. 2025 je sodišče prejelo dopolnitev tožbe in predlog za izdajo začasne odredbe. V tej vlogi navajajo, da je mladoletni D. D. dobil s strani UKC Ljubljana izkaznico z dne 16. 6. 2025 s številkami dežurnega hematologa in dežurnega pediatra, ki ju je treba klicati v situaciji, da bi imel otrok težave. Izkaznico so prejeli dne 19. 6. 2025. Prilagajo kopijo izkaznice. Njegovo stanje je torej za življenje ogrožujoče. Predlagajo tudi zaslišanje lečeče zdravnice doc. dr. F. F., ki je z zdravstvenim stanjem otroka seznanjena. Odrasla tožnica je dne 18. 7. 2025 pridobila naknadni izvid, ki kaže, da tudi ona trpi za lažjo obliko hemofilije. Tudi ona je dobila omenjeno kartico, ki izkazuje, da gre za osebo z motnjo strjevanja krvi. Tudi njo obravnava dr. F. F. Pravijo, da teh dokazov prej niso mogli priložiti, ker jih niso imeli.

12. V predlogu za izdajo začasne odredbe pa pravijo, da so dne 20. 8. 2025 prejeli obvestilo od MNZ, da MNZ v kratkem planira njihovo predajo Hrvaški. Zato je izdaja začasne odredbe nujna. Bivanje omenjenih dveh družinskih članov v Sloveniji je nujno zaradi izvajanja zdravljenja in zaradi potencialnih akutnih situacij, to je močnih krvavitev. Ker postopek traja že več mesecev, ne bo nikakršne škode, če se tožniki zadržijo v Sloveniji za čas trajanja tega postopka. Tožniki so se že integrirali, otroci pa hodijo v šolo.

13. Sodišče je dne 25. 8. 2025 dopolnitev tožbe s predlogom za izdajo začasne odredbe poslalo toženi stranki in ji dalo rok 3 dni, da odgovori.

14. Sodišče je dne 28. 8. 2025 prejelo umik predloga za izdajo začasne odredbe, v katerem tožniki pravijo, da so po novih informacijah, ki so jih prejeli od tožene stranke, ugotovili, da nevarnost predčasne izročitve Hrvaški ne obstaja.

15. Spričo dejstva, da dublinski postopki preko tožb prosilcev za mednarodno zaščito in njihovih predlogov za izdajo začasnih odredb izrazito obremenjujejo oddelek za varstvo ustavnih pravic na Upravnem sodišču RS, ki edini rešuje vse upravne spore v zvezi z mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, pri čemer gre ta obremenitev na račun vseh drugih upravnih sporov s področja varstva človekovih pravic, ki jih prejema v delo omenjeni oddelek, bo sodišče osrednji del obrazložitev te sodbe razdelilo na dva medsebojno povezana dela. S tem želi sodišče strnjeno izpostaviti ključne standarde in kriterije na podlagi prava EU za odločanje v teh zadevah, ki lahko toženi stranki služijo kot vodilo za bolj učinkovito vodenje teh postopkov ob spoštovanju vsaj minimalnih standardov za varstvo človekovih pravic. Prvi osrednji del te obrazložitve pod točko a.) se bo nanašal na vprašanje avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe v teh sporih, drugi osrednji del obrazložitve pod točko b.) pa na s tem povezane kriterije za presojo (ne)zadostnosti obrazložitve izpodbijanega akta.

16. Pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 47. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) v zvezi z določenimi pravicami oziroma pravnimi interesi, ki izvirajo iz prava EU, in ki jo tožniki uresničujejo v tem upravnem sporu, ima po stališču Sodišča EU neposredni učinek.

Sestavni del pravice iz 47. člena Listine je (med drugim) tudi pravica do avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe v upravnem sporu s področja mednarodne zaščite v primerih oziroma v situacijah, ko tožnik nima zahtevka, ki je očitno neutemeljen z vidika varstva pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine

) oziroma iz odgovarjajoče pravice iz 3. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP).

To velja tudi v primeru predaje prosilcev za mednarodno zaščito na podlagi Dublinske uredbe drugi državi članici v navezavi na določilo drugega pododstavka člena 3(2) Dublinske uredbe,

ko morajo države članice upoštevati tudi načelo medsebojnega zaupanja med državami članicami EU, vključno z omejitvami tega načela.

17. Kriterij, da zahtevek tožnikov z vidika 4. člena Listine ni očitno neutemeljen, pa je hkrati tudi prag, ki - če je dosežen v posamičnem primeru - potegne za seboj obveznost upravnega organa ali sodišča, da opravi(ta) strogo oceno tveganja, to je natančno in celovito oceno tveganja z vidika 4. člena Listine v primeru predaje drugi državi članici EU,

še posebej z vidika 3. člena EKČP. Z vidika EKČP je namreč bistveno, da tožena stranka ni dolžna prosilca za mednarodno zaščito predati Hrvaški, ampak lahko uporabi diskrecijsko klavzulo iz člena 17(1) Dublinske uredbe. To pa posledično pomeni, da je z vidika sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) Slovenija v polni meri odgovorna za spoštovanje pravic mladoletnih otrok iz 8. člena EKČP ali 3. člena EKČP v primeru, kot je obravnavani.

18. Zato bo v naslednjem razdelku pod točko a.) sodišče kljub umiku predloga za izdajo začasne odredbe obravnavalo vidik avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe v tem upravnem sporu, kajti suspenzivni učinek tožbe v tovrstnih upravnih sporih ne more biti odvisen od (nevezane) diskrecije upravnega organa, ali bo, ali ne bo oziroma kdaj se bo odločil za predajo tožnikov tekom upravnega spora, poleg tega je pogoj za avtomatični suspenzivni učinek tožbe ta, da tožnik oziroma tožniki nimajo zahtevka v zvezi s pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja, ki bi bil očitno neutemeljen; slednje pa je hkrati tudi kriterij, ki sproži obveznost upravnega organa in sodišča, da opravi(ta) strogo oceno tveganja glede morebitne kršitve pravic v primeru predaje. Ta stroga ocena tveganja pa je hkrati tudi merilo za presojo zakonitosti izpodbijanega akta oziroma za (ne)zadostnost obrazložitve izpodbijanega akta. To presojo bo sodišče naredilo v drugem osrednjem razdelku te sodbe pod točko b.). V razdelku pod točko c.) te sodbe pa bo sodišče ponovilo argumentacijo iz številnih upravnih sporov v preteklosti glede tega, da tožena stranka v primeru, ko sodišče tožbi s področja mednarodne zaščite ugodi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek, tožena stranka zaradi načela ekvivalentnosti, ki je sestavni del pravice iz 47. člena Listine po pravu EU nima pravice do pritožbe.

a.) Utemeljitev, da tožba tožnikov z vidika 4. člena v navezavi na člen 24(2) Listine ni očitno neutemeljena in ima zato avtomatični suspenzivni učinek

19. Upravno sodišče je bilo po 21. 6. 2024, ko je izdalo začasno odredbo v zadevi predaje tožnika iz Turčije Hrvaški (v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024), zaradi dejstva, da zgolj največ 6 sodnikov z oddelka za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča RS rešuje vse azilne zadeve, ki so vložene na Upravno sodišče RS, poleg vseh ostalih nujnih zadev med drugim tudi za varstvo človekovih pravic, ki se dodeljujejo na oddelek za varstvo ustavnih pravic, prisiljeno uveljaviti prakso (v nekaterih primerih), po kateri ni odločalo ločeno, to je najprej v roku 7 dni o zahtevi za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi zoper sklep o predaji, izdan po Dublinski uredbi 604/2013. V obdobju pred in po 21. 6. 2024 je bila namreč uveljavljena praksa tožene stranke, da je vedno počakala z izvršitvijo izpodbijanega sklepa po Dublinski uredbi do odločitve sodišča o tožbi v upravnem sporu ali o začasni odredbi. Zato je v tistem obdobju sodišče v nekaterih primerih o začasni odredbi odločalo šele skupaj z odločanjem o tožbi.

20. V mesecu aprilu 2025 pa je Upravno sodišče ugotovilo, da je prišlo do spremembe prakse tožene stranke. Sodišče je namreč dne 25. 4. 2025 v upravnem sporu v podobni zadevi opr. št. I U 2148/2024 dobilo obvestilo svetovalke za begunce, ki je v tistem upravnem sporu zastopala tožnika, da je tožena stranka nenapovedano (dne 4. 4. 2025), pred zaključkom sodnega postopka, preden je sodišče odločilo o tožbi in zahtevi za izdajo začasne odredbe, in v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih zadevah, tožnika (v zadevi I U 2148/2024) predala Hrvaški.

21. Nato je dne 28. 4. 2025 evidenčna služba Upravnega sodišča po telefonu prejela informacijo in dan kasneje še pisno vlogo svetovalke za begunce v neki drugi istovrstni zadevi opr. št. I U 97/2025, da je tožena stranka v zadevi I U 97/2025 tekom upravnega spora predala tožnika Bolgariji.

22. Na podlagi teh podatkov je Upravno sodišče začelo sklepati, da je tožena stranka očitno spremenila politiko izvrševanja izpodbijanih aktov v zadevah po Dublinski uredbi. Tudi v tem upravnem sporu so tožniki v dopolnitvi tožbe navedli, da so dobili informacijo, da tožena stranka "v kratkem planira" predajo tožnikov Hrvaški in so zato vložili predlog za izdajo začasne odredbe, v vlogi z dne 28. 8. 2025 pa pravijo, da po novih informacijah, ki so jih prejeli od tožene stranke, nevarnost predčasne izročitve Hrvaški ne obstaja in so predlog umaknili.

23. Ker se je praksa tožene stranke nenapovedano spremenila s strani tožene stranke v začetku meseca aprila 2025, sodišče v praksi ni več moglo skupaj odločati o tožbi in začasni odredbi, ampak je začelo presojati utemeljenost zahteve za izdajo začasne odredbe ločeno od tožbe zoper izpodbijani akt, kar seveda dodatno povečuje prekomeren čas reševanja zadev na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča, saj gre tudi pri odločanju o začasni odredbi v zvezi s predajo prosilcev za mednarodno zaščito v nekatere države članice EU, med katere spada tudi Hrvaška, za zelo kompleksne pravne spore.

24. Upravno sodišče je v omenjeni zadevi turškega državljana (opr. št. I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024) opozorilo, da je Vrhovno sodišče RS zavzelo drugačno razlago določb Dublinske uredbe glede teka roka iz določbe člena 29(1) Dublinske uredbe

in suspezivnega učinka tožbe zoper sklep po Dublinski uredbi kot Upravno sodišče v nekaterih zadevah.

Po stališču Vrhovnega sodišča vložena tožba zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa in tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

25. Zato je Upravno sodišče, ki drugače razlaga določbo člena 29(1) in drugega stavka člena 27(3)(c) Dublinske uredbe v zvezi s členom 19(2) Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina),

v okoliščinah povečanega pripada zadev s področja Dublinske uredbe, s ciljem učinkovitega varstva pravic tožnikov, ki podajo zahtevo za izdajo začasne odredbe v zvezi z dublinskim postopkom predaje v nekatere države, kot so Hrvaška

) določbe člena 29(1) in člena 27(3)(c) Dublinske uredbe in namena tega sekundarnega pravnega vira EU kot celote, v nekaterih primerih spremenilo prakso in je začelo ločeno odločati in sicer najprej oziroma samo o predlogu za izdajo začasne odredbe, brez da bi lahko hkrati odločalo tudi o tožbi.

26. Upravno sodišče je v sodbi v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 tudi navedlo, da je Sodišče EU v zadevi

, kot je izpostavilo Upravno sodišče v zadevah I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023 in I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023, izpeljalo specifično interpretacijo glede na zakonodajalčeve tri možnosti iz člena 27(3) Dublinske uredbe. Sodišče EU je v tej specifični interpretaciji upoštevalo naslednje: da je treba dati pristojnemu organu dovolj dolg rok, da opravi predajo (razlaga po namenu);

da pri tem vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno;

da se zakonodajalec EU sklicuje na prenehanje odložilnega učinka, ne da bi razlikoval med državami, ki so se odločile, da bodo imele pritožbo v skladu s členom 27(3)(a) in (b) Dublinske uredbe s takojšnjim odložilnim učinkom, in državami, ki so se odločile, da bo odložilni učinek v skladu s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe odvisen od sprejetja odločitve o odložitvi izvršitve na podlagi zahteve zadevne osebe;

da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega, do tega pa bi prišlo, če države članice ne bi imele na voljo dovolj dolgega roka za izvedbo predaje, kadar je zadevna oseba pridržana in se je odločila, da bo vložila pritožbo.

27. To interpretacijo, ki sicer sega še v leto 2023, je torej Upravno sodišče ponovilo in potrdilo v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 in iz nje izhaja, da po stališču Sodišča EU vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od položaja tistih držav članic, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

28. Po mnenju Upravnega sodišča vse navedeno velja v situaciji, ko tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s prepovedjo nečloveškega ravnanja iz člena 4 (oziroma 19(2)) Listine, kajti v takem primeru mora tožba v upravnem sporu imeti avtomatičen suspenzivni učinek.

Vse tako kaže, da tožena stranka teh interpretacij Sodišča EU, ki so podprte tudi z dolgoletno in povsem ustaljeno interpretacijo ESČP pravice iz 3. člena EKČP, od začetka meseca aprila 2025 ne upošteva (več) ali pa je morebiti ne upošteva (več) dosledno.

29. Interpretaciji ESČP iz sodbe Velikega senata v zadevi

glede avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, kadar stranka nima očitno neutemeljenega zahtevka glede 3. člena EKČP, se je sicer Sodišče EU z vidika učinkovitega sodnega varstva pravice iz člena 19(2) oziroma iz 4. člena Listine približevalo postopoma, sprva bolj kot ne implicitno,

dokler ga ni bolj izrecno potrdilo v sodbi v zadevi

se sicer nanaša na odločbo o vrnitvi in ne na odločitev o predaji po Dublinski uredbi. Vendar, ker gre v obeh primerih za interpretacijo določbe 47. člena Listine in ker je šlo tudi v zadevi

za razmerje (sodelovanja) med dvema državama članicama EU, je interpretacija v zadevi

relevantna tudi za obravnavani primer. V skladu z interpretacijo Sodišča EU je namen določila 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med Listino in EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča EU.

30. Zakonodajalec je v določbi tretjega odstavka 70. člena ZMZ-1 izrecno predpisal, da tožba zoper sklep o zavrženju prošnje na podlagi Dublinske uredbe ne zadrži izvršitve izpodbijanega akta. S takšno ureditvijo je zakonodajalec Republike Slovenije za določene situacije ustvaril možno neskladje s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, kajti po (

) interpretaciji Sodišča EU v omenjeni zadevi

je avtomatičen suspenzivni učinek že po sami zakonski določbi, ki mora biti natančna, jasna in predvidljiva, potreben, kadar bi lahko bil tožnik zaradi izvršitve odločbe izpostavljen dejanskemu tveganju, da bo podvržen ravnanju v nasprotju z določilom 4. člena Listine (oziroma člena 19(2) Listine).

Nacionalni organ sicer ni nujno dolžan "domnevati", da bi vsako pravno sredstvo imelo odložilni učinek po samem zakonu, vendar pa mora organ preveriti, ali so pogoji, ki v pravu EU veljajo za zagotovitev tega učinka, izpolnjeni glede na položaj zadevne osebe.

Upravni organ oziroma tožena stranka v tem primeru tega očitno ni naredila in načelo medsebojnega zaupanja med državami članicami EU, ki z razliko od obravnavane zadeve v zadevi B ni bilo relevantno, tožene stranke ne odvezuje, da bi v konkretnem primeru to storila.

31. Avtomatični suspenzivni učinek po samem zakonu je treba nujno zagotoviti za pravna sredstva zoper odločbe, ko izvršitev odločbe "lahko" tožnika izpostavi "resnemu tveganju" v zvezi s pravico iz 4. člena (oziroma člena 19(2)) Listine. V tem okviru nacionalni organ za presojo, ali bi "lahko" izvršitev odločbe o vrnitvi, na katero se nanaša pravno sredstvo, zadevno osebo izpostavilo takemu tveganju, ni dolžan odločiti o tem, ali izvršitev te odločbe "dejansko" povzroči to tveganje. Po stališču Sodišča EU, če bi bila namreč sprejeta taka rešitev, bi se pogoji za uporabo odložilnega učinka po samem zakonu pomešali s pogoji za uspeh pravnega sredstva (po vsebini), vloženega zoper odločbo. Iz tega bi sledilo, prvič, da se ne bi upošteval preventivni vidik odložilnega učinka pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo, in drugič, da bi moral vsak organ, ki bi moral izpeljati posledice iz tega odložilnega učinka, v praksi sam opraviti preizkus, ki ga mora opraviti sodišče, pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe.

Zato se mora upravni organ omejiti na presojo, ali pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil tožnik zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju v zvezi s pravico iz 4. člena Listine, in ki očitno niso neutemeljene. Če je tako, mora navedeni organ ugotoviti, da se izvršitev odločbe odloži po samem zakonu od vložitve tega pravnega sredstva, in iz tega izpeljati posledice, ki jih ima v okviru svoje pristojnosti.

Tožena stranka tega v konkretnem primeru ni naredila in načelo medsebojnega zaupanja med državami članicami EU, kot že rečeno, tožene stranke ne odvezuje, da bi v konkretnem primeru to storila.

zaključilo, da se mora šteti, da vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, in ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

33. Med tem ko ZMZ-1 ter ZUS-1 ne določata avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe za nobeno situacijo po Dublinski uredbi, namreč je za obravnavano zadevo poleg že navedene interpretacije Sodišča EU v zadevi B, ključno to, da je tožena stranka seznanjena s prakso odločanja Upravnega sodišča v zvezi s predlogi za izdajo začasne odredbe prosilcev v postopkih predaje Hrvaški. V zadevah, kot so na primer: I U 685/2025 z dne 20. 5. 2025, I U 421/2025 z dne 12. 5. 2025, I U 872/2025 z dne 8. 7. 2025, I U 605/2025 z dne 29. 4. 2025 je Upravno sodišče pri odločitvi o utemeljenosti predlogov za izdajo začasne odredbe upoštevalo, da so nekateri tožniki sicer svoje različne izkušnje s postopki sprejema na Hrvaškem podprli bodisi v upravnem postopku bodisi v upravnem sporu z večjim številom medsebojno usklajenih in časovno relevantnih poročil mednarodnih organizacij in tudi sodb sodišč držav članic EU. To je Upravno sodišče upoštevalo v navedenih primerih v tem smislu, da tožbeni zahtevki tožnikov glede 4. člena Listine, ko je šlo za predajo Hrvaški, niso bili očitno neutemeljeni. Številne sodbe sodišč držav članic EU, na katere so se sklicevali nekateri tožniki v teh zadevah, in na katere se sklicujejo tudi tožniki v tem upravnem sporu, ter statistični podatki, na katere se sklicuje tožena stranka o izvršenih predajah prosilcev Hrvaški, potrjujejo splošno znano dejstvo, da v zadevah, ko gre za predajo prosilcev Hrvaški, v daljšem časovnem obdobju obstaja dokaj različna sodna praksa v državah članicah EU tako glede pravnih vprašanj kot tudi vprašanj glede dejanskega stanja o tem, kaj se dogaja s prosilci za mednarodno zaščito v smislu njihove nastanitve in dostopa do azilnega postopka ne samo, ko gre za posebej ranljive prosilce, po tem, ko so po Dublinski uredbi predani Hrvaški. Upravno sodišče je v omenjenih zadevah tudi zavzelo stališče, da je zagotovilo, na katerega se je v določenih zadevah sklicevala tožena stranka, standardizirano in zato ne more odtehtati informacij o stanju na Hrvaškem, ki so jih je priložili tožniki v posamičnih zadevah v smislu ugotavljanja, ali gre za zahtevek v zvezi z določilom 4. člena Listine, ki ni očitno neutemeljen.

34. Upravno sodišče je tudi že obravnavalo stališče tožene stranke, ki se sklicuje na nekatere sodbe Upravnega sodišča (na primer I U 2220/2024) in Vrhovnega sodišča (na primer I Up 177/2024), češ da naj bi sodišči potrdili, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti. Upravno sodišče je v zvezi s tem navedlo, da to pomeni zmotno interpretacijo prava s strani tožene stranke, saj sodišča vedno presojajo zgolj to, ali je tožnik v konkretnih okoliščinah primera uspel dokazati hude pomanjkljivosti v drugi državi članici EU, ne pa tudi, ali tam takšne hude pomanjkljivosti obstajajo, ali ne, kar za ugotavljanje, ali zahtevek z vidika 4. člena Listine ni očitno neutemeljen, niti ni potrebno; ob tem Upravno sodišče še enkrat poudarja, kot že tolikokrat poprej, da kriteriji za opredelitev standarda sistemskih pomanjkljivosti v pravu niti ne obstajajo in da t. i. "sistemske pomanjkljivosti" niso pogoj za to, da se aktivira zaščita na podlagi 3. člena EKČP oziroma 4. člena Listine, saj gre za absolutno zavarovano pravico.

Tožena stranka je z interpretacijo Upravnega sodišča v zvezi s tem seznanjena iz številnih upravnih sporov v preteklosti.

35. Med strankami v že omenjenih preteklih upravnih sporih v zvezi s predajo Hrvaški je bil spor o tem, ali je sprejem prosilcev po Dublinski uredbi na Hrvaškem v skladu s primarnim in sekundarnim pravom EU, pri čemer je šlo v nekaterih sporih za očitna nasprotja med strankami v razlagi pojma "sistemskih pomanjkljivosti" in pravil glede dokaznega bremena.

Tudi v obravnavani zadevi se tožena stranka še vedno sklicuje na to, da na Hrvaškem ni "sistemskih pomanjkljivosti" oziroma da tožniki niso izkazali ali dokazali, da so na Hrvaškem "sistemske pomanjkljivosti". Ob tem sodišče pripominja, da nov sekundarni pravni vir na predmetnem področju, ki že velja, uporabljati pa se bo začel 1. 7. 2026, pojma "sistemske pomanjkljivosti", ki je povzročil ogromno težav pristojnim organom, sodiščem in strankam v dublinskih postopkih, ne vsebuje več.

36. Z razliko od nekaterih zgoraj omenjenih zadev predaje na Hrvaško je tožena stranka v obravnavani zadevi tudi sama pridobila informacije o stanju na Hrvaškem, in jih je poslala pooblaščencu tožnika v izjasnitev. Vendar pa je v predmetni zadevi za presojo, ali ima tožba avtomatični suspenzivni učinek, ker tožniki nimajo očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 4. členom Listine, poleg vsega navedenega bistveno še nekaj drugega, o čemer pa se tožena stranka v izpodbijanem aktu ni izrekla, razen da se je sklicevala na določbi 31. in 32. člena Dublinske uredbe, ki urejata zgolj prenos informacij glede zdravstvenega stanja prosilcev, ki so v postopku predaje.

37. V predmetni zadevi gre namreč za družino dveh odraslih staršev in dveh mladoletnih otrok in o pravnih posledicah mladoletnosti oziroma posebni ranljivosti obeh otrok tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanega akta ne reče nič, čeprav je oče mladoletnih otrok na osebnem razgovoru povedal za hemofilijo svojega otroka in sta s prosilko tudi opisala, kje so bili obakrat nastanjeni z otrokoma, ko so bili na Hrvaškem.

38. Na tej podlagi sodišče zaključuje, da imajo tožniki zahtevek z vidika 4. člena Listine v zvezi s členom 24(2) Listine,

ki ni očitno neutemeljen in mora zato tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek. Posledično bi bila potrebna tudi stroga ocena tveganja z vidika 4. člena Listine v navezavi na načelo medsebojnega zaupanja držav članic EU, kar pa je sestavni del presoje zakonitosti izpodbijanega akta v naslednjem razdelku sodbe.

b.) Presoja utemeljenosti tožbe na podlagi ugotovitve, da zahtevek tožnikov glede pravice iz 4. člena Listine v zvezi s členom 24(2) Listine ni očitno neutemeljen in je zato potrebna stroga ocena tveganja z vidika 4. člena Listine

39. Tožniki so v tožbi (in prvotnem predlogu za izdajo začasne odredbe) navajali trditve, da bi v primeru njihove predaje Hrvaški lahko zaradi hemofolije mladoletnega tožnika prišlo do stanja, ki bi ogrožalo njegovo zdravje. Tekom upravnega postopka je tožnica med drugim navedla, da v situaciji sinove krvavitve iz nosu niso dobili zdravniške oskrbe, ob prvem bivanju na Hrvaškem je bila družina nameščena na policijski postaji dva dni, v primeru vrnitve iz Švice na Hrvaško pa so bili nastanjeni v kontejner.

Tožnik pa je na osebnem razgovoru povedal, da ima sin hemofilijo in da potrebuje zdravila vsake tri dni, da so ostali v Sloveniji, ker so videli, kako dobro skrbijo za otroke v Sloveniji, saj je zdravje sina zanj najbolj pomembna skrb. Družina je v Sloveniji aktivna, z ženo delata v azilnem domu in redno hodita na tečaj slovenskega jezika. Že na policijski postaji so zaprosili za zdravniško pomoč, vendar se niso odzvali. Dva tedna so ostali na Hrvaškem, ker niso imeli denarja za naprej. Potem so ga dobili iz Turčije. Ko so bili vrnjeni iz Švice, so osebju na Hrvaškem povedali, da ima sin hemofilijo in da ne more biti v mrzlem kontejnerju. Sin je že takrat potreboval zdravila vsake tri dni, vendar jih na Hrvaškem niso dobili. K sreči so bili pred tem v Švici. Ker niso poskrbeli za otroka, tudi niso zaprosili za azil na Hrvaškem, čeprav so jih večkrat to vprašali. Tolmač jim je povedal, da na Hrvaškem ne želijo poskrbeti za nikogar. V kontejnerju so imeli težave s pitno vodo. Med tednom so imeli dva obroka na dan, med vikendom nobenega. On pa je poiskal pomoč pri psihiatru, stvari, ki so se mu zgodile v Turčiji, so še vedno v njegovih mislih, zato se psihično ne počuti dobro.

40. To so zadostne trditve in pojasnila, da se je v upravnem postopku aktivirala obveznost tožene stranke, da po uradni dolžnosti natančneje razišče in odvrne vsakršno tveganje, da bi nastanitev tožnikov na Hrvaškem bila v nasprotju s pravnimi določili glede varstva otrokovih koristi. V okviru stroge ocene obravnavanega tveganja je namreč treba upoštevati obveznost uporabe prava EU po uradni dolžnosti. V zvezi s tem načeloma veljajo v pravu EU naslednja pravila:

41. Če po domačem pravu velja, da ima sodišče obveznost ali pa tudi, če ima zgolj diskrecijo, da po uradni dolžnosti upošteva določeno obvezujoče pravno pravilo, ki ga stranki spora nista izpostavili, potem velja obveznost po uradni dolžnosti upoštevati tudi pravo EU, kar je še posebej pomembno pri določbah prava EU, ki imajo neposreden učinek.

Treba je torej upoštevati načelo enakovrednosti, ki je sestavni del 47. člena Listine, in pomeni, da za spor s področja prava EU ne sme veljati manj ugoden standard za nosilca pravice, kot velja za spor, ki se ne nanaša na pravo EU.

42. Po notranjem pravu Republike Slovenije velja, da sodišče v upravnem sporu ni vezano na tožbene razloge, ampak samo na tožbeni predlog in na zahtevek.

Omenjeno načelno stališče glede enakovrednosti pri uporabi prava EU po uradni dolžnosti pa ne drži vedno. Tudi v odvisnosti od tega, za katero pravico iz Listine gre, je lahko uporaba prava EU po uradni dolžnosti obveznost ne glede na ureditev v nacionalni zakonodaji. Na primer sodišče mora po potrebi po uradni dolžnosti pred izvršitvijo odločbe o vrnitvi tujca v izvorno državo s posodobljeno oceno preveriti vsa potrebna dejstva, da ne bo tujcu v primeru vrnitve kršena absolutna pravica do prepovedi nečloveškega ravnanja, kadar je na podlagi elementov iz spisa, s katerimi je bilo sodišče seznanjeno, mogoče sklepati, da bi bilo navedeno načelo lahko kršeno.

43. Za obravnavani spor in za obseg presoje zakonitosti izpodbijanega akta je zato pomembno, da imajo določbe o pravici do zasebnosti mladoletnih otrok v zvezi s členom 24(2) Listine neposredni učinek

in da je treba tudi pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja upoštevati po uradni dolžnosti.

44. Z vidika presoje zakonitosti izpodbijanega akta so zato v predmetni zadevi bistvene naslednje določbe iz Listine:

- določba člena 24(2) Listine v zvezi s pravico do zasebnosti iz 7. člena Listine ali v zvezi s pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine za osemletnega D. D., ki zaradi mladoletnosti in zdravstvenega stanja spada med ranljive prosilce v smislu 22. točke 2. člena ZMZ-1 oziroma 21. člena Direktive o sprejemu 2013/33, in

- določba člena 24(2) Listine v zvezi s pravico do zasebnosti iz 7. člena Listine za sedemletnega C. C., ki zaradi mladoletnosti tudi spada med ranljive prosilce v smislu 22. točke 2. člena ZMZ-1 oziroma 21. člena Direktive o sprejemu 2013/33.

45. Sodišče EU je določbi člena 24(2) že dalo interpretacijo in sicer izpeljuje, da iz člena 24(2) Listine in člena 3(1) Konvencije ZN o otrokovih pravicah, ki jo je 20. novembra 1989 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov, na katerega se Pojasnila k členu 24 Listine izrecno sklicujejo, izhaja, da je treba koristi otroka upoštevati ne le pri vsebinski presoji zahtevkov, ki se nanašajo na otroke, temveč mora ob upoštevanju posebnih postopkovnih jamstev vplivati tudi na postopek odločanja, ki vodi k tej presoji. Kot je namreč navedel Odbor Združenih narodov za otrokove pravice, se izraz "koristi otroka" v smislu tega člena 3(1) nanaša hkrati na materialno pravico, načelo razlage in postopkovno pravilo (glej Splošni komentar št. 14 (2013) Odbora za otrokove pravice o pravici otroka do upoštevanja njegovih koristi kot glavnega vodila (člen 3(1)), CRC/C/GC/14, točka 6).

46. Ne glede na neposredni učinek določbe člena 24(2) Listine je zakonodajalec Republike Slovenije določil, da se ranljivim osebam s posebnimi potrebami v postopkih po ZMZ-1 na podlagi 12. člena ZMZ-1 zagotavlja posebna nega, skrb in obravnava. Na podlagi prvega odstavka 13. člena ZMZ-1 v okviru pregleda iz četrtega odstavka 42. člena ZMZ-1 se oceni, ali gre za prosilca s posebnimi potrebami glede sprejema oziroma za prosilca, ki potrebuje posebna jamstva v postopku, ter se oceni narava teh potreb.

47. Iz izpodbijanega sklepa in podatkov v spisu ne izhaja, da bi tožena stranka pri odločitvi o predaji mladoletna prosilca upoštevala kot ranljivi osebi in tudi ni videti, kako je tožena stranka upoštevala določbo člena 24(2) Listine oziroma 15. člen ZMZ-1 o tem, da mora biti največja korist za otroka primarna skrb pri vsaki odločitvi v zvezi z otroki.

Zaradi tega tudi ni razvidno, kako je tožena stranka po identifikaciji ranljivosti "ocenila naravo potreb" za oba mladoletna prosilca.

Sodišče EU pravi, da iz člena 23(1) Direktive o sprejemu 2013/33 izhaja, da je največja korist otroka primarna skrb držav članic pri izvajanju določb te direktive, ki se nanašajo na mladoletnike. V skladu z odstavkom 2 tega člena 23 morajo države članice pri ocenjevanju te največje koristi ustrezno upoštevati zlasti dejavnike, kot so dobro počutje in družbeni razvoj mladoletnika, pri čemer posebno pozornost namenijo njegovemu osebnemu položaju, ter razlogi, povezani z njegovo varnostjo in zaščito. V uvodni izjavi 35 navedene direktive je poudarjeno tudi, da je njen namen spodbujati predvsem uporabo člena 24 Listine in da je treba ta člen temu ustrezno izvajati.

49. Poleg tega tudi, če gre za izjemno situacijo in so mladoletniki pridržani skupaj s starši, po Direktivi o sprejemu 2013/33 velja, da morajo biti nastanjeni v "

" (člen 11(2) Direktive o sprejemu 203/33) in policijska postaja za bivanje v trajanju dveh dni za otroka v starosti 7 in 8 let ni primeren prostor in verjetno tudi ne kontejner za bivanje v trajanju dveh tednov.

Celo v izjemni situaciji, če so otroci pridržani, morajo po Direktivi o sprejemu 2013/33 imeti možnost sodelovanja v prostočasnih dejavnostih, vključno z igro in rekreativnimi dejavnostmi, ki so primerne njihovi starosti (tretji pod-odstavek člena 11(2) Direktive o sprejemu 2013/33).

To nakazuje, da so tožniki v času dveh nastanitev na Hrvaškem, čeprav so bili s strani hrvaških organov evidentirani kot prosilci za mednarodno zaščito, že doživeli obravnavo, ki zelo verjetno ni spoštovala obvezujočih določb iz prava EU. Po sodni praksi ESČP, ki jo je treba upoštevati v konkretnem primeru, mladoletni otroci spadajo med ekstremno ranljive in ta dejavnik je bistven in odtehta njihov status v smislu tega, ali so zakonito na ozemlju, ali ne.

50. Zaradi omenjenega načina nastanitve družine z mladoletnima otrokoma ob dveh priložnostih njihovega nahajanja na hrvaškem je imela tožena stranka toliko večjo odgovornost, da bi preverila tveganje v primeru predaje in po potrebi zagotovila preventivne ukrepe za preprečitev tveganja za kršitev temeljnih pravic mladoletnih tožnikov. Slediti bi morala standardom in kriterijem (

51. Po tej interpretaciji Sodišča EU iz zadeve

, bi morala tožena stranka upoštevati, da če prosilci za azil zlasti v okviru učinkovitega pravnega sredstva, ki jim je zagotovljeno s členom 27 Uredbe Dublinske uredbe, predložijo objektivne elemente, kot so zdravniška potrdila, ki so bila pripravljena v zvezi s prosilcem in s katerimi je mogoče izkazati, da je zdravstveno stanje prosilca posebej resno in da bi lahko imela predaja znatne in nepopravljive posledice za to zdravstveno stanje, organi zadevne države članice, vključno s sodišči, teh elementov "

". Nasprotno, pri odločanju o predaji zadevne osebe, ali če gre za sodišča, o zakonitosti sklepa o predaji morajo presoditi nevarnost za uresničitev teh posledic, ker bi lahko izvršitev tega sklepa pripeljala do nečloveškega ali ponižujočega ravnanja s to osebo.

V tem okviru morajo organi zadevne države članice preveriti, ali bi bilo stanje zadevne osebe mogoče ustrezno in zadostno zavarovati s preventivnimi ukrepi, ki jih predvideva Dublinska uredba, in če bi to bilo mogoče, morajo preventivne ukrepe tudi izvesti.

V zvezi s temi preventivnimi ukrepi je treba poudariti, da lahko država članica, ki mora izvesti predajo, v skladu s členom 8 Izvedbene uredbe sodeluje z odgovorno državo članico.

Če organ meni, da ti preventivni ukrepi zadostujejo za to, da se izključi vsakršna dejanska nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v primeru predaje posebej ranljivega prosilca za azil, mora organ sprejeti potrebne ukrepe, da se prepriča, da jih bodo organi države članice pred predajo zadevne osebe izvedli. Če je potrebno, se mora pred izvršitvijo predaje opraviti ponovna ocena zdravstvenega stanja.

52. Tožena stranka nobenega preventivnega dejanja v smislu razčiščevanja in sodelovanja s pristojnim organom iz Hrvaške ni naredila. Standardizirano zagotovilo hrvaških organov, ki se pojavlja v teh postopkih, ne predstavlja načina za spoštovanje določbe člena 24(2) Listine, kar je Upravno sodišče že potrdilo v primerljivi zadevi, sklicujoč se pri tem na sodbo Velikega senata ESČP v zadevi

v kontekstu uporabe Dublinske uredbe glede predaje z begunci obremenjeni Italiji odločilo, da bi morale švicarske oblasti od italijanskih oblasti dobiti individualno zagotovilo, da bo namestitev družine ustrezala starosti mladoletnika, in da bo družina ostala skupaj.

Katere vidike bivanja je pri tem treba upoštevati, je razvidno iz odstavka 121 sodbe ESČP v zadevi

53. Upravno sodišče sicer nima podatkov o tem, da bi bile nastanitvene kapacitete na Hrvaškem za mladoletnika in njegovo družino primerljive tistim, ki jih je ESČP upoštevalo v zadevi

. Vendar pa je bilo slabih poročil o stanju na Hrvaškem glede dostopa do azilnega postopka v preteklih upravnih sporih preveč in nobenega dovolj zanesljivega o tem, kako hrvaški organi obravnavajo prosilce, ki so vrnjeni po Dublinski uredbi, še posebej upoštevajoč dejstvo, da so bili tožniki že dvakrat nastanjeni v objekte, ki za otroke zelo verjetno niso primerni. Načelo medsebojnega zaupanja namreč pomeni tudi to, da so si upravni organ dolžni izmenjati pravno relevantne informacije, ker je to del lojalnega sodelovanja na katerem lahko sloni tudi zaupanje.

54. Tudi argument tožene stranke, da informacije o stanju na Hrvaškem oziroma v zvezi z odločitvami sodišč držav članic EU glede predaje prosilcev Hrvaški, ki so jih predložili tožniki, ne gre posploševati, ker gre za posamične primere, je neutemeljen, saj gre tudi v predmetni zadevi za posamičen primer in sodišče ne ugotavlja na splošno, ali gre na Hrvaškem za neke t.i. "sistemske pomanjkljivosti". Sodišče v tem upravnem sporu varuje pravice tožnikov zgolj v tem konkretnem primeru.

55. Ko gre za zaščito koristi otrok, še posebej, če so otroci že bili nameščeni v prostore v drugi državi članici EU, ki zelo verjetno niso bili primerni za otroke, zgolj sklicevanje na določbi 31. in 32. člena Dublinske uredbe ne pomenijo stroge ocene in odvračanja tveganja z vidika 4. člena Listine.

56. Tožniki imajo tudi pravico, da so relevantne informacije glede zdravstvenega stanja mladoletnega prosilca in tožnice predložili šele v upravnem sporu, ker jim to pravico daje člen 27(1) Dublinske uredbe v povezavi z neposrednim učinkom pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz 47. člena Listine še zlasti, ker gre lahko tudi za absolutno zavarovano pravico iz člena 4. člena Listine (v zvezi s členom 24(2) Listine) mladoletnega otroka. Tožniki so tudi navajali okoliščine, zakaj določenih dokumentov niso mogli predložiti prej, čeprav je pri vsem tem bistveno, da je tožnik že na osebnem razgovoru povedal uradni osebi, da ima mladoletni prosilec hemofilijo.

57. Za pravilno odločanje v ponovljenem postopku je relevantna tudi sodba Sodišča EU v zadevi

V tej zadevi je Sodišče EU izpeljalo naslednje:

Res je Sodišče EU- kot je poudarila nizozemska vlada - v točki 72 sodbe z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi (C-661/17, EU:C:2019:53), v bistvu presodilo, da člen 6(1) Uredbe Dublin III državi članici, ki na podlagi meril, opredeljenih v poglavju III te uredbe, ni odgovorna za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ne nalaga, naj upošteva največjo korist otroka in naj to prošnjo na podlagi člena 17(1) navedene uredbe obravnava sama. Vendar je treba ugotoviti, da iz te sodbe prav tako izhaja, da državi članici nič ne preprečuje, da obravnava tako prošnjo, ker je taka obravnava v največjo korist otroka. Sodišče je namreč v navedeni sodbi presodilo tudi, da je iz samega besedila člena 17(1) Uredbe Dublin III jasno razvidno, da ta določba, katere namen je ohraniti prerogative držav članic pri izvrševanju pravice do priznanja mednarodne zaščite s tem, da vsaki državi članici omogoča, da se na podlagi političnih, humanitarnih ali praktičnih preudarkov suvereno odloči, da bo sprejela obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, tudi če ni odgovorna na podlagi meril, opredeljenih v tej uredbi, odločitev o taki obravnavi prepušča njihovi diskreciji, pri čemer izvrševanje možnosti, ki jo predpisuje ta določba, poleg tega ni pogojena z nobenim posebnim pogojem. Zato mora zadevna država članica glede na obseg diskrecijske pravice, ki jo tako daje ta uredba, določiti okoliščine, v katerih želi uporabiti možnost iz tega člena 17(1), in se odločiti, da bo sama obravnavala prošnjo za mednarodno zaščito, za katero na podlagi meril, opredeljenih v navedeni uredbi, ni odgovorna (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi, C-661/17, EU:C:2019:53, točke od 58 do 60 in 71).

Nacionalna določba lahko torej nalaga pristojnemu organu, da sprejme pristojnost za odločanje o prošnji za mednarodno zaščito tožnikov.

Med te pa spada tudi določba 8. člena EKČP v navezavi na sodno prakso ESČP.

59. Ta interpretacija Sodišča EU je pomembna v navezavi na interpretacijo Sodišča EU v sodbi v zadevi

še posebej iz razloga, ker Sodišče EU v odstavku 88 v zadevi C.K. pravi, da določbe o diskrecijski klavzuli iz člena 17(1) Dublinske uredbe ob upoštevanju člena 4 Listine "

v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari

," ni mogoče razlagati tako, da vključuje obveznost za to državo članico, da uporabi to klavzulo. To pa pomeni, da ni omenjene obveznosti v situaciji, kakršna je bila v zadevi

, ko pristojni organ še ni izvedel nobenega oziroma ni izvedel vseh možnih preventivnih ukrepov. Pri vsem tem je pomembno, da tožena stranka ni dolžna tožnike predati Hrvaški, ampak lahko uporabi diskrecijsko klavzulo iz člena 17(1) Dublinske uredbe, kar posledično pomeni, da je Slovenija v polni meri odgovorna za spoštovanje pravic mladoletnih otrok iz 8. člena EKČP ali 3. člena EKČP.

60. Oba odrasla tožnika, ki sta starša mladoletnima prosilcema, zaradi določbe 24. člena Listine v smislu upravne ali sodne odločitve na podlagi Dublinske uredbe delita usodo njunih otrok.

61. Ker tožena stranka ni upoštevala več obvezujočih določb, ki jih je sodišče izpostavilo v tem razdelku sodbe, je izpodbijani akt obremenjen z absolutno bistveno kršitvijo določb postopka (4., 3., 2. in 5. točka prvega odstavka 214. člena ZUP) in s kršitvijo materialnega prava, posledično pa je bilo tudi nepopolno ugotovljeno dejansko stanje. Zato je sodišče tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek (4., 3. in 2. točka prvega odstavka 64. člena ZUS-1). V ponovnem postopku je tožena stranka vezana na pravno mnenje sodišča glede uporabe materialnega prava in na njegova stališča, ki se tičejo postopka (peti odstavek 64. člena ZUS-1).

62. Sodišče je odločilo brez glavne obravnave, ker je že na podlagi tožbe, izpodbijanega akta ter upravnih spisov očitno, da je treba tožbi ugoditi in upravni akt odpraviti na podlagi prvega odstavka 64. člena tega zakona (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1 v zvezi z drugim odstavkom 71. člena ZMZ-1). Pri tem je upoštevalo tudi interpretacijo Sodišča EU glede neposrednega učinka določbe člena 47(1) in (2) Listine, po kateri zaslišanje tožnika ni potrebno, če sodišče oceni, da lahko presojo opravi zgolj na podlagi podatkov iz spisa, glede na okoliščine primera vključno z zapisnikom ali dobesednim prepisom osebnega razgovora s prosilcem v postopku na prvi stopnji, ker se v takih okoliščinah upošteva interes držav članic in prosilcev, da se o prošnjah za mednarodno zaščito odloči, kakor hitro je to mogoče, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave

ter kriterije za pravico do ustnega zaslišanja na glavni obravnavi iz sodne prakse ESČP.

c.) Utemeljitev odločitve v pravnem pouku, da tožena stranka nima možnosti pritožbe zoper prvo točko izreka te sodbe.

63. Tožena stranka nima možnosti vložiti pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo zaradi upoštevanja načela enakovrednosti v zvezi z direktnim učinkom določbe 47. člena Listine. Ob tem sodišče že na začetku tega razdelka pripominja, da je razlaga tega pravnega instituta oziroma vprašanja s strani Vrhovnega sodišča RS drugačna od razlage Upravnega sodišča, kar je razvidno tudi iz pravnega pouka k prvi točki izreka te sodbe.

64. Upravno sodišče je namreč v nekaterih sodbah, izdanih od aprila 2023 naprej,

izpeljalo interpretacijo, da je z objavo sodbe Sodišča EU v zadevi E.N., S.S., J.Y.

z dne 30. 3. 2023 v Sloveniji nastala posebna pravna situacija glede (ne)možnosti vložitve pravnega sredstva tožene stranke zoper prvostopenjsko sodbo Upravnega sodišča, s katero je upravni akt tožene stranke odpravljen in je zadeva vrnjena v ponovno odločanje toženi stranki. V nadaljevanju bo Upravno sodišče ponovilo dosedanjo interpretacijo nemožnosti za pritožbo tožene stranke, kadar Upravno sodišče izpodbijani akt odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek, upoštevajoč pri tem interpretacijo tega istega pravnega vprašanja s strani Vrhovnega sodišča v zadevah, kot so: I Up 175/2023 z dne 5. 7. 2023 in I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023 in I Up 73/2024 z dne 13. 5. 2024, kjer je Vrhovno sodišče zavzelo drugačno interpretacijo prava EU kot Upravno sodišče in jo ponavlja ali dopolnjuje tudi v novejših zadevah.

65. V zadevi E.N., S.S., J.Y. je namreč Sodišče EU prvič (jasno) izpeljalo,

da namen določbe člena 27(3) Dublinske uredbe "

ni urejati začasne ukrepe, ki bi se lahko morebiti sprejeli v okviru drugostopenjskega pravnega sredstva, ki so ga vložili pristojni organi

Po stališču Sodišča EU iz člena 27(4) Dublinske uredbe izhaja, da "

lahko za pretrganje ali zadržanje roka za predajo v nekaterih primerih pobudo podajo pristojni organi

," in ta določba, kot je opozorjeno v točki 22 te sodbe, pomeni "

dopolnitev člena 27(3) te uredbe, katerega namen je odložiti izvršitev odločitve o predaji

Sodišče EU nato nadaljuje, če je odločba o predaji na prvi stopnji sojenja razglašena za nično, potem v okviru drugostopenjskega sredstva, ki so ga vložili pristojni upravni organi, odločitev o predaji,

Ker Dublinska uredba ne vsebuje nobenega pravila v zvezi z možnostjo vložitve pritožbe zoper prvostopenjsko sodno odločbo, s katero je odločeno o pravnem sredstvu zoper odločbo o predaji, ali ki bi izrecno urejalo sistem morebitne pritožbe, je treba ugotoviti, da je varstvo, zagotovljeno s členom 27(1) navedene uredbe v povezavi s členom 18 in členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, omejeno na obstoj sodnega pravnega sredstva in ne zahteva določitve več sodnih instanc".

66. Iz tega dela obrazložitve oziroma na podlagi razlage Sodišča EU do tega mesta, ob upoštevanju precej starejše zadeve

bi bilo sicer možno izpeljati ugotovitev, da pristojni organi držav članic EU za odločanje o mednarodni zaščiti nimajo pravice do pritožbe zoper sodne odločbe sodišč prve stopnje. Razumljivo je, da določilo člena prvega odstavka 27. člena Dublinske uredbe izrecno daje pravico do pravnega sredstva prosilcu oziroma drugemu tujcu, kar je sicer skladno tudi z besedilom in konceptom varstva človekove pravice iz 47. člena Listine, ki pripada posamezniku (in zasebnim pravnim osebam) in ne državnemu organu. Vendar pa Sodišče EU ni ustavilo interpretacije na omenjeni točki, ampak je dodalo naslednje:

"Glede na prej navedeno in ker na tem področju ni predpisov Unije, je treba torej na podlagi načela procesne avtonomije v notranjem pravnem redu vsake države članice sprejeti odločitev o tem, da se morebiti določi drugostopenjska sodna instanca zoper sodbo, s katero je odločeno o pravnem sredstvu, ki se nanaša na odločbo o predaji, in po potrebi določiti postopkovna pravila za to drugostopenjsko sodno instanco, vključno z morebitno izdajo začasnih ukrepov, vendar pod pogojem, da ta pravila v položajih, ki so zajeta s pravom Unije, niso manj ugodna od pravil v podobnih položajih, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in da ta pravila v praksi ne onemogočajo ali čezmerno ne otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 26. septembra 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Odložilni učinek pritožbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, točki 34 in 35, in z dne 15. aprila 2021, État belge (Elementi, nastali po odločbi o predaji), C‑194/19, EU:C:2021:270, točka 42)."

68. Načelo učinkovitosti se torej nanaša na vprašanje, ali sporna pravila onemogočajo ali čezmerno otežujejo "

uveljavljanje pravic, ki jih priznava pravo Unije

", kar v predmetni zadevi pomeni uveljavljanje pravic za tožnike in ne za toženo stranko. Pogoja (oziroma načeli) enakovrednosti in učinkovitosti sta postavljena kumulativno.

to isto velja tudi za možnost pritožbe tožene stranke zoper sodbo, s katero je odpravljena odločba o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito ali s katero je odpravljen sklep o predaji tožnikov Hrvaški.

69. Upravno sodišče se zato vsekakor strinja z ugotovitvijo Vrhovnega sodišča v sodbah z dne 5. 7. 2023 in 6. 9. 2023, da je "

morebitna določitev drugostopne sodne instance v procesni avtonomiji notranjega pravnega reda vsake države članice

Vrhovno sodišče je v omenjeni sodni odločbi tudi pritrdilo Upravnemu sodišču, da mora biti procesna avtonomija države članica v skladu z dvema načeloma iz prava EU in sicer z načelom enakovrednosti in načelom učinkovitosti.

70. V zadevi E.N., S.S., J.Y. je Sodišče EU v zvezi z načelom enakovrednosti ugotovilo, da se predmetna nacionalna ureditev glede dvostopenjskega sodnega postopka v nizozemskem pravnem redu uporablja "

za vse postopke s pravnimi sredstvi v upravnem pravu

" in da zato lahko taka nacionalna ureditev določa, da sodišče, ki odloča o drugostopenjskem pravnem sredstvu, na predlog pristojnih organov izda začasne ukrepe.

71. V Sloveniji pa je po mnenju Upravnega sodišča pravna situacija glede upoštevanja pogoja oziroma načela enakovrednosti drugačna, kot je to presodilo Sodišče EU za primer ureditve pravnega sredstva na Nizozemskem, in zato uporaba načela enakovrednosti pripelje do sklepa, da tožena stranka v primeru, kot je obravnavani, ne bi smela imeti možnosti vložiti pravnega sredstva zoper odločitev sodišča in s tem odložiti pravnomočnost sodne odločbe, ki gre v prid prosilcu. Glede ureditve na Nizozemskem namreč Sodišče EU ni presojalo, ali je dostop do pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo v azilni zadevi urejen na enak način za toženo s stranko in za prosilca, na kar se je oprlo Vrhovno sodišče v omenjenih dveh zadevah. Sodišče EU je namreč ugotavljalo, ali je dostop do drugostopenjskega sodišča v azilnih zadevah urejen na enak način kot dostop do drugostopenjskega sodišča v azilu primerljivih zadevah, kjer ne gre za izvajanje prava EU. Slednje je bistveno in to je treba primerjati. To pomeni, da za uporabo načela enakovrednosti v tem primeru ni bistveno, da po Zakonu o tujcih tožena stranka nima pritožbe zoper ugodilno sodbo in da enako tudi tožnik po Zakonu o tujcih nima pritožbe zoper zavrnilno sodbo.

72. Kot že rečeno, na podlagi načela enakovrednosti v zvezi s procesno avtonomijo držav članic, ki je v pravu EU uveljavljeno že precej dolgo časa pred zadevo E.N., S.S., J.Y., država članica lahko določi postopkovna pravila v zvezi s pravnimi sredstvi pred sodišči, s katerimi se zagotavlja "

varstvo pravic upravičencev, vendar pod pogojem, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti).

" Sodišče EU dodaja, da je treba ob upoštevanju preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, ugotoviti, da /.../ "

ni razvidno, da bi za podobne položaje veljala nacionalna postopkovna pravila, ki so ugodnejša od tistih, ki so bila določena za izvajanje direktive EU

73. Na tej točki, torej ob razlagi in uporabi načela enakovrednosti po pravu EU v konkretnem primeru možnosti pritožbe tožene stranke zoper prvostopenjsko sodbo, je prišlo do razlik med interpretacijo prava EU s strani Upravnega sodišča (v nekaterih zadevah) in Vrhovnega sodišča. Vrhovno sodišče namreč izhaja iz predpostavke, da možnost pritožbe Ministrstva za notranje zadeve in tožnika na prvostopno sodno odločbo Upravnega sodišča vedno in v vsakem primeru pomeni bolj "

" in pri tem po mnenju Vrhovnega sodišča ni važno, če takšna "

" ureditev možnosti za pristojno ministrstvo glede na primerljive druge spore, kjer ne gre za uporabo prava EU, pomeni manj ugodno ureditev za prosilca; poleg tega Vrhovno sodišče stoji na stališču, da "

takoj, ko je nacionalno pravno pravilo ugodnejše od pravnega pravila EU, je sklicevanje sodišča prve stopnje na Listino EU in na sodno prakso Sodišča EU sistemsko zgrešeno

74. Upravno sodišče ne pozna pravne podlage za stališče, po katerem takoj, ko je nacionalno pravno pravilo ugodnejše od pravnega pravila EU, je sklicevanje nacionalnega sodišča na Listino EU in na sodno prakso Sodišča EU "

". Enako velja tudi za stališče Vrhovnega sodišča oziroma predpostavko, da možnost pritožbe Ministrstva za notranje zadeve in tožnika na prvostopno sodno odločbo Upravnega sodišča vedno in v vsakem primeru pomeni bolj "

in pri tem po mnenju Vrhovnega sodišča ni važno, če takšna bolj ugodna ureditev možnosti za pristojno ministrstvo glede na primerljive druge spore, kjer ne gre za uporabo prava EU, pomeni manj ugodno ureditev za prosilca. Podlage za to v načelih uporabe in metodah razlage prava EU, kot jih je razvilo Sodišče EU v svoji praksi, Upravno sodišče ne pozna in tudi Vrhovno sodišče je ni navedlo.

75. Upravno sodišče zato v takih primerih uporablja načelo primarnosti prava EU in obveznost enotne razlage prava EU; kot to izhaja iz dolgoletne prakse Sodišča EU.

Zaradi tega Upravno sodišče ni smelo oziroma ni moglo upoštevati navedenega stališča Vrhovnega sodišča v omenjenih zadevah.

76. Drugače od navedenega stališča Vrhovnega sodišča iz sodne prakse Sodišča EU izhaja, da je treba primerljivost in enakovrednost ureditve oziroma pravnih pravil v nacionalnem pravu glede možnosti pritožbe zoper prvostopno sodbo presojati glede na položaj upravičenca/ke do pravice, ki mu/ji pripada po pravu EU, ne pa zgolj abstraktno za pristojni organ in upravičenca skupaj. Bistvena so torej pravila o pravnih sredstvih z vidika upravičenca do človekove pravice in sicer brez razlikovanja za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava EU, in tista, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava.

Kršitve prava pa uveljavljajo posamezniki in zasebne pravne osebe kot tožniki, ne pa pristojni državi organi, ki so sporne odločitve sprejeli. Človekove pravice in med njimi tudi pravica do pravnega sredstva po azilnem pravu EU namreč pripada(jo) prosilcem, ki so tožniki v upravnih sporih, kjer se izvaja pravo EU, ne pa pristojnim organom, ki odločajo o teh pravicah.

77. Upravno sodišče ni moglo slediti interpretaciji Vrhovnega sodišča tudi zato, ker Vrhovno sodišče odstavka 32., kjer Sodišče EU v zadevi E.N., S.S., J.Y. pojasni, kaj je treba pravzaprav primerjati, ni uporabilo, kakor tudi ne kakšnega drugega primerljivega vira iz sodne prakse Sodišča EU, ki bi morda drugače razjasnjeval, kaj je treba primerjati z vidika načela enakovrednosti.

78. Izmed do sedaj navedenih pravnih virov v zvezi z načelom enakovrednosti je morda najbolj jasno, natančno in razdelano stališče Sodišča EU v zadevi

. Enakovrednost pravnih sredstev v azilnih zadevah in v domačih zadevah, kjer ne gre za uporabo prava EU, je treba presojati po predmetu, podlagi in bistvenih elementih ureditve pravnih sredstev.

V zvezi s primerljivo obravnavo pravnih sredstev Sodišče EU opozarja, da "

mora nacionalno sodišče vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali je neka nacionalna procesna določba v zvezi s pravnimi sredstvi, ki temeljijo na pravu Unije, manj ugodna od določb v zvezi s primerljivimi pravnimi sredstvi po nacionalnem pravu, preizkusiti ob upoštevanju položaja zadevnih pravil v celotnem postopku, poteka tega postopka in posebnosti teh pravil pred različnimi nacionalnimi sodišči.

Zato Upravno sodišče tudi ni moglo upoštevati interpretacije iz omenjene sodbe Vrhovnega sodišča, po kateri "

presoje, katero sredstvo je ugodnejše v smislu načela enakovrednosti, ni mogoče opraviti na ravni konkretnega primera, temveč je treba ureditvi primerjati na splošni in abstraktni ravni.

To je ravno nasprotno interpretaciji Sodišča EU, ko v le-to v zadevi

utemeljuje, da je treba narediti konkretno primerjavo v vsakem primeru.

79. Vrhovno sodišče v navedeni zadevi ni naredilo primerjave pravnega sredstva upravičenca po členu 27(1) Dublinske uredbe in 47(1) Listine v azilni zadevi in pravnega sredstva tožnika v drugem primerljivem upravnem sporu, ko ne gre za izvajanje prava EU, ampak je štelo za ključno, da tudi tožnik po ZTuj-1 nima možnosti pritožbe, in da imata tako tožena stranka kot tožnik možnost pritožbe v procesnem položaju po prvem odstavku 73. člena ZUS-1 in da pravica do pritožbe po ZMZ-1 pripada obema.

To pa ni vsebina načela enakovrednosti, kot jo razlaga Sodišče EU, kajti načelo enakovrednosti v pravu EU ni reducirano na vprašanje, ali imata obe stranki enakopraven položaj v postopku.

80. Nadalje ne gre zgolj za to, da bi Upravno sodišče v nekaterih tovrstnih zadevah (sicer v zvezi s pritožbo po Dublinski uredbi) ugotovilo, da prvi odstavek 27. člena Dublinske uredbe izrecno daje pravico do pravnega sredstva samo prosilcu, čemur Vrhovno sodišče dodaja, da je Upravno sodišče spregledalo, da svoje lastne odločitve državni organ logično ne more izpodbijati.

Bistveno je, da tudi člen 47(1) in (2) Listine, ki ima neposredni učinek, daje pravico do pravnega sredstva vsakomur, komur so kršene pravice, zagotovljeno s pravom EU; to pa pristojni organ za odločanje o prošnjah za mednarodno zaščito v zgoraj opisanih pravnih okoliščinah v Sloveniji in v konkretnem primeru ne more biti. Zato sta določbi 4. odstavka 70. člena ZMZ-1, ki pravi, da je zoper sodbe Upravnega sodišča, dovoljena pritožba na Vrhovno sodišče, in člena 47(1) in (2) Listine bistveno različni in je treba določbo iz četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 razlagati v skladu z načelom enakovrednosti iz določbe člena 47(1) in (2) Listine, če je to mogoče.

81. Problem z vidika načela enakovrednosti je torej v tem, da je zakonodajalec Republike Slovenije v četrtem odstavku 70. člena ZMZ-1 samo za zadeve mednarodne zaščite (in za nobeno drugo primerljivo zadevo) predpisal naslednje: "

Zoper sodbe, ki jih izda upravno sodišče, je dovoljena pritožba na vrhovno sodišče.

" Sodna praksa v Republiki Sloveniji je to določbo razlagala, da ima organ, ki je pristojen za odločanje o prošnji za mednarodno zaščito, pravico do pritožbe na Vrhovno sodišče RS zoper sodbo prvostopenjskega sodišča, s katero je izpodbijani akt odpravljen in zadeva vrnjena toženi stranki v ponoven postopek.

82. Ta možnost dostopa upravnega organa oziroma tožene stranke do sodišča druge stopnje pa ni predpisana za druga (primerljiva) pravna področja, kjer se sicer uporablja samo nacionalno pravo o upravnem sporu. Na splošno je za druga področja upravnega prava urejeno tako, da v situaciji, ko sodišče prve stopnje upravni akt odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek, tožena stranka nima pravice do pritožbe. Pritožba je dovoljena samo v primeru, če je sodišče samo ugotovilo drugačno dejansko stanje, kot ga je ugotovila tožena stranka, ter je na tej podlagi spremenilo izpodbijani upravni akt ali če je sodišče odločilo na podlagi 66. člena tega zakona (prvi odstavek 73. člena ZUS-1). Prosilci za mednarodno zaščito in osebe z mednarodno zaščito so torej v slabšem oziroma neenakovrednem položaju glede njihove pravice do pravnega sredstva v situaciji, ko s tožbo v azilnem postopku uspejo pred sodiščem prve stopnje, tako da sodišče tožbi ugodi, izpodbijani akt odpravi in vrne zadevo ministrstvu v ponovno odločanje, kakor tožniki v drugih bolj ali manj primerljivih upravnih sporih, kjer ne gre za izvajanje prava EU. In to velja tudi za tožnike v tem konkretnem primeru. In zato procesna avtonomija, ki jo izvršuje Slovenija na podlagi četrtega odstavka 70. člena ZUS-1, zahteva natančnejšo presojo, ali je predmetna zakonska ureditev v skladu z načelom enakovrednosti iz 47. člena Listine.

83. V zvezi z načelom enakovrednosti iz sodne prakse Sodišča EU izhaja, kot že rečeno, da ni dovolj kakršna koli oziroma zgolj splošna primerjava z drugimi upravnimi spori, ampak sodišče EU v zadevi

treba na eni strani identificirati primerljive postopke ali pravna sredstva in na drugi strani ugotoviti, ali se pravna sredstva, ki temeljijo na nacionalnem pravu, obravnavajo ugodneje od pravnih sredstev, ki se nanašajo na varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije /.../. V zvezi s primerljivostjo pravnih sredstev mora nacionalno sodišče, ki neposredno pozna postopkovna pravila, ki se uporabijo, preveriti, ali sta si zadevni pravni sredstvi podobni po predmetu, podlagi in bistvenih elementih /.../. V zvezi s primerljivo obravnavo pravnih sredstev je treba opozoriti, da mora nacionalno sodišče vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali je neka nacionalna procesna določba v zvezi s pravnimi sredstvi, ki temeljijo na pravu Unije, manj ugodna od določb v zvezi s primerljivimi pravnimi sredstvi po nacionalnem pravu, preizkusiti ob upoštevanju položaja zadevnih pravil v celotnem postopku, poteka tega postopka in posebnosti teh pravil pred različnimi nacionalnimi sodišči.

84. Tudi upoštevajoč kasnejšo sodbo Sodišča EU v zadevi

, Upravno sodišče ne more priti do razlage, da bi se pridružilo stališču Vrhovnega sodišča. Iz sodbe v zadevi

v zvezi s procesno avtonomijo glede urejanja pritožbenega sodnega postopka namreč izhaja, da bi se morala postopkovna pravila za pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo "

" uporabljati za nadzor na drugi stopnji, ki ga sodišče opravlja, kadar položaj spada na področje uporabe prava EU in kadar spada na področje uporabe nacionalnega prava.

85. V slovenskem pravnem redu bi bilo mogoče primerjavo z odločanjem o mednarodni zaščiti narediti s področjem odločanja o različnih dovoljenjih tujcev, z odločanjem o vrnitvi tujcev, ki nezakonito bivajo v Sloveniji v izvorno državo, čeprav gre tudi tu največkrat za izvajanje prava EU, z odločanjem o izročitvah tujih državljanov, kjer pa večinoma ne gre za izvajanje prava EU. Vendar v nobeni vrsti zadeve, ki bi bila primerljiva z mednarodno zaščito, ni določbe, ki bi bila primerljiva z določbo 4. odstavka 70. člena ZMZ-1, in ki jo je prevladujoča sodna praksa razlagala tako, da ima pravico pritožbe zoper sodbe, ki jih izda Upravno sodišče RS, državni organ oziroma tožena stranka. Zaradi načela enakovrednosti v zvezi z načelom procesne avtonomije držav članic EU je Upravno sodišče prišlo do zaključka, da v povezavi z določbo 27. člena Dublinske uredbe, v povezavi z določbo o pravnem sredstvu v zadevah ponovnih prošenj in v pritožbenih zadevah odločanja o prvi prošnji za mednarodno zaščito ter 47. člena Listine, ko gre na primer za tožbo zaradi denarnega nadomestila za nastanitev na zasebnem naslovu osebe s statusom begunca in v tem razdelku obravnavanih sodb Sodišča EU, določbe določila četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 zaradi načela enakovrednosti, kot sestavnega dela 47. člena Listine, ki ima neposredni učinek, ni mogoče razlagati tako, da se to določilo nanaša na toženo stranko.

86. Do te razlage in pravne posledice je Upravno sodišče prišlo z uporabo načel uporabe prava EU, po katerih, če zakonskim določbam ni mogoče dati pravu EU skladne razlage, Upravno sodišče ne sme prekiniti postopka in vložiti zahteve za presojo zakona z vidika določila člena 3.a Ustave, ker to ne bi bila učinkovita in lojalna uporaba prava EU,

ampak mora bodisi razlagati nacionalno pravo v skladu s pravom Unije in z ustaljeno sodno prakso Sodišča EU in paziti, da se ne opre na tako razlago besedila sekundarne zakonodaje, ki bi bila v nasprotju s temeljnimi pravicami, ki jih varuje pravni red Unije, ali z drugimi splošnimi načeli prava Unije,

ali pa mora Upravno sodišče ravnati, kot je odločilo Sodišče EU na primer v azilni zadevi

je vsaka določba nacionalnega pravnega reda ali vsaka zakonodajna, upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču, pristojnemu za uporabo tega prava, odrekla možnost, da ob tej uporabi stori vse potrebno, da se ne uporabijo nacionalne zakonske določbe, ki morda ovirajo polni učinek predpisov Unije, ki imajo neposredni učinek, nezdružljiva z zahtevami same narave prava Unije. To na primer pomeni, da mora upravni organ ali nacionalno sodišče v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) Pogodbe EU po potrebi ravnati tako, da sporne nacionalne ureditve ali sodne prakse ne uporabi.

V konkretni zadevi je sodišče za potrebe potrebe pravnega pouka v zvezi s sodbo moralo uporabiti to drugo varianto v tem smislu, da se po stališču Upravnega sodišča določba četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 ne uporablja za toženo stranko.

87. Zato Upravno sodišče tudi ni moglo upoštevati stališča Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 73/2024 z dne 13. 5. 2024 v odstavkih 9 in 10, saj Upravno sodišče ne uspe podlage za vsebino argumentov v teh dveh odstavkih obrazložitve odločbe Vrhovnega sodišča najti v razlagi načela enakovrednosti, ki jo je podalo Sodišče EU v zgoraj citiranih sodbah.

Kljub temu, da imajo države članice EU glede ureditve pravnega sredstva zoper prvostopenjsko sodbo procesno avtonomijo, to namreč ne pomeni, da pri obravnavi procesne avtonomije v zvezi s pravnimi sredstvi zoper prvostopenjsko sodbo niso vezane na razlago načela enakovrednosti iz 47. člena Listine, kot jo je podalo Sodišče EU.

88. V zadevi I Up 227/2024 z dne 27. 11. 2024 se Vrhovno sodišče glede obravnavanega vprašanja sklicuje na svoje prejšnje odločitve in na razlago tega pravnega vprašanja iz preteklih primerov, ko ugotavlja, kdo ima od pravice do pritožbe po četrtim odstavku 70. člena ZMZ-1 korist ali škodo in kdaj je skrčena možnost, da bo z nezakonito odločitvijo poseženo v pravice, ki jih zagotavlja pravo EU. To je Upravno sodišče že v predhodnih sodbah obravnavalo v tem smislu, da omenjeno ugotavljanje ni relevantno z vidika načela enakovrednosti iz 47. člena Listine, ampak je relevantno, ali je samo za azilne zadeve ureditev pritožbe drugačna, kot je za primerljive spore, kjer ne gre za izvajanje prava EU.

89. Že navedenemu pa je Vrhovno sodišče v zadevi I Up 227/2024 dodalo nek nov argument in vir, do katerega se mora Upravno sodišče opredeliti v nadaljevanju. Nov argument je vzet iz mnenja Generalne pravobranilke Sharpston v zadevi

z dne 31. 1. 2019, in sicer, da v primerih, ko je za odločanje zadolženih več različnih prvostopenjskih sodišč predmetna ureditev, kot jo razlaga Vrhovno sodišče, "

omogoča razvoj usklajene sodne prakse na pritožbeni ravni, ki zagotavlja doslednost in pravno varnost za vsakogar

90. Upravno sodišče se strinja, da je načeloma to lahko eden od argumentov v sodni presoji tudi, ko gre za presojo sprejemljivosti določenega načina izvedbe procesne avtonomije z vidika načela enakovrednosti. V Sloveniji velja, da je na prvi stopnji sojenja zaradi enotne sodne prakse in morda tudi zaradi kakovosti sojenja vpeljana centralizacija v tem smislu, da Upravno sodišče v Mariboru, Celju in Novi Gorici ne odloča o tožbah v zadevah mednarodne zaščite in da tudi zgolj eden specializirani oddelek (6 sodnikov) Upravnega sodišča v Ljubljani odloča o zadevah mednarodne zaščite. Zaradi zakonske spremembe, po katerih v azilnih zadevah odloča sodnik posameznik, in ne več senat treh sodnikov na Upravnem sodišču, so vzpostavljene možnosti, da prihaja večkrat do pomembnih razlik v sodni praksi na prvi stopnji sojenja. Eden od več možnih načinov zagotavljanja enotne sodne prakse na Upravnem sodišču, je - poleg na primer možnosti vzpostavljanja sistema kakovosti preko začetnega usposabljanja in kontinuiranega nadaljnjega (mednarodnega) usposabljanja sodnikov ter drugega ustreznega pretoka informacij, opomnikov, priporočil, mednarodnih standardov (znanja) in izkušenj med sodniki - tudi uveljavitev (redne) pritožbe v vseh zadevah na Vrhovno sodišče.

91. Usklajena sodna praksa je vsekakor lahko pravno zavarovana vrednota, kadar gre za izvajanje prava EU v navezavi na procesno avtonomijo in načelo enakovrednosti iz 47. člena Listine, vendar pod pogojem, če ta usklajena sodna praksa pomeni tudi razlago uporabo prava EU po metodologiji, ki jo uporablja Sodišče EU. Zaenkrat Sodišče EU pri razlagi načela enakovrednosti iz 47. člena Listine še ni vključilo argumenta o sprejemljivosti dvostopenjskega sodnega postopka tako, kot je ta urejen v upravnem sporu v azilnih zadevah Republike Slovenije in argumentu usklajenosti sodne prakse (še) ni dalo. Takšne teže v navezavi na načelo enakovrednosti Sodišče EU niti (še) ni omenilo. Primer

, ki ga omenja Vrhovno sodišče, je bil tudi povsem drugačen od obravnavanega, kajti v zadevi

je bila prosilcu odvzeta prostost, prvostopenjsko sodišče na Češkem je njegovo tožbo zoper akt pridržanja zavrnilo, ko pa je tožnik vložil revizijo na Vrhovno sodišče Češke, je prišlo do samodejne ustavitve sodnega postopka, ker je bil tožnik izpuščen. Vrhovno sodišče Češke Republike pa je bilo s tem onemogočeno, da bi uresničevalo tožnikovo pravico iz 47. člena Listine glede zakonitosti njegovega pridržanja. V zadevi

je torej šlo za pravno vprašanje glede pravice do pravnega sredstva prosilca za mednarodno zaščito, ne pa za vprašanje pravnega sredstva države zoper prvostopenjsko sodbo, ki je za tožnika ugodna v navezavi na načelo enakovrednosti. V zadevi

je torej Generalna pravobranilka podala mnenje, da je ureditev v Češki republiki v nasprotju z načelom učinkovitosti in se sploh ni izrekla o tem, ali je ureditev tudi v nasprotju z načelom enakovrednosti.

V nadaljevanju postopka v tej zadevi Sodišče EU niti ni odločalo, ker je Vrhovno sodišče Republike Češke umaknilo predhodno vprašanje,

tako da navedena zadeva v ničemer ne vpliva na izpeljavo interpretacije načela enakovrednosti Upravnega sodišča v tej zadevi.

92. Vrhovno sodišče v zadevi I Up 227/2024 (odst. 7) še pravi, da se uporaba prava EU glede tega vprašanja ponuja tako očitno, da ne pušča prostora za razumen dvom (

). Upravno sodišče meni, da v sodni praksi Republike Slovenije dvom glede razlage prava EU obstaja, saj na to kažeta že obe interpretaciji Upravnega sodišča in Vrhovnega sodišča, ki sta dokaj kompleksni, metodološko povsem različni in tudi po rezultatu nasprotujoči. Poleg tega določen dvom, ki ga ni mogoče spregledati, namreč obstaja, ali je primerjava ureditve pritožbe z vidika načela enakovrednosti iz 47. člena Listine v različnih upravnih sporih, ki so si do neke mere podobni, dovolj ustrezna in zato z vidika prava EU sprejemljiva, oziroma ali je Upravno sodišče v tej zadevi in v predhodnih zadevah uporabilo dovolj podobne primere upravnih sporov; ali pa bi bilo treba na področju mednarodne zaščite upoštevati izjemo, ki ni z nobenim drugim področjem dovolj primerljiva, in sprejeti, da je v skladu z načelom enakovrednosti iz 47. člena Listine, če ima tožena stranka v situaciji, kakršna je obravnavana, pravico do pritožbe, četudi je nima v nobeni drugi vsaj malo primerljivi zadevi, kjer ne gre za izvajanje prava EU.

93. Vendar pa bi se v tem primeru odprlo novo in dodatno pravno vprašanje, kajti pravica Ministrstva za notranje zadeve do pritožbe ne more biti utemeljena v 47. členu Listine, ker ministrstvo ne more imeti človekove pravice. To bi pomenilo, da je treba določbo četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1, po kateri ima tožena stranka pravico do pritožbe, presojati tudi z vidika načela učinkovitosti in sorazmernosti posega (prvi odstavek 52. člena Listine) v pravico tožnikov, saj bi takšna razlaga četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 pomenila poseg v pravico prosilcev do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, če bi tožena stranka imela v skladu z načelom enakovrednosti pravico do pritožbe zoper sodbo, s katero je sodišče prve stopnje tožbi ugodilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek. Možnost pritožbe tožene stranke zoper sodbo, s katero Upravno sodišče tožbi ugodi, in zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek, namreč ne more imeti podlage v pravici iz 47. člena Listine, ker - poenostavljeno povedano - človekove pravice pripadajo posamezniku nasproti državi, ne pa državi nasproti posamezniku.

94. Vendar pa Upravno sodišče, kadar obstaja določen dvom o razlagi prava EU, ni dolžno postaviti predhodnega vprašanja, ampak ima avtonomijo in vprašanje postavi, ali pa ne, vsekakor pa mora uporabiti metodologijo pravne interpretacije, kot velja v pravu EU (drugi pod-odstavek člena 267 PDEU). Slednje je v konkretnem primeru naredilo Upravno sodišče in ni postavilo predhodnega vprašanja. Stališče Vrhovnega sodišča namreč ne sme omejiti avtonomije oziroma pristojnosti sodišča nižje stopnje na podlagi drugega pod-odstavka 267. člena PDEU, da postavi, ali ne postavi predhodnega vprašanja Sodišču EU.

95. Poleg tega, da je Upravno sodišče v tej zadevi na podlagi metod razlage prava EU prišlo do avtonomne in drugačne razlage prava EU, kot predmetno ureditev razlaga Vrhovno sodišče, Upravno sodišče za izrek sodbe v tej zadevi ne potrebuje odgovora na predhodno vprašanje s strani Sodišča EU. To pomeni, da Upravno sodišče niti ne izpolnjuje pogojev za postavitev predhodnega vprašanja v tej zadevi. Po ustaljeni praksi Sodišča EU mora namreč nacionalno sodišče v predložitveni odločbi "

navesti natančne razloge, iz katerih meni, da je odgovor na njegova vprašanja glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije potreben za rešitev spora

Za rešitev spora na prvi stopnji sojenja razlaga načela enakovrednosti iz 47. člena Listine v navezavi na četrti odstavek 70. člena ZMZ-1 ni potrebna. Upravno sodišče namreč v tej zadevi podaja zgolj obrazloženi pravni pouk glede pravnih sredstev, med tem ko (bo) o tem, ali ima tožena stranka pravico do pritožbe, ali ne, odloča(lo) Vrhovno sodišče Republike Slovenije in praksa je na tem področju očitno ustaljena, le pravna stališča med Vrhovnim sodiščem in Upravnim sodiščem zgolj v nekaterih primerih niso usklajena.

96. Pri upoštevanju te razlage in pri izdaji te sodbe je prvostopenjsko sodišče varovano tudi z načelom sodniške neodvisnosti iz 47. člena Listine v zvezi z drugim odstavkom člena 19(1) pogodbe o EU,

saj mora po potrebi odstopiti od presoje hierarhično višjega nacionalnega sodišča, če glede na razlago, ki jo je podalo Sodišče EU, meni, da presoja hierarhično višjega sodišča ni skladna s pravom EU.

To je še posebej relevantno, ko gre za t.i. sodniški dialog po določilu 267. člena PDEU, saj sodišče ni dolžno spoštovati ne samo zakonodaje ali prakse, ki po mnenju sodišča ni skladna s pravom EU, ampak tudi ne sme uporabiti ustaljene sodne prakse države članice, ki ni skladna s pravom EU.

Zato Upravno sodišče ne more slediti stališču Vrhovnega sodišča, da je Upravno sodišče glede razlage četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 vezano na razlago, ki jo je podalo Vrhovno sodišče.

Za takšno (ob)vez(a)nost namreč Upravno sodišče ne pozna pravne podlage v pravu EU in Vrhovno sodišče je v sodnih odločbi tudi ni navedlo.

97. Upravnemu sodišču je poznana zgolj ustaljena sodna praksa Sodišča EU ne samo, ko gre za izvajanje prava EU v smislu določila člena 51(1) Listine, ampak tudi, ko se določena določba nanaša na področja, ki jih ureja pravo EU, ne glede na položaj, v katerem države članice izvajajo to pravo v smislu člena 51(1) Listine,

ki se nanaša na notranjo sodniško neodvisnost,

a tudi ta ne nalaga Upravnemu sodišču, da sledi razlagi prava EU s strani Vrhovnega sodišče, če se Upravno sodišče s to razlago ne strinja, pod pogojem, da Upravno sodišče ob tem uporabi metode razlage in načela uporabe prava EU.

98. Ker so tožniki nedvoumno umaknili predlog za izdajo začasne odredbe, je sodišče s sklepom v drugi točki izreka, ob smiselni uporabi določila 34. člena ZUS-1, postopek odločanja o predlogu za izdajo začasne odredbe ustavilo.

Torubarov, C-556/17, 29.7.2019, odst. 73.

Po določbi člena 4 Listine nihče ne sme biti podvržen mučenju ali nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.

: B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-66. Po določbi člena 19(2) Listine nihče se ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.

Po določbi člena 3 EKČP se nikogar ne sme mučiti ali nečloveško in ponižujoče z njim ravnati ali ga kaznovati

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, para. 293.

N.S. in M.E., C-411/10 in C-493/10, 21. 12. 2011, odst. 78-86.

C.K. in ostali proti Sloveniji, C-578/16 PPU, odst. 67-95; Jawo, C-163/17, odst. 87; J.K. and Others v. Sweden, App. no. 59166/12, 23. 8. 2016, odst. 83, 87-88, 90, 93, 96-97, 101.

Bivaloru et Moldovan c. France, Req. no. 40324/16 et 12623/17, 25. 3. 2021, odst. 131; Tarakhel v Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 90; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 339-340.

O tem glej sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 68/2023 z dne 10. 5. 2023 in I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024.

Glej na primer sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej (na primer) sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023. Po drugem stavku člena 27(3)(c) Dublinske uredbe "

države članice z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotovijo, da je na voljo učinkovito pravno sredstvo

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi: I U 146/2024 z dne 26. 3. 2024.

Amayry, C-60/16, 13. 9. 2017, odst. 62 (glej tudi odst. 45); Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 59; B, F in K, C- 323/21, C-324/21 in C-325/21 12. 1. 2023, odst. 63; MA, PB, LE, C-245/21 in C-248/21, 22. 9. 2022, odst. 48, 58.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293; B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-66.

Glej: Tall, C-239/14, 17.12.2015, odst. 54; Gnandi, C-181/16, 19.6.2018, odst. 54; X, C-175/17, 26.9.2018, odst. 32; LM, C-402/19, 30.9.2020.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-66.

J N., C-601715 PPU, 15. 2. 2016, odst. 47.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46-50, 57, 63.

Iz odstavka 71 sodbe Sodišča EU v zadevi C.K. in ostali proti Sloveniji (C-578/16 PPU, 16. 2. 2017) izhaja, da je Sodišče EU v tej zadevi smatralo, da je bilo zagotovilo konkretizirano v tem smislu, da bodo tožeče stranke dobile ustrezno zdravniško obravnavo.

C.K. in ostali proti Sloveniji, C-578/16 PPU, 16. 2. 2017, odst. 59, 91-94.

I U 872/2025, 8. 7. 2025, odst. 48-52; glej tudi I U 421/2025, 12. 5. 2025, odst. 16-18; I U 605/2025, 29. 4. 2025, odst. 15-16; I U 685/2025 z dne 20. 5. 2025, odst. 23-24.

Gre za določila členov 85 in 16(3) Uredbe 2024/1351 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2024 o upravljanju azila in migracij, spremembi uredb (EU) 2021/1147 in (EU) 2021/1060 ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 604/2013 (Uradni list EU, L 22. 5. 2024), ki je sestavni del t.i. Pakta o azilu in migracijah. Sodišče EU v postopkih predhodnih vprašanj na področju mednarodne zaščite pri interpretiranju še vedno veljavnega prava že uporablja tudi t.i. Pakt o azilu in migracijah (glej na primer: LC, CP, C‑758/24 [Alace]i in C‑759/24 [Canapelli], 1. 8. 2025, odst. 106-109).

Po tej določbi se pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, morajo upoštevati predvsem koristi otroka.

Zapisnik osebnega razgovora z dne 3. 4. 2025.

Zapisnik osebnega razgovora z dne 3. 4. 2025.

Schijndel, C-430/93 in C-431/93, 14. 12. 1995, odst. 13-15; glej tudi: Kempter, C-2/06, 12. 2. 2008, odst. 44-46; Kraaijeveld v Geteputeerde Staaten van Zuid-Holland, C-72/95, 24. 10. 1996, odst. 60-61.

Glej določbi prvega in drugega odstavka 40. člena in tretjo alinejo drugega odstavka 63. člena ZUS-1.

K, L, M, N [Ararat], C-156/23, 17. 10. 2024, odst. 38, 49-50.

OB, C-460/23 [Kinsa], 3. 6. 2025, odst. 72 v zvezi z odst. 47-51.

Glej mutatis mutandis: K, L, M, N [Ararat], C-156/23, 17. 10. 2024, odst. 38, 49-50.

Po določbi 15. člena ZMZ-1 je največja korist otroka primarna skrb pri obravnavi mladoletnikov. Mladoletnikom je treba zagotoviti življenjski standard, ki je primeren njihovemu psihičnemu, duševnemu, duhovnemu, moralnemu in družbenemu razvoju. Pri ocenjevanju največje otrokove koristi se ustrezno upoštevajo med drugim oziroma zlasti dobro počutje in družbeni razvoj mladoletnika, ob upoštevanju okolja, iz katerega mladoletnik izhaja.

Haqbin, C-233/18, 12. 11. 2019, odst. 54.

Glej na primer (mutatis mutandis) sodbo ESČP v zadevi S.F. and others v Bulgaria (App. no. 8138/16, 7. 12. 2017, odst. 79, 84, 90-93), kjer so bili otroci pridržani na policijski postaji v trajanju 32 oziroma 41 ur.

Glje na primer (mutatis mutandis) M.H. and others v Croatia, App. no. 15670/18 and 43115/18, 18. 11. 2021, odst. 193-204.

C.K in ostali proti Sloveniji, C-578/16 PPU, 16. 2. 2016, odst. 75.

Tarakhel v Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 120.

Glej mutatis mutandis: QY, C-753/22, 18. 6. 2024, odst. 77-80.

L.G., C-745/21, 16. 2. 2023, odst. 48-50.

Bivaloru et Moldovan c. France, Req. no. 40324/16 et 12623/17, 25. 3. 2021, odst. 131; Tarakhel v Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 90; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 339-340.

Po določbi člena 24(3) Listine ima vsak otrok pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, če to ni v nasprotju z njegovimi koristmi.

Moussa Sacko, C-348/16, 26. 7. 2017, odst. 44-45.

Sodba Velikega senata Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi: Ramos Nunes de Carvalho e Sá v. Portugal, App no. 55391/13, 57728/13 and 74041/13, odst. 190-191.

Glej sodbe v zadevah: I U 443/2023, 26. 4. 2023, odst. 83-95; I U 688/2023, odst. 53-64; I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, odst. 84-95; I U 828/2023 z dne 10. 8. 2023, odst. 13-34; I U 1268/2024, 4. 12. 2024, odst. 93-125.

Glej na primer: I Up 227/2024, 27. 11. 2024, odst. 7-8.

V tej sodbi se v delu interpretacije, ki je pomembna za obravnavani upravni spor, Sodišče EU sicer sklicuje na 41. in 42. odstavek iz starejše sodbe v zadevi MA, PB, LE (C-245/21) z dne 22. 9. 2022. V teh dveh odstavkih je Sodišče EU v septembru leta 2022 navedlo (zgolj) naslednje: "

S členom 27(3) Uredbe Dublin III se tako zahteva, da države članice zadevnim osebam zagotovijo pravno sredstvo, ki lahko privede do odloga izvršitve odločitve o predaji, sprejete zoper njih. V skladu s to določbo morajo države članice določiti, prvič, da pritožba zoper odločitev o predaji zadevni osebi daje pravico ostati v državi članici, ki je sprejela to odločitev, do zaključka postopka pritožbe ali, drugič, da se po vložitvi pritožbe zoper odločitev o predaji predaja avtomatično odloži za razumno obdobje, v katerem sodišče odloči, ali tej pritožbi odobri odložilni učinek, ali tretjič, da ima zadevna oseba možnost vložiti pritožbo, da bi dosegla odložitev izvršitve odločitve o predaji, dokler se njena pritožba zoper to odločitev obravnava.

načelo učinkovitega sodnega varstva zagotavlja "

" pravico do dostopa do sodišča, in ne do večstopenjskega sodnega varstva (C-69/10, 28. 7. 2011, odst. 69).

E.N., S.S., J.Y., C-556/21, 30. 3. 2023, odst. 31.

Sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 9, 11 in I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023, odst. 9, 11.

I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 11; I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 11.

Na to se sklicuje Vrhovno sodišče v sodbi v zadevi I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 13.

LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 63-64; PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 26-27; JP, C-651/19, 9. 9. 2020, odst. 36.

Sodni odločbi Vrhovega sodišča I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 12 in I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 12.

Glej na primer sodbe Sodišča EU o teh načelih iz različnih pravnih področij: Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, 17.12.1979, odst. 3; Winner Wetten, C-409/06, 8. 9. 2010, odst. 54-56, 60; Križan in ostali, C-416/10, 15. 1. 2013, odst. 69-70; Melloni, C-399/11, odst. 35-64; Minister for Justice and Equality, C-378/17, 4. 12. 2018, odst. 36, 49; AB in ostali, C-824/18, 2. 3. 2021, odst. 144-145, 148; več o tem glej sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 1754/2022, 27.3.2023, odst. 55-58.

O tem glej stališča Sodišča EU iz različnih pravnih področij, kot na primer: El Hassani, C-403/16, 13. 12. 2017, odst. 28-29; Alassini, C-317/08 do C-320/08, 18. 3. 2010, odst. odst. 49-51; Aquino, C-3/16, odst. 50; UI, C-300/21, 5. 5. 2023, odst. 53-57; Uniqa Versicherungen AG, C-18/21, odst. 36-38; Manfredi in drugi, C-295/04 do C-298/04, odst. 92-98; LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 63-64; PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 26-27; JP, C-651/19, 9. 9. 2020, odst. 36-37.

I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 13, I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 14.

Glej: JP, C-651/19, 9. 9. 2020, odst. 40-47.

I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 13-14; I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 14. Glej tudi sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 73/2024 z dne 13. 5. 2024 (odst. 9), kjer Vrhovno sodišče doda argument, da upoštevanje načel enakovrednosti in učinkovitosti ni v funkciji utrjevanja položaja posamezne stranke, ki je v postopku uspela.

Sodba Vrhovnega sodišča I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 15; I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 14. S pravno interpretacijo, da mora biti pritožba na podlagi člena 27(1) Dublinske uredbe dana na voljo naslovniku odločbe o predaji, pri čemer pristojni organi nimajo nobenega interesa za izpodbijanje svojih odločitev, se je ukvarjalo tudi Sodišče EU (in ne samo Upravno sodišče). Kajti Dublinska uredba zakonodajalcu daje možnost, da uredi možnost, da pristojni organ po uradni dolžnosti odloči, da se odloži izvršitev odločitve tega istega organa o predaji, če bi moralo biti zadevni osebi dovoljeno, da ostane na ozemlju države članice do sprejetja dokončne odločitve o pravnem sredstvu, vloženem zoper to odločitev (E.N., S.S., J.Y, C-556/21, 30. 3. 2023, odst. 22, 26).

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1978, odst. 24; RS, C-430/21, 22. 2. 2022, odst. 51-53

N. S. in M. E. (C-411/10 in C-493/10), tč. 77; glej tudi odločbo Ustavnega sodišča RS, št. Up 2012/08-18, 5. 3. 2009, odst. 9.

, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73-74. To velja tudi za upravni organ (

, C-924/19 PPU in C-925/19 PPU, odst. 183;

, C-378/17, 4. 12. 2018, odst. 38; glej tudi:

V teh dveh odstavkih Vrhovno sodišče med drugim pravi, da upoštevanje načel enakovrednosti in učinkovitosti ni v funkciji utrjevanja položaja posamezne stranke, ki je v postopku uspela in da je Upravno sodišče zaradi načela pravne države in enakega varstva pravic (22. člen in 2. člen ustave) vezana na stališče Vrhovnega sodišča glede dovoljenosti pritožbe države zoper sodno odločbo Upravnega sodišča, s katero je bilo tožbi tožnika ugodeno in zadeva vrnjena v ponovni postopek.

Sklepni predlogi generalne pravobranilke Eleanor Sharpston, 31. 1. 2019, odst. 78-91.

D.H., C-704/17, Odronnance de président de la cour, 8. 3. 2019.

Glej na primer: Slovenia v Croatia, App. no. 54155/16, 18. 11. 2020, odst. 66. Z vidika prava EU velja izjema, če gre za tožnika, ki uveljavlja sodno varstvo v zvezi z določilom 275. člena PDEU, in gre za subjekt, ki je sicer pod vplivom države, ki pa ni članica EU (Bank Mellat, C-176/13 P, 18. 2. 2016, odst. 48-51; Kala Naft, C-348/12 P, 28. 11. 2013, odst. 50-51; bank Saderat Iran, C-200/13 P, 21. 4. 2016, odst. 46-50).

Mutatis mutandis: Cartesio, C-210/06, 16. 12. 2008, odst. 93-95.

vzpostaviti pravna sredstva potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva

" na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

ASJP, C-64/16, 27.2.2018, odst. 29; odst. 60.

Gre za širše vidike notranje sodniške neodvisnosti, ki niso vezani samo na uporabo 267. člena PDEU; glej na primer: ASJP, C-64/16, 27.2.2018, YN, C-216/21, 7.9.2023, odst. 44; YN, C-216/21, Sklepni predlogi Generalnega pravobranilca Nicholasa Emiliouja, 16. 2. 2023, odst. 61-62 in sodba Sodišča EU v tej isti zadevi YN, odst. 64-65, 70, 77; glej tudi: Guđmundur Andri Ástráđsson v Iceland, App. no. 26374/18, 1. 12. 2020, ost. 226; Reczkowicz v Poland, App. no. 43447/19, 22.7.2021, odst. 218; Baka v Hungary, App. no. 20261/12, 23.6.2016, Concurring opinion of Judge Sicilianos, paras. 4-5.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 3/2, 3/2-2, 17, 17/1, 27, 27/3, 27/3-c, 31, 32,

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 70, 70/4

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 3, 8

Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (2010) - člen 4, 7, 24, 24/2, 47

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.