UPRS Sodba in sklep I U 97/2025-26
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-27

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - sistemske pomanjkljivosti - suspenzivni učinek - predaja prosilca Republiki Bolgariji

Tožba v upravnem sporu v zvezi z Dublinsko uredbo mora imeti avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP oziroma zahtevka v zvezi s 4. členom oziroma členom 19(2) Listine EU o temeljnih pravicah.

I. Tožbi se delno ugodi tako, da se sklep tožene stranke št. 2142-4613/2024/10 (1221-19) z dne 15. 1. 2025 odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponoven postopek.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka zavrgla prošnjo za priznanje mednarodne zaščite prosilca za mednarodno zaščito, ki trdi, da je A. A., roj. ..., v kraju ..., državljan Kraljevine Maroko. Tožena stranka je odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala prošnje za mednarodno zaščito imenovanega prosilca, saj bo imenovani predan Bolgariji. Predaja prosilca iz 1. točke izreka izpodbijanega sklepa se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 24. 10. 2024 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta tožena stranka pravi, da je prosilec dne 11. 10. 2024 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite. Pristojni organ je odvzel prstne odtise in jih dne 11. 10. 2024 poslal v Centralno evidenco EURODAC, od koder je istega dne pridobil podatek, da je bil prosilec v omenjeno evidenco že vnesen, in sicer dne 6. 8. 2024 kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Bolgariji in dne 3. 10. 2024 v Republiki Hrvaški. Pristojni organ Republike Slovenije je pristojnemu organu Republike Bolgarije dne 17. 10. 2024 v skladu z b. točko prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe (EU) posredoval prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilcev, dne 24. 10. 2024 pa je prejel odgovor, da Republika Bolgarija v skladu z d. točko prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe sprejema odgovornost za obravnavo prosilca.

3. Iz zapisnika št. 2142-4613/2024/7 (1222-17) s 15. 11. 2024 izhaja, da je prosilec v postopku povedal, da se noče vrniti v Republiko Bolgarijo, ker je bil tam deležen nečloveškega obravnavanja s strani zaposlenih v zaprtem kampu, kjer je bilo kot v zaporu. Po nekaj časa so ga nastanili v odprti kamp. Ponovil je, da je bilo obravnavanje nečloveško. Dodal je, da je imel v Maroku štiri operacije in je zato v Republiki Bolgariji potreboval zdravstveno oskrbo, pa ga zdravnik ni hotel pogledati. V zaprtem kampu je bil 15 dni. Policisti so tam včasih nanj kričali, ga kdaj tudi udarili in mu niso dali možnosti, da bi govoril. Nato je bil prestavljen v odprti kamp, kjer je bil osem dni. Tam mu ni bilo udobno, saj je bil v priporu. Bil je pod pritiskom zaradi slabega obnašanja, zato je komaj čakal, da lahko zapusti državo. Nato je pojasnil, da ga je uradna oseba narobe razumela, saj se je ta trditev nanašala na zaprti kamp. Ko so ga premestili v odprti kamp, se je še vedno počutil slabo zaradi obdobja, ki ga je preživel v zaprtem kampu, slabo pa mu je bilo tudi zaradi zdravstvenega stanja. Povedal je, da so se uradne osebe v odprtem kampu do njega obnašale dobro in da tam ni imel nobenih drugih težav razen s svojim zdravstvenim stanjem. Pojasnil je, da ima posledice zaradi poskusa uboja z nožem v Maroku, in sicer bolečine v trebuhu, ko kašlja ali kiha. Prosilec je povedal, da tudi v odprtem kampu ni imel zagotovljene zdravstvene oskrbe. Pojasnil je, da je bil zdravnik prisoten in da ga je ob prihodu v azilni dom pregledal, vendar preventivno tako kot vse ostale prosilce in mu ni pregledal njegove rane, za katero mu je rekel, da ga boli. Poleg tega je povedal tudi, da je imel v azilnem domu na voljo prehrano in da je dobil izkaznico prosilca. Uradna oseba je prosilca soočila, da je sprva navajal, da so se do njega grdo obnašali v zaprtem kampu. Navajal je tudi, da v odprtem kampu ni imel težav z uradnimi osebami. Prosilec je pojasnil, da so se v zaprtem kampu do njega zelo grdo obnašali, zato v odprtem kampu tudi, če bi kaj potreboval, ne bi nobenega tam prosil za to, ker ga je bilo strah, da bi ga udarili ali užalili, kot so to počeli v zaprtem kampu. V Republiki Bolgariji je skupno ostal 25 dni, saj je čakal, da dobi izkaznico in da so zavrnili njegovo prošnjo za mednarodno zaščito. Potem je odšel naprej. Uradni osebi je ob tem predložil tudi sliko odločbe m sliko sebe, ki dokazuje, da je bil zares operiran. Da je ta slika, ki jo je predložil, res negativna odločitev, je vedel, ker mu je to povedal tolmač v Republiki Bolgariji in ga obvestil, da mora Republiko Bolgarijo zapustiti v roku enega tedna. Prosilec je ob koncu potrdil, da je razumel vsa zastavljena vprašanja in na zapisnik o osebnem razgovoru ni imel pripomb.

4. Pristojni organ pojasnjuje, da prosilec ni navajal nikakršnih težav z uradnimi osebami, ki vodijo postopek za priznanje mednarodne zaščite. Prosilec tekom razgovora ni navedel ničesar, kar bi se mu zgodilo v času bivanja v Republiki Bolgariji, iz česar bi bilo mogoče utemeljeno sklepati, da bo v primeru vrnitve v Republiko Bolgarijo izpostavljen nečloveškemu in poniževalnemu ravnanju, saj je iz prosilčevih izjav jasno, da je imel v Republiki Bolgariji zagotovljeno nastanitev in prehrano. V času bivanja v odprtem kampu je imel prosilec razgovor in dostop do tolmača glede na to, da mu je razložil vsebino negativne odločbe, ki jo je prejel. Iz navedb prosilca je možno razbrati, da mu je bil dostop do postopka mednarodne zaščite v celoti omogočen, saj je podal prošnjo za mednarodno zaščito in bil je nastanjen v azilni dom, dobil je izkaznico prosilca in tudi odločbo, ki je bila sicer negativna, vendar pa to še ne pomeni, da za obravnavo njegove prošnje ni pristojna Republika Bolgarija, oziroma da to predstavlja sistemske pomanjkljivosti.

5. Pristojni organ nato izpostavlja sodbo haaškega sodišča s sedežem v Roermundu št. NL22.25020, ECLI NL:RBDHA.2024:14367 z 9. 9. 2024, ki je razsodilo, da se je v zvezi z dublinskimi predajami v Republiko Bolgarijo mogoče sklicevati na načelo medsebojnega zaupanja. Zoper to odločitev se je pritožnik pritožil. Okrožno sodišče v Haagu, s sedežem v Roermondu, je menilo, da se je glede Republike Bolgarije mogoče sklicevati na načelo medsebojnega zaupanja. Sodišče je ugotovilo, da bi bil pritožnik zaradi statusa dublinskega prosilca med azilnim postopkom po premestitvi v Republiko Bolgarijo upravičen do sprejema. Sodišče je tudi ugotovilo, da so bili pritožnikovi strahovi subjektivni in nezadostno podprti z dokazi o sistemskih težavah, ki bi dosegle visok prag za prepoved predaje. Sodišče je upoštevalo dejstvo, da so njegovo prošnjo za mednarodno zaščito predhodno zavrnile bolgarske oblasti, vendar je ugotovilo, da se pri ocenjevanju, katera država članica je odgovorna za obravnavo prošnje v skladu z Dublinsko uredbo, odgovornost ne prenese zaradi neuspešne predaje. Poleg tega je sodišče trdilo, da ocena, ali obstaja nevarnost vrnitve po predaji, ni v okviru sodnega nadzora. V zvezi s tem je sodišče menilo, da lahko pritožnik najprej izčrpa pravna sredstva, ki so na voljo v Republiki Bolgariji, pri čemer je opozorilo, da ni znakov, da dostop do pravnega varstva v Republiki Bolgariji ne bi bil zagotovljen ali da bolgarsko sodstvo ni nepristransko in/ali neodvisno.

6. Tožena stranka nato nadaljuje, da je prosilec kot problematično doživljal obravnavo v Republiki Bolgariji, ko se je tam nahajal kot tujec brez dovoljenja za prebivanje in ne kot prosilec za mednarodno zaščito. Pristojni organ pojasnjuje, da iz sodbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 155/2023 z 21. 6. 2023 izhaja, da je bistveno pri presoji, ali obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite torej, kakšno je bilo ravnanje oblasti s prosilci po tem, ko so imeli status prosilca za mednarodno zaščito. Iz omenjene sodbe izhaja, da je potrebno upoštevati, da tudi ob predpostavki, da se sledi navedbam o grdem ravnanju policistov po prečkanju meje med Bosno in Hercegovino in Republiko Hrvaško, je pri presoji, ali obstajajo sistemske pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite bistvenega pomena to, kakšno je bilo ravnanje oblasti po tem, ko je oseba imela status prosilca za mednarodno zaščito. Sodišče nadalje izpostavlja, da četudi je bilo ravnanje policije neprimerno, po mnenju sodišča to ne predstavlja sistemskih pomanjkljivosti postopka mednarodne zaščite. Enakega mnenja je bilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije v sodbi št. I Up 195/2023 s 6. 9. 2023, iz katere izhaja, da za ugotovitev sistemskih pomanjkljivosti ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ki urejajo minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil in postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Na tej točki se pristojni organ opira tudi na sodbe Upravnega sodišča Republike Slovenije št. I U 1487/2024-12 s 26. 9. 2024, št 1 U 1964/2024 s 25. 11. 2024 in št. I U 2006/2024 z 2. 12. 2024, kjer so bile ravno tako obravnavane predaje prosilcev v Republiko Bolgarijo.

7. Iz ustaljene sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) izhaja, da mora grdo ravnanje doseči neko minimalno stopnjo intenzivnosti. Presoja te stopnje je odvisna od posameznih okoliščin primera (trajanje takega ravnanja ter fizični in psihični učinki na posameznika). Okoliščine, ki jih upošteva ESČP, so tudi spol, starost in zdravstveno stanje posameznika. Po presoji sodišča iz tožnikovih posplošenih izjav zahtevana minimalna intenzivnost ni razvidna. Skladno z navedenim pristojni organ ugotavlja, da je prosilec dobil status prosilca šele, ko je v zaprtem kampu zaprosil za mednarodno zaščito in bil nato tudi ustrezno prestavljen v odprti kamp.

8. Glede prosilčevih navedb, ki se nanašajo na pomanjkanje zdravstvene oskrbe v Republiki Bolgariji, pristojni organ poudarja, da je bil prosilec pri zdravniku in je tudi bil preventivno pregledan. Kljub temu, da naj ne bi zdravnik želel pogledati domnevne rane, ki ga je zelo bolela, pristojni organ meni, da bi se lahko na zdravnika obrnil večkrat ali odšel do socialne službe, ki bi mu zagotovo pomagala. Prosilec je namreč sam navedel, da se ne osebje v azilnem domu ne bi obrnil tudi, če bi kaj potreboval. Ne glede na to pa pristojni organ poudarja, da bi ga zdravnik zagotovo ustrezno oskrbel, če bi ocenil, da je potrebno kakršno koli zdravljenje, saj je ravno temu namenjen preventivni pregled. Pristojni organ tudi izpostavlja, da prosilec v postopku ni predložil nobenega dokaza, ki bi izkazoval zatrjevane zdravstvene težave oziroma njegovo trenutno zdravstveno stanje. Predložil je sicer izvid iz bolnišnice B. iz Rabata v Maroku, izdan 5. 12. 2022, za katerega pristojni organ ugotavlja, da je težje berljiv. Ne glede na navedeno pa je predloženi izvid star več kot dve leti, zaradi česar v predmetni zadevi ne more biti posebej relevanten. To dodatno potrjuje, da posebna oskrba dve leti starih ran ni bila potrebna.

9. Če prosilec za azil predloži objektivne elemente, kot so zdravniška potrdila, ki so bila popravljena v zvezi z njim, in s katerimi je mogoče izkazati, da je njegovo zdravstveno stanje posebej resno, in da bi lahko imela predaja znatne in nepopravljive posledice za to zdravstveno stanje, organi zadevne države članice, vključno s sodišči, tega ne smejo zanemariti. V skladu s sodbo C-578/16 PPU in sodbo ESČP v tam citirani zadevi Paposhvili v okviru 3 člena EKČP ter 4. člena Listine ni upoštevana vsaka bolezen prosilca, temveč mora iti za situacijo, v kateri ima prosilec "posebej hudo duševno ali fizično bolezen", pri čemer je posebna resnost zdravstvenega stanja ugotovljena na podlagi objektivnih elementov (npr. zdravniških potrdil), ki jih predloži prosilec. Nadaljnja upoštevana okoliščina pa je dejanska in izkazana nevarnost za znatno in nepopravljivo poslabšanje takega zdravstvenega stanja osebe, kar mora prav tako izhajati iz predloženih dokazil (75. točka sodbe C-578/16). Skladno z navedeno sodbo pristojni organ meni, da v konkretnem primeru niso bili izkazani zadostni objektivni elementi niti ni mogoče sklepati, da bi se prosilcu kakorkoli zdravstveno stanje ob predaji v Republiko Bolgarijo poslabšalo.

10. Poleg tega se pristojni organ sklicuje na nedavno sodbo Upravnega sodišča Republike Slovenije št. I U 725/2024 z 19. 4 2024, v kateri se je sodišče opredelilo do izjave prosilca o bivanju v zaprtem kampu in zapisalo, da so bile kritike preveč posplošene in nekonkretizirane, glede na to, da je dejal, da naj bi se v zaprtem kampu policisti nanj drli in obnašali neprimerno.

11. Pristojni organ ne dvomi v navedbe prosilca, da je večji del svojega bivanja v Republiki Bolgariji preživel v centru za tujce, kjer je bil zaprt kot tujec, ki ni izrazil namere vložiti prošnje za mednarodno zaščito. To je razvidno tudi iz izpisa iz evidence EURODAC, kjer je bil prosilec 6. 8. 2024 vnesen pod kategorijo "1". V kategorijo "1" se vnese zajete prstne odtise vseh prstov vsakega prosilca za mednarodno zaščito, ki je star vsaj 14 let, ter jih čim hitreje in najpozneje 72 ur od vložitve njegove prošnje za mednarodno zaščito posreduje v centralno bazo. Pristojni organ prav tako nima razloga, da bi dvomil, da je prosilec v Republiki Bolgariji v nastanitvenih prostorih namenjenim prosilcem preživel le tri dni in da je pot nadaljeval organizirano, skladno s predhodno sklenjenim dogovorom s tihotapcem v Istanbulu.

12. Iz pričevanja prosilca izhaja, da je bil ta sprva nastanjen v prostorih za pridržanje tujcev, ki se na ozemlju države nahajajo ilegalno, nato pa je bil po tem, ko je izrazil namero oziroma je podal prošnjo za priznanje mednarodne zaščite, premeščen v odprte nastanitvene prostore, kjer je bival osem dni.

13. Med bivanjem v azilnem domu je imel zagotovljeno prehrano ter dostop do zdravniške oskrbe, saj ga je zdravnik pregledal. Prosilčev opis razmer v nastanitvenih prostorih po mnenju pristojnega organa ne predstavlja nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja, temveč gre pri tem za odraz razlik v ekonomski realnosti posameznih držav članic Evropske unije. S krepitvijo migracijskih tokov je občasna prezasedenost reden pojav v nastanitvenih kapacitetah večine držav članic, tudi v Republiki Sloveniji, pojavila pa so tudi poročila o prisotnosti zajedavcev ter izpostavljena sta bila kvaliteta in obsegu zagotovljenih obrokov. Vseeno je potrebno poudariti, da iz aktualnega poročila AIDA za Republiko Bolgarijo izhaja, da so bile nastanitvene kapacitete konec leta 2023 zasedene 77 odstotno. Prav tako je javno dostopnih podatkov razvidno, da Republika Bolgarija te težave aktivno naslavlja. Prav tako je iz AIDA poročila za Republiko Bolgarijo razvidno, da država že od leta 2022 aktivno izvaja mesečne dezinfekcije in deratizacije, ki so se nadaljevale v letu 2023 na podlagi pogodbenih storitev, ki se je redno izvajala v vseh sprejemnih centrih in se je stanje glede stenic po tem opazno izboljšalo.

14. Prosilcu so bile v seznanitev poslane vse relevantne informacije o razmerah v azilnem postopku in nastanitvi dublinskih povratnikov v Republiki Bolgariji, prosilec pa je 13. 12. 2024 pristojnemu organu poslal tudi svoj komentar na zbrane informacije.

15. Do očitkov o nepripravljenosti, prezasedenosti ter neprimernih higienskih razmerah in hrani v nastanitvenih kapacitetah se je pristojni organ že opredelil, ponavlja pa, da so ti realnost v večini držav Evropske unije vključno z Republiko Slovenijo. Pristojni organ se težko opredeli do navedb o nasilju varnostnih organov nad prosilci, saj je članek edini vir, ki navaja tovrstno ravnanje. Prav tako članek očitno poroča o dogajanju enostransko in ne utemeljuje, zakaj meni, da je bila uporaba sile, če je do nje res prišlo, nesorazmerna. Prav tako je edino pričevanje o tem dogodku "iz druge roke", saj o njem govori nekdo, ki je zgodbe o nasilju nad migranti "slišal". Glede prispevka o korupciji in kriminalnih združbah pristojni organ poudarja, da prisotnost teh elementov sicer predstavlja zaskrbljujoč trend, vendar pa iz članka ni razvidno, da bi bilo prosilcem zaradi tega zavrnjena pravica do nastanitve, ustrezne obravnave ali zdravstvenega varstva tekom njihovega bivanja v Republiki Bolgariji.

16. Pristojni organ v zvezi z navedbami, povezanimi z dostopom do zdravstvenih storitev, pojasnjuje, da so prosilci v popolnoma enakem položaju, kot državljani Republike Bolgarije, kakor izhaja iz samih predloženih informacij. Iz predloge EUAA izhaja, da imajo prosilci med postopkom pridobitve mednarodne zaščite odobren dostop do nacionalnega sistema socialne varnosti in si lahko izberejo svojega osebnega zdravnika. Zdravstveno osebje, ki ga sestavljajo zdravniki in medicinska sestra, je na voljo v nastanitvenih centrih, ki jih vodijo Agencije za begunce (SAR). Na voljo so tudi socialni strokovnjaki SAR, ta zagotavljajo vse ustrezne informacije v zvezi z zdravstveno oskrbo, vključno s storitvami osebnega zdravnika in nudenjem pomoči v primerih, ko je potrebna hospitalizacija. Poleg tega pa imajo tudi prosilci, ki imajo sicer omejene materialne pogoje sprejema (v primeru naknadno vložene prošnje), dostop do brezplačnega zdravstvenega varstva. Poleg tega strokovnjaki SAR za prepoznavanje ranljivih oseb in oseb s posebnimi potrebami uporabljajo smernice orodja EUAA za identifikacijo teh oseb. Pri tem uporabljajo individualni pristop, poleg tega pa redno izvajajo socialne razgovore in posvetovanja. Če se ugotovi, da oseba pripada ranljivi skupini ali ima posebne potrebe, se v skladu z nacionalno zakonodajo izvede ugotavljanje potreb in se po potrebi izdela načrt podpore. Te osebe se spremlja in se jim po potrebi zagotovi ustrezna pomoč glede na njihov poseben položaj. Tudi nastanitev v teritorialne enote se izvede po tem, ko se oceni zdravstveno, družinsko in finančno stanje osebe.

17. Pristojni organ v zvezi s preostalimi članki v predloženih informacijah s strani prosilca, pojasnjuje, da je vse, kar se nanaša na to tematiko, v tem sklepu že komentiral in utemeljil. Prosilec je v postopek predložil še informacije, ki se nanašajo na pomanjkanje zmogljivosti kapacitet sprejemnih centrov za namestitev prosilcev in zdravstveno varstvo. Pristojni organ je na tovrstne informacije že podal svoje mnenje, zato ga v izogib ponavljanju ne bo navajal ponovno.

18. V zvezi s predloženim poročilom AIDA za Republiko Bolgarijo, iz katerega izhaja, da Kraljevina Nizozemska v Republiko Bolgarijo ljudi vrača, Kraljevina Belgija pa ne, je prosilec preko pooblaščenca opozoril, da se doslednejši prevod besedila glasi: "Nasprotno pa belgijski organi niti ne sprejemajo niti ne izvajajo odločitev o premestitvi v Bolgarijo". Francoska republika prosilce vrača, Italijanska republika pa spet ne. V Republiki Avstriji sodišče odloči enkrat tako, drugič drugače, zato na podlagi take informacije ni mogoče skleniti, ali je za prosilca v Republiki Bolgariji varno ali ne. Pristojni organ v zvezi s tem poudarja, da je ravno v zadnji posodobitvi poročila AIDA, objavljena tudi statistika o dublinskih transferjih v Republiko Bolgarijo, ki potrjuje, da je bilo leta 2023 v Republiko Bolgarijo v dublinskih transferjih predanih 590 oseb, kar pomeni, da se je število dejansko izvedenih dublinskih vrnitev v Republiko Bolgarijo povečalo za 192%.

19. Prosilec je v zvezi z nizozemskim primerom, ko je bil potrjen transfer v Republiko Bolgarijo, komentiral, da gre pri tem za odločitev v individualnem, konkretnem primeru, kar pa nikakor ne gre posplošiti na splošno dopustnost izvajanja transferjev v Republiko Bolgarijo, saj je bilo v postopek že predloženih več kot 10 sodb nacionalnih sodišč, ki so vračanje v Republiko Bolgarijo ustavile. Tožena stranka pojasnjuje, da Nizozemska vrača prosilce v Bolgarijo. Prosilec nadalje opozarja na to, da iz uvodnega dela predloge EUAA izhaja, da so vse informacije v predlogi zagotovili ustrezni nacionalni organi, Evropska komisija in Agencija Evropske unije za azil pa teh informacij ne preverjata in ne potrjujeta. Informacije o stanju v Bolgariji, vsebovane v tem poročilu, je podala država Republika Bolgarija sama, zato tako poročilo nima dokazne vrednosti, saj je logično, da bo država sama zase trdila, da je vse v najlepšem redu in skladno z zakoni. Pristojni organ želi v zvezi s tem poudariti, da je bil v komentarju prosilca izpuščen naslednji stavek, da morajo države članice zagotoviti informacije, ki vsebujejo ustrezne pravne določbe, poleg tega pa morajo poskrbeti tudi za izvajanje teh določb v praksi. Področje uporabe predloge je omejeno na pravila in pogoje, ki se uporabljajo za prosilce za mednarodno zaščito ali druge osebe, za katere velja premestitev v skladu z Dublinsko uredbo.

20. Tožena stranka pravi, da po skrbni in natančni presoji vseh izjav prosilca ugotavlja, da njegove izjave, ki jih je podal na osebnem razgovoru v zvezi z razmerami v Republiki Bolgariji, ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s postopkom mednarodne zaščite in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen v to državo. Pristojni organ na podlagi vsega navedenega ugotavlja, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo v konkretnem primeru prosilec ob vrnitvi v Republiko Bolgarijo podvržen nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju, prav tako pa tam ni sistemskih pomanjkljivosti.

21. V tožbi tožeča stranka pravi, da tožnik na osebnem razgovoru ni imel pooblaščenca, ki bi mu pomagal. Osebni razgovor je potekal izjemno hitro. Zastavili so mu le nekaj vprašanj. V Maroku je bil deležen napada z nožem. Zaradi tega je bil tam kar štirikrat operiran. Od takrat ima težave in bolečine. Na trebuhu ima rano, ki ga ob kašljanju in kihanju pa tudi sicer še vedno zelo boli. Do vrnitve v Republiko Bolgarijo ima zadržke. Tam je bil v zaprtem kampu 15 dni. Policisti so z njim nečloveško ravnali. Bilo je kot v zaporu. Policisti so včasih nanj kričali. Tudi udarili so ga. Niso mu dali možnosti, da bi govoril. Imel je težave z rano. Potreboval je zdravniško oskrbo, a zdravnik rane, ko ga je zelo bolela ni hotel pregledati. Nato so ga za osem dni prestavili v odprt kamp, kjer prav tako z njim niso primerno ravnali. Zaradi zdravstvenih težav se je počutil slabo. Zdravstvena oskrba mu ni bila zagotovljena. Zdravnik je sicer bil, a ni hotel pregledati njegove rane, za katero mu je povedal, da ga zelo boli. Tudi v odprtem kampu so se do njega grdo obnašali. Ves čas ga je bilo strah, da ga bodo policisti udarili ali užalili, kot so to počeli v zaprtem kampu.

22. Dne 12. 4. 2024 je tožnik v spisno dokumentacijo predložil izjavo o nemogočih razmerah v zaprtem kampu. V izjavi je poudaril, da je 15 dni bival v nemogočih higienskih razmerah, pa tudi odej ni bilo dovolj. Prisotno je bilo nasilje in droge, ves čas je prejemal grožnje, zato se je ves čas počutil ogrožen. Ko so ga premestili na odprti oddelek, se stanje ni bistveno izboljšalo. Ko je zaradi stalnih bolečin v črevesju zaprosil za zdravniško pomoč, mu je niso zagotovili. Povedali so mu, da z njim ni nič narobe. Meni, da so bile bivalne razmere v bolgarskem kampu nevzdržne in da je bilo ravnanje policistov z njim nečloveško in ponižujoče, kar predstavlja okoliščine, zaradi katerih ga ni mogoče predati v Republiko Bolgarijo.

23. Tožeča stranka tudi pravi, da izrek odločbe ni pedagoška norma, ampak v primeru pravnomočnosti odločbe zavezuje tako stranke kot sodišče. Tudi z odločitvijo o podaljšanju roka za predajo na 18. mesecev, se odloča o obveznosti oziroma pravici tožnika. Če pristojni organ meni, da je prosilec pobegnil, mora izdati nov upravni akt ustrezne oblike, z razmejitvijo vsebine med uvodom, izrekom in obrazložitvijo ter pravnim poukom. Nujno namreč je, da se ima vsak prosilec možnost izreči o vseh okoliščinah njegove zadeve in s tem zavarovati njegove interese in pravne koristi. Ob tem tožnik zgolj iz previdnosti še opozarja, da tožena stranka svoje odločitve niti ni obrazložila, zato se je ne da preizkusiti, kar pomeni tudi bistveno kršitev pravil postopka.

24. Prepoved nečloveškega in ponižujočega ravnanja je absolutna. Glede na ravnanje policistov ima tožnik zahtevek v zvezi s pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine, ki ni očitno neutemeljen. Če bi bil izpodbijani sklep izvršen pred pravnomočno odločitvijo sodišča, bi bil tožnik še preden bi postala sodba v tem postopku pravnomočna, izročen Republiki Bolgariji, kjer bi bil glede na pretekle izkušnje lahko ponovno izpostavljen nevarnosti nečloveškega in ponižujočega ravnanja v smislu kršitve 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah in s tem nastanku težko popravljive škode. Tožnik predlaga, da sodišče tožbi ugodi, sklep odpravi in da se zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek. Predlaga tudi, da sodišče zahtevi za izdajo začasne odredbe ugodi in se izvršitev izpodbijanega sklepa zadrži do pravnomočne odločitve v upravnem sporu.

25. V odgovoru na tožbo tožena stranka pravi, da je opravila osebni razgovor, kjer je prosilcu postavila veliko vprašanj v zvezi z morebitnim obstojem sistemskih pomanjkljivosti v azilnih postopkih in pogoji za sprejem prosilcev v Republiki Bolgariji. Tožena stranka se je v vprašanja poglobila, kar je razvidno tudi iz zapisnika o opravljenem osebnem razgovoru, zato nasprotuje tožbenemu očitku, da je osebni razgovor potekal izjemno hitro. Slednje tožena stranka dokazuje tudi z obračunskim listkom tolmača, ki je bil prisoten na osebnem razgovoru, iz katerega je razvidna ura začetka osebnega razgovora in zaključek. Izpostaviti pa je potrebno dejstvo, da glede na ravnanja tožnika v Republiko Sloveniji, kjer je zaprosil za potrdilo za dostop do trga dela in ni predložil nobenega zdravniškega izvida od bivanja v Republiki Sloveniji glede bolečin v trebuhu; tožena stranka zato vztraja na ugotovljenem dejstvu, da več kot očitno tovrstne bolečine ne predstavljajo ovire za predajo tožnika Republiki Bolgariji. Tožnikovo zdravstveno stanje je razvidno tudi iz odgovora na dopis ambulante azilnega doma Vič št. 2142-4613/2024/, kjer je tožnik nastanjen, iz katere izhaja, da je tožnik zdrav.

26. Tožena stranka izpostavlja, da je bil tožniku dostop do postopka mednarodne zaščite vsekakor omogočen, saj je bil ta po podaji prošnje nastanjen v azilni dom, vendar je kmalu po prejeti negativni odločitvi te prostore tudi zapustil. Ne glede na to ali je tožnik prejel negativno odločbo ali ne, pa to še vedno ne more biti ovira za predajo odgovorni državi članici.

27. Dopis, ki je bil s strani tožnika predložen dne 18. 12. 2024, se nanaša izključno na njegovo bivanje v prostorih za pridržanje tujcev, takrat pa tožnik niti še ni podal prošnje za mednarodno zaščito. Ker bo imel ob vrnitvi status prosilca, bo torej v Republiki Bolgariji nastanjen v azilni dom. Poleg tega pa tožena stranka izpostavlja, da za trditve, ki jih je tožnik navajal v tem dopisu in se navezujejo na njegovo zdravstveno stanje, ni predložil nikakršnega ustreznega zdravniškega potrdila, v času bivanja v Republiki Sloveniji, ki bi dokazovala njegovo slabo psihično stanje ali druge zdravstvene težave.

28. Kot je bilo že zgoraj omenjeno, je tožnik kot problematično doživljal obravnavo v Republiki Bolgariji, ko se je tam nahajal kot tujec brez dovoljenja za prebivanje in ne kot prosilec za mednarodno zaščito. Z vidika presoje ovir za predajo na podlagi Dublinske uredbe je bistvenega pomena to, kako ravnajo uradni organi z osebami, ki imajo status prosilcev za mednarodno zaščito. Tožnikove navedbe v zvezi z ravnanjem bolgarskih policistov so torej v predmetni zadevi povsem ne relevantne. Po presoji sodišča iz tožnikovih posplošenih izjav zahtevana minimalna intenzivnost ni razvidna. Skladno z navedenim tožena stranka ugotavlja, da je tožnik dobil status prosilca šele, ko je v zaprtem kampu zaprosil za mednarodno zaščito in bil nato tudi ustrezno prestavljen v odprti kamp. Prosilci imajo v vsaki fazi postopka za priznanje mednarodne zaščite pravico do brezplačne pravne pomoči in pravico do pritožbe pri pristojnem upravnem sodišču v Republiki Bolgariji. Tožena stranka pojasnjuje, da zaradi navedenega ni mogoče govoriti o obstoju sistemskih pomanjkljivosti v Republiki Bolgariji.

29. Sklep je skladen s pravnim okvirjem Uredbe Dublin III. Ne glede na navedeno pa tožena stranka izpostavlja dejstvo, da v konkretnem primeru rok za predajo Republiki Bolgariji niti ni bil podaljšan na 18 mesecev ampak je bil tožnik zgolj soočen ter informiran o posledicah samovoljne zapustitve azilnega doma.

30. Republika Bolgarija ima v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, kar pomeni, da imajo prosilci za mednarodno zaščito tam enake oziroma primerljive pravice kot prosilci za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji. Poleg tega je polnopravna članica Evropske unije, zaradi česar spoštuje evropski pravni red in s tem tudi Dublinsko uredbo.

31. Dne 27. 1. 2025 je sodišče prejelo pripravljalno vlogo tožnika, v kateri pravi, da ima tožnik v predelu trebuha bolečine zaradi vbodne rane, ki jo je dobil v Maroku in da je zaradi občasnih krvavitev v blatu dne 20. 1. 2025 poiskal zdravniško pomoč v ZD Vič Rudnik, kjer ga je pregledala zdravnica dr. C. C., ki ga je poslala na laboratorijske preiskave. Poklicala je tudi v Azilni dom in medicinsko sestro prosila, da ga usmeri na abdominalno kirurgijo (stanje: nujno/zelo hitro). Predložil je izvid ambulante ZD Vič Rudnik z dne 20. 1. 2025. Navedel, je, da njegovo stanje ne dopušča predaje Bolgariji.

32. Dne 29. 4. 2025 je sodišče od svetovalke za begunce prejelo obvestilo, da so jo dne 25. 4. 2025 iz Azilnega doma obvestili, da tožnika v Azilnem domu ni več, ker je bil dne 24. 4. 2025 predan Bolgariji. Dne 28. 4. 2025 je glede te okoliščine naslovila vprašanje na MNZ in odgovora ni dobila. Meni, da je bila predaja izvršena v nasprotju z določilom člena 27(3)(c) Dublinske uredbe, ki določa, da države z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotovijo, da je na voljo učinkovito pravno sredstvo. Pravi, da je pravno sredstvo učinkovito "

samo v primeru, da ima suspenzivni učinek. Zato imata predvsem zahteva za izdajo začasne odredbe kot tudi tožba avtomatično suspenzivni učinek

." Če je do predaje prišlo, je le ta protipravna in kot taka brez pravnega učinka. Zato je odgovorna članica za odločitev o tožnikovi prošnji Republika Slovenija.

33. Sodišče je dne 20. 5. 2025 od svetovalke za begunce prejelo vlogo, v kateri svetovalka za begunce pravi, da je dne 19. 5. 2o25 dobila odgovor MNZ. Tožena stranka je v tej vlogi ponovno izpostavila določbo člena 27(3(c) Dublinske uredbe, po kateri države članice EU z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotovijo, da je tožniku na voljo učinkovito pravno sredstvo in da je tožena stranka to določbo popolnoma prezrla in tožnika ne bi smela predati, preden sodišče ne odloči o zahtevi za izdajo začasne odredbe. V tej vlogi predlaga, da sodišče razsodi, da je bila tožnikova predaja protipravna in kot taka brez pravnega učinka ter da je odgovorna članica za odločitev o tožnikovi prošnji Republike Slovenija.

34. Dne 17. 7. 2025 je sodišče poslalo poziv pooblaščenki tožnika, kako mora v skladu z mednarodno sodno prakso v luči 36. člena ZUS-1 do 18. 8. 2025 izkazati, da vzdržuje vsaj posreden stik s tožnikom, da bi sodišče lahko ugotovilo, ali ima tožnik še vedno pravni interes za nadaljevanje sodnega postopka.

35. Dne 20. 8. 2025 je sodišče prejelo odgovor svetovalke za begunce na poziv sodišča. V tem odgovoru svetovalka za begunce pravi, da ji tožnik pooblastila ni preklical. Pravi, da ima tožnik pravni interes, brez da bi pooblaščenka morala izkazati, da je s tožnikom še vedno v stiku. Ponovno se sklicuje na člen 27(3)(c) Dublinske uredbe. Sodišče bi moralo o začasni odredbi odločiti v roku 7 dni, poleg tega tudi še ni odločilo o tožbi. Sklicuje se tudi na člen 29(3) Dublinske uredbe. Izročitev je bila izvedena v nasprotju z neposredno uporabljivo uredbo EU. Zato mora Slovenija tožnika nemudoma sprejeti, ker je rok za predajo potekel, mora odločiti o njegovi prošnji za mednarodno zaščito. Ob tem se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 123/2025 z dne 8. 7. 2025. Zato meni, da je sklicevanje Upravnega sodišča na sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 1686/2020 in sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) zmotno. Ker je šlo za protipravno predajo, ni treba ugotavljati nadaljnjih dejstev in zato tudi ni potrebno vzdrževati stika in izkazati stika med tožnikom in pooblaščenko. Pravi, da tožniku dodatno nastaja nepopravljiva škoda, saj je že več mesecev protipravno zaprt v centru za begunce v Bolgariji. Dodaja, da odločitev o tožnikovem predlogu za izdajo začasne odredbe, več mesecev po izvedeni predaji, nima več nobenega smisla. Pravi, da tožnik z njo "

", ki pa glede na zgoraj navedeno ne vpliva na njegov pravni interes, da sodišče čim prej odloči glede njegove predaje v nasprotju z Dublinsko uredbo. Navaja, da jo je "

tožnik šele iz Bolgarije obvestil, da ni več v Sloveniji /.../ O nameravani predaji ni bil obveščen. Po njega so ob 4.00 uri zjutraj prišli nenapovedano. Odvzeli so mu telefon, tako da o predaji ni mogel obvestiti nikogar /.../

. Pooblaščenka še dodaja, da jo je obvestil, da je "

Tožnik poudarja, d aje to zapor, da ima 18 mesecev prepovedan izhod iz centra. O prepovedi izhoda iz centra ni dobil nobene pisne odločbe.

" To po mnenju pooblaščenke pomeni, da mu je tam protipravno odvzeta prostost, s čimer mu kot rečeno, z vsakim dnem bivanja v centru nastaja nepopravljiva škoda, saj se dni, preživetih v zaporu s protipravnim odvzemom prostosti, ne da nadomestiti. Pooblaščenka pravi, naj sodišče odloči, da je bila predaja izvedena v nasprotju z Dublinsko uredbo in da mora Republika Slovenija tožnika nemudoma sprejeti nazaj in odločiti o njegovi prošnji za priznanje mednarodne zaščite.

36. Upravno sodišče je dne 8. 10. 2025 odposlalo pooblaščenki tožnika in toženi stranki vabilo za glavno obravnavo dne 14. 10. 2025.

37. Dne 10. 10. 2025 je sodišče od tožene stranke dobilo vlogo, da je bil prosilec dne 23. 4. 2025 predan v Bolgarijo in da se zato odpoveduje glavni obravnavi.

38. Dne 13. 10. 2025 je sodišče od pooblaščenke tožnika prejelo vlogo, v kateri pravi, da tožnikovo zaslišanje ni več mogoče, posledično pa tudi glavna obravnava nima več nobenega smisla in se zato pooblaščenka odpoveduje glavni obravnavi.

39. Dne 14. 10. 2025 je sodišče ob oklicu zadeve ugotovilo, da nihče ni pristopil h glavni obravnavi in zato sodišče glavne obravnave ni opravilo.

40. V tej zadevi bo sodišče najprej pojasnilo pravne okoliščine, v katerih je prišlo do situacije, da je bil tožnik predan Republiki Bolgariji, preden je sodišče odločilo o tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe. V drugem razdelku obrazložitve sodne odločbe pod točko b.) bo sodišče utemeljilo, zakaj meni, da tožnik še vedno izkazuje pravni interes za nadaljevanje sodnega postopka, četudi se ne nahaja več v Republiki Sloveniji. V tretjem razdelku obrazložitve sodbe iz prve točke izreka pod točko c.) bo sodišče presojalo (ne)utemeljenosti tožbe oziroma bo opravilo preizkus (ne)zakonitosti izpodbijanega akta, v zadnjem razdelku pod točko d.) pa bo sodišče podalo razlago, zakaj tožena stranka na podlagi načela enakovrednosti iz 47. člena Listine EU o temeljnih pravicah nima možnosti vložiti pritožbe zoper presojo iz prve točke izreka te sodbe.

a.) Pravne okoliščine, v katerih je prišlo do situacije, da je bil tožnik predan Bolgariji preden je sodišče odločilo o tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe

41. Dne 25. 4. 2024 je sodišče od pooblaščenke tožnika v primerljivem upravnem sporu opr. št. I U 2148/2024 prejelo obvestilo, da sodišče še ni odločalo o tožbi niti o predlogu za izdajo začasne odredbe in da je tožena stranka dne 4. 4. 2025 "

povsem nenapovedano pred zaključkom sodnega postopka in v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih primerih tožnika predalo Hrvaški.

" Tri dni po tem obvestilu v zadevi I U 2148/2024 je evidenčna služba Upravnega sodišča po telefonu prejela informacijo in dan kasneje še pisno vlogo svetovalke za begunce v obravnavani (in istovrstni) zadevi opr. št. I U 97/2025, da je tožena stranka predala tožnika Bolgariji, preden je sodišče odločilo o tožbi in zahtevi za izdajo začasne odredbe. S tem je očitno prišlo v Republiki Sloveniji na področju izvajanja Dublinske uredbe z vidika učinkov vložene tožbe in z vidika učinkov vloženega predloga za izdajo začasne odredbe, ko gre za predajo prosilcev v bolj tvegane države članice EU, do sistemskega problema.

42. Na podlagi omenjenih podatkov v mesecu aprilu 2025 je sodnik, ki sta mu bili oddeljeni zadevi I U 2148/2024 in I U 97/2025, začel sklepati, da je tožena stranka morebiti spremenila politiko izvrševanja izpodbijanih aktov v zadevah po Dublinski uredbi 604/2013. Sodišče je bilo sicer pred obvestilom z dne 25. 4. 2025, v obdobju po 21. 6. 2024, ko je sodišče izdalo začasno odredbo v zadevi predaje tožnika iz Turčije Hrvaški (v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024), primorano zaradi dejstva, da se vse azilne zadeve v Sloveniji dodeljujejo samo 6 sodnikom z oddelka za varstvo ustavnih pravic, poleg vseh ostalih nujnih upravnih sporov za varstvo človekovih pravic, ki se dodeljujejo na oddelek za varstvo ustavnih pravic, uveljaviti prakso (v nekaterih primerih), da ni odločalo posebej in najprej o zahtevi za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi zoper sklep o predaji, izdan po Dublinski uredbi 604/2013, upoštevajoč pri tem 47. člen Listine EU o temeljnih pavicah (v nadaljevanju: Listina), ki ureja pravico do učinkovitega sodnega varstva, in ki ima neposredni učinek.

43. Takšno ločeno odločanje najprej o predlogu za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi, kadar je bila predaja predvidena za državo članico EU, kjer obstaja relevantno tveganje z vidika načela medsebojnega zaupanja, bi namreč še dodatno povečevalo že tako predolg čas reševanja vseh nujnih zadev s področja varstva človekovih pravic in ne samo azilnih zadev na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča.

44. Že po sami določbi člena 27(3)(c) Dublinske uredbe mora namreč sodna odločitev o predlogu za izdajo začasne odredbe temeljiti na podrobni in natančni preučitvi zahteve za odlog in v odločitvi, da se izvršitev odločitve o predaji ne odloži, morajo biti navedeni razlogi za takšno odločitev. Poleg tega pa tudi dejansko gre v teh zadevah za odločanje o tem, ali obstaja možnost, da bi bila tožniku v primeru predaje nekaterim državam članicam EU (na primer Italiji, Bolgariji, Hrvaški, tudi Franciji) kršena pravica do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine. To pa je absolutno zavarovana pravica in je za to potrebna natančna in celovita (stroga) presoja omenjenega tveganja

ne glede na to, da je treba ob uporabi Dublinske uredbe uporabiti načelo medsebojnega zaupanja na podlagi sporazumov med državami oziroma prava EU.

Kajti po sodni praksi ESČP, če ima država članica EU diskrecijo, in po določilu člena 17(1) Dublinske uredbe država članica ima diskrecijo o tem, ali bo obravnavala prošnjo za mednarodno zaščito, ali pa bo prosilca predala drugi državi članici, je država podpisnica Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) v polni meri odgovorna za varstvo pravice iz 3. člena EKČP in ne velja domneva o primerljivi enakovrednosti varstva pravic po pravu EU in EKČP.

45. Takšno nujno bolj racionalno in skupno reševanje tožbe in začasnih odredb je bilo v obdobju med 21. 6. 2024 do 4. 4. 2025 možno, ker je bila uveljavljena praksa pri toženi stranki, da je vedno počakala z izvršitvijo izpodbijanega sklepa, izdanega po Dublinski uredbi, in sicer do odločitve sodišča o tožbi v upravnem sporu ali o začasni odredbi. Ker se je ta praksa očitno nenapovedano spremenila s strani tožene stranke morda ravno z zadevo v začetku meseca aprila 2025, je bilo treba v določenih najbolj nujnih med nujnimi primeri zahtevo za izdajo začasne odredbe obravnavati ločeno od tožbe zoper izpodbijani akt, četudi bi morala imeti tožba glede na stanje v upravno-sodni praksi v določenih zadevah avtomatični suspenzivni učinek.

46. Upravno sodišče je sicer (že) v omenjeni zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 opozorilo toženo stranko, da je Vrhovno sodišče RS zavzelo drugačno razlago določb Dublinske uredbe 604/2013 glede odložilnega učinka predloga za izdajo začasne odredbe zoper sklep o zavrženju prošnje za mednarodno zaščito po Dublinski uredbi

Iz interpretacije Vrhovnega sodišča izhaja, da vložena tožba zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa tudi ne v situaciji, ko ima tožnik zahtevek, ki ni očitno neutemeljen z vidika tveganja kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine, čeprav je to

standard na podlagi 3. člena EKČP že od leta 1989.

V zadevah, kjer gre za izvajanje prava EU, se je temu

standardu Sodišče EU žal res približevalo zelo počasi, in postopoma,

dokler ga ni izrecno potrdilo leta 2020 v zadevi B.

47. Ker je šlo v zadevi B za razlago primarnega prava, to je pravice do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine z neposrednim učinkom v zvezi s 4. členom Listine, ni pomembno pravno področje, na katerem je prišlo do odločitve v zadevi

; lahko gre za odločitev v zvezi z izročitvijo, deportacijo ali predajo tujca.

V skladu z interpretacijo Sodišča EU je namen določila 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med Listino in EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije.

48. Poleg tega Vrhovno sodišče, ki sicer v povzemanju besedil določil Dublinske uredbe ni spregledalo druge povedi v določilu člena 27(3)(c) Dublinske uredbe,

to določilo očitno razlaga tako, da tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

Vendar določba druge povedi iz člena 27(3)(c) Dublinske uredbe pravi, da so države članice zavezane zagotoviti "

odložitev predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog

." To je namreč po mnenju sodnika v tej zadevi možno zagotoviti (samo) s tem, da tožena stranka ne izvrši izpodbijanega sklepa, dokler o začasni odredbi ne odloči sodišče.

49. Sodišče je torej moralo ob vložitvi tožbe in predloga za izdajo začasne odredbe tudi v tej zadevi vztrajati na drugačni razlagi prava EU, kot ga razlaga Vrhovno sodišče, ker (je) mora(lo) upoštevati pravni institut oziroma standard "

" in pravni koncept avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, kadar tožnik nima zahtevka, ki je očitno neutemeljen z vidika 4. člena (v zvezi z 47. členom Listine). To je Upravno sodišče storilo v okoliščinah izrazito velikega pripada nujnih zadev s področja Dublinske uredbe na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča, s ciljem učinkovitega varstva pravic tožnikov, ki podajo zahtevo za izdajo začasne odredbe v zvezi z dublinskim postopkom predaje v nekatere države, kot so Hrvaška

) Dublinske uredbe in namena tega sekundarnega pravnega vira EU kot celote. Sodišče je namreč v tem upravnem sporu vezano na temeljno načelo primarnosti prava EU.

Ti učinki načela primarnosti prava Unije pa so zavezujoči ne samo za sodišče, ampak tudi za upravne organe.

Ker je tožena stranka do dne 4. 4. 2025 vedno počakala z izvršitvijo sklepa vsaj do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe ali do odločitve sodišča o tožbi, do nespoštovanja prava EU zaradi preuranjenih predaj tožnikov ni prihajalo.

50. Upravno sodišče je sicer že v sodbi v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 z uporabo pravnih virov prava EU tožena stranko opozorilo, da je Sodišče EU v zadevi

, kot je izpostavilo Upravno sodišče že v zadevah I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023 in v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023, izpeljalo specifično interpretacijo glede na zakonodajalčeve tri možnosti iz člena 27(3) Dublinske uredbe. Sodišče EU je v tej specifični interpretaciji upoštevalo naslednje: da je treba dati pristojnemu organu dovolj dolg rok, da opravi predajo (razlaga po namenu);

da pri tem vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno;

da se zakonodajalec EU sklicuje na prenehanje odložilnega učinka, ne da bi razlikoval med državami, ki so se odločile, da bodo imele pritožbo v skladu s členom 27(3)(a) in (b) s takojšnjim odložilnim učinkom, in državami, ki so se odločile, da bo odložilni učinek v skladu s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe odvisen od sprejetja odločitve o odložitvi izvršitve na podlagi zahteve zadevne osebe;

da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega, do tega pa bi prišlo, če države članice ne bi imele na voljo dovolj dolgega roka za izvedbo predaje, kadar je zadevna oseba pridržana in se je odločila, da bo vložila pritožbo.

51. To interpretacijo na podlagi pravnih virov prava EU, ki sicer sega še v leto 2023, je torej Upravno sodišče ponovilo in potrdilo v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 in iz nje izhaja, da po stališču Sodišča EU vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, če ima zahtevek, ki ni očitno neutemeljen, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

52. Vse tako kaže, da tožena stranka te interpretacije Sodišča EU, ki so podprte tudi z dolgoletno in povsem ustaljeno interpretacijo Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi (v nadaljevanju: ESČP) 3. člena EKČP, po kateri mora tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP,

od začetka meseca aprila 2025 ne upošteva (več) oziroma jo morebiti ne upošteva (več) dosledno.

53. Zakonodajalec je v določbi tretjega odstavka 70. člena ZMZ-1 izrecno predpisal, da tožba zoper sklep o zavrženju prošnje na podlagi Dublinske uredbe 604/2013 ne zadrži izvršitve izpodbijanega akta. S takšno ureditvijo je torej zakonodajalec Republike Slovenije za določene situacije ustvaril možno neskladje s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, kajti po (

) interpretaciji Sodišča EU v omenjeni zadevi

je avtomatičen suspenzivni učinek že po sami zakonski določbi, ki mora biti natančna, jasna in predvidljiva, potreben, kadar bi lahko bil tožnik zaradi izvršitve odločbe izpostavljen dejanskemu tveganju, da bo podvržen ravnanju v nasprotju z določilom 4. člena Listine (ali člena 19(2) Listine).

Nacionalni organ sicer ni nujno dolžan "domnevati", da bi vsako pravno sredstvo imelo odložilni učinek po samem zakonu, vendar pa mora organ preveriti, ali so pogoji, ki v pravu EU veljajo za zagotovitev tega učinka, izpolnjeni glede na položaj zadevne osebe.

Avtomatični suspenzivni učinek po samem zakonu je treba nujno zagotoviti za pravna sredstva zoper odločbe, ko izvršitev odločbe "lahko" tožnika izpostavi "resnemu tveganju" v zvezi s pravico iz 4. člena Listine. V tem okviru nacionalni organ za presojo, ali izvršitev odločbe o vrnitvi, na katero se nanaša pravno sredstvo, "lahko" zadevno osebo izpostavi takemu tveganju, ni dolžan odločiti o tem, ali izvršitev te odločbe "dejansko" povzroči to tveganje. Po stališču Sodišča EU, če bi bila namreč sprejeta taka rešitev, bi se pogoji za uporabo odložilnega učinka po samem zakonu pomešali s pogoji za uspeh pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo. Iz tega bi sledilo, prvič, da se ne bi upošteval preventivni vidik odložilnega učinka pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo, in drugič, da bi moral vsak organ, ki bi moral izpeljati posledice iz tega odložilnega učinka, v praksi sam opraviti preizkus, ki ga mora opraviti sodišče, pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe.

Zato se mora tak organ omejiti na presojo, ali pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil tožnik zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju v zvezi s pravico iz 4. člena Listine, in ki niso očitno neutemeljene. Če je tako, mora navedeni organ ugotoviti, da se izvršitev odločbe odloži po samem zakonu od vložitve tega pravnega sredstva, in iz tega izpeljati posledice, ki jih ima v okviru svoje pristojnosti.

zaključilo, da se mora šteti, da vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki niso očitno neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

54. Tožena stranka tudi v obravnavani zadevi ne bi smela pomešati oziroma poistovetiti tistega dokaznega praga, ki je potreben za strogo presojo tveganja z vidika 4. člena Listine, in ki zahteva tudi preverjanje določenih dejstev po uradni dolžnosti za potrebe upoštevanja avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, in tistega dokaznega praga, ki se zahteva za končno ugotovitev, da oziroma ali bi predaja pomenila kršitev pravice prosilca do prepovedi nečloveškega ravnanja. S tem sodišče prehaja na konkretno presojo (ne)utemeljenosti tožbe oziroma (ne)zakonitosti izpodbijanega akta.

b.) Presoja procesne predpostavke za nadaljevanje upravnega spora

55. Sodišče je po prejemu vloge pooblaščenke tožnika, ki jo je prejelo na podlagi poziva sodišča, da izkaže, da vzdržuje stik s tožnikom, nadaljevalo z vodenjem pripravljalnega postopka v tem upravnem sporu in ni tožbe zavrglo zaradi odsotnosti pravnega interesa tožnika iz razloga, ker ni mogoče z gotovostjo izključiti možnosti, da je bil tožniku pred oziroma ob predaji v Bolgarijo odvzet telefon in da zato objektivno ni imel možnosti učinkovite komunikacije s pooblaščenko v tem upravnem sporu ter da mu je bila morda v Bolgariji res odvzeta prostost na način, da je bila njegova komunikacija s pooblaščenko v Sloveniji bistveno otežena. Pooblaščenka je v omenjeni vlogi, ki jo je sodišče prejelo 20. 8. 2025, tudi navedla, pod katero številko naj bi bil tožnik voden v centru za pridržanje Busmatsi v Sofiji in da naj bi to stanje predvidoma trajalo 18 mesecev od dne 24. 4. 2025 dalje. Drugega dokaza ali indica, ki bi izkazoval vzdrževanje stika tožnika in njegove pooblaščenke, pooblaščenka ni predložila.

56. Poleg zgoraj navedenega, kar sicer izvira iz sodne prakse za situacije, ko prosilec za azil oziroma tujec sproži sodni postopek pred sodiščem, med potekom sodnega postopka pa pride do tožnikove odstranitve iz države podpisnice EKČP, in se postavi vprašanje, ali ima tožnik še vedno interes za vodenje sodnega postopka zoper državo, iz katere je bil odstranjen,

pa je Upravno sodišče za presojo pravnega interesa tožnika za nadaljevanje tega upravnega spora upoštevalo tudi sodno prakso Vrhovnega sodišča RS.

57. Po določilu člena 29(3) Dublinske uredbe namreč, če je bila oseba predana pomotoma "

ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena po tem, ko je predaja izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme

58. Vrhovno sodišče je to določbo interpretiralo tako, da pravi, da iz te določbe "

izhaja, da izvršitev predaje sama po sebi ne vpliva na vodenje (in dokončanje) upravnega spora

" in tudi predaja ni nepopravljiva posledica (v smislu 32. člena ZUS-1 - opomba Upravnega sodišča), saj način odprave posledic izvršenega sklepa o predaji v primeru uspeha v upravnem sporu ureja že navedena uredba.

Če je bila odločitev o predaji razveljavljena po tem, ko je bila predaja izvedena, mora država članica osebo "

" in pri tem se Vrhovno sodišče sklicuje tudi na sodbo Sodišča EU v zadevi Hasan (C-360/16, 25. 1. 2018, odst. 33).

59. Tudi upoštevaje navedeno, Upravno sodišče šteje, da ima tožnik pravni interes za nadaljevanje tega sodnega postopka.

c.) Presoja (ne)utemeljenosti tožbe oziroma (ne)zakonitosti izpodbijanega akta

60. Tožeča stranka po zadnjem tožbenem zahtevku iz vloge, ki jo je sodišče prejelo dne 20. 8. 2025, uveljavlja, naj sodišče odloči, da je bila predaja izvedena v nasprotju z Dublinsko uredbo in da mora Republika Slovenija tožnika nemudoma sprejeti nazaj in odločiti o njegovi prošnji za priznanje mednarodne zaščite. Kot razlog oziroma pravno podlago za tak zahtevek pa navaja določbo druge povedi določila 27(3)(c) Dublinske uredbe. To določilo pravi: "

Države članice z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotovijo, da je na voljo učinkovito pravno sredstvo.

" V izreku napadene odločbe pa je odločeno, da se prošnja tožnika za mednarodno zaščito zavrže, ker bo tožnik predan Republiki Bolgariji.

61. Prvo zahtevo za odlog izvršitve izpodbijanega akta je tožeča stranka podala dne 20. 1. 2025 oziroma na ta dan je sodišče prejelo predlog za izdajo začasne odredbe. Po določbi petega odstavka 32. člena ZUS-1 o predlogu za izdajo začasne odredbe odloči sodišče v sedmih dneh od prejema predloga.

62. Toženi stranki bi moralo biti od marca 2020 naprej poznana interpretacija Sodišča EU glede upoštevanja rokov za odločanje sodišča v azilnih zadevah. Sodišče EU namreč pravi, da se lahko izkaže, da sodišče, ki odloča o tožbi - ob upoštevanju njegove obremenitve in delovnih razmer ali posebnih težav v nekaterih zadevah - vsebinsko ne more v predpisanem roku, ki je po nacionalnem pravu, zavezujoč, zagotoviti spoštovanja vseh pravil, za vsak posamezen primer, ki mu je predložen v presojo. "

Če v takem položaju ni nobenega nacionalnega pravila, s katerim bi se zagotovilo, da se o zadevi razsodi v razumnem roku, kot je pravilo, ki določa, da se po izteku roka spis dodeli drugemu sodišču,

" (oziroma da se zagotovi uravnoteženo obremenitev sodnikov z nujnimi zadevami znotraj istega sodišča - opomba Upravnega sodišča), načelo učinkovitosti prava Unije po stališču Sodišča EU pomeni obveznost za sodišče, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki bi jo štelo za zavezujočo. Tako obveznost sodišča, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki določa rok za izdajo odločbe, ki ni v skladu z načelom učinkovitosti prava Unije, tega ne more razbremeniti vsakršne obveznosti hitrega delovanja, ampak mu nalaga le, da se rok, ki mu je določen, šteje za instrukcijski, pri čemer mora odločiti čim prej, če se tak rok prekorači.

V obeh primerih sodb se je Sodišče EU oprlo na določilo 47. člena Listine, ki varuje tudi sodnikovo neodvisnost

63. Poleg tega bi moralo biti toženi stranki vsaj od leta 2011 naprej znano, da mora imeti zaradi 3. člena EKČP tožba v upravnem sporu v zvezi z Dublinsko uredbo avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP.

64. Z vidika prava EU bi moralo biti toženi stranki od leta 2020 znano, da če ima tožnik zahtevek v zvezi s 4. členom oziroma členom 19(2) Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki ni očitno neutemeljen, mora njegova tožba v upravnem sporu imeti avtomatični suspenzivni učinek.

65. Če se je morda tožena stranka pri odločitvi, da bo tožnika predala Bolgariji, preden bo sodišče odločilo o tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe želela držati kakšne drugačne, posebne pravne interpretacije glede suspenzivnosti pravnega sredstva v upravnem sporu, ki ni zgoraj omenjeno, potem je kršila tudi načelo primarnosti prava EU. Po interpretaciji tega načela s strani Sodišča EU morajo tudi upravni organi (in ne samo sodišča) države članice EU

ne zgolj razlagati nacionalno pravo v skladu s pravom Unije, temveč morajo tudi paziti, da se ne oprejo na tako razlago besedila sekundarnega prava Unije, ki bi bila v nasprotju s temeljnimi pravicami, ki jih varuje pravo EU, torej tudi Listina.

Nezdružljiva z zahtevami prava Unije je vsaka določba nacionalnega pravnega reda, vsaka zakonodajna, upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču (ali upravnemu organu) preprečilo, da ignorira določbo domačega prava, ki morda ovira polni učinek predpisov Unije, ki imajo neposredni učinek.

Učinki načela primarnosti prava Unije so zavezujoči "

", ne da bi med drugim nacionalne določbe, vključno z ustavnim redom, to lahko ovirale.

Državni organ ali redno sodišče v zvezi s tem ne sme čakati na predhodno odpravo te nacionalne ureditve ali prakse po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku.

Določilo 47. člena Listine, ki ga je treba upoštevati pri razlagi rokov za odločanje sodišče o tožbi ali začasni odredbi,

66. Vendar pa ob upoštevanju zgoraj navedenih pravnih podlag sodišča poudarja, da kakršna koli kršitev določila druge povedi člena 27(3)(c) Dublinske uredbe (še) ni dovolj za ugoditev tožbi. Kajti tudi v primeru, če tožena stranka tožnika preda drugi državi članici na podlagi Dublinske uredbe, preden sodišče odloči o predlogu za izdajo začasne odredbe, to še ni nujno dovolj za ugotovitev, da je bilo s takšnim ravnanjem nesorazmerno poseženo (v smislu člena 52(1) Listine) v pravico tožnika do učinkovitega pravnega sredstva iz 47. člena Listine. V primeru, da je tožnik v času predaje imel zahtevka v zvezi s pravico iz 4. člena Listine (oziroma člena 19(2) Listine), ki je bil očitno neutemeljen, to pomeni, da ni imel "

" glede pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja, potem kršitev določbe druge povedi člena 27(3)(c) Dublinske uredbe ne more biti podlaga za ugoditev tožbi. Iz tega sledi, da mora sodišče za presojo (ne)zakonitosti izpodbijanega akta preveriti, ali je imel tožnik v času izdaje izpodbijanega akta in v času, ko sodišče odloča o tožbi, zahtevek v zvezi s 4. členom (oziroma s členom 19(2)) Listine, ki ni očitno neutemeljen.

67. V konkretni zadevi je bilo tako, da je tožnik v tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe sicer navajal neke trditve o tem, da bi v primeru njegove predaje Bolgariji lahko prišlo do kršitve pravice iz 4. člena Listine, upoštevajoč pri tem, da naj bi v Bolgariji že doživel nasilje s strani zaposlenih v zaprtem centru za tujce v času, ko je bil zaprt, in da je omenil nedostopnost do zdravstvene pomoči tudi v času, ko je bil na odprtem oddelku. Uradna oseba ga ni konkretno izprašala o bivanjskih razmerah v času, ko mu je bila odvzeta prostost, kar naj bi trajalo 15 dni. Zato je ostalo to vprašanje, ki lahko odpira problem nečloveškega ravnanja, odprto oziroma nerazčiščeno, kakor tudi vprašanje, ali je imel realno možnost za dostop do sodne kontrole glede odvzema prostosti. Tudi o tem ga tožena stranka ni nič vprašala, čeprav se je pritožil zoper razmere v zaprtem delu kampa. Iz njegove lastnoročno napisane izjave, ki jo je podal v razumljivem angleškem jeziku že dne 13. 12. 2024, izhaja, da je do nasilja v kampu Harmili prišlo ob priložnosti, ko je zaradi bolečin v navezavi na štiri operacije, ki jih je imel v Maroku, prosil za medicinsko pomoč, a so ga namesto tega nad njim izvajali fizično nasilje in ga žalili. Navedel je, da je bival v sobi še z 9 drugimi tujci v "neznosnih" sanitarnih razmerah in brez odej, v centru je bilo veliko drog in nasilja. Prejemal je grožnje od kriminalnih skupin. Nobene varnosti v kampu niso zagotavljali. Ko je bil premeščen v odprti oddelek, se razmere niso pomembno spremenile, okolje je bilo nehigienično, veliko je bilo kraj in osebje je z njimi ravnalo neprimerno. Imel je kontinuirane bolečine v debelem črevesju, do medicinske pomoči pa ni uspel priti. Rekli so mu, da mu ni nič. Že v tej vlogi je uveljavljal, da je šlo za nečloveško ravnanje, kakor tudi za fizično in psihološko maltertiranje. Tožnik je v upravnem postopku tudi predložil fotografije, ko je ležal v bolnici v Maroku in certifikat iz bolnice "

." Kot razloge za prihod v Evropo je v prošnji z dne 11. 10. 2024 navedel etnične in verske razloge. Več ga o tem tožena stranka na osebnem razgovoru ni vprašala. V upravnem spisu se nahaja kratko elektronsko sporočilo, da je bil tožnik dne 11. 10. 2024 pregledan v ambulanti in da je bilo njegovo zdravstveno stanje brez posebnosti. Do te informacije je prišlo na predlog uslužbenke direktorata za migracije, da se ugotovi, ali je tožnik v času bivanja v Sloveniji obiskal zdravnika, zaradi katerih težav, ali je bila ugotovljena kakršna koli diagnoza, ki bi lahko resno ogrozila prosilčevo zdravstveno stanje ob predaji. Dne 27. 1. 2025 je tožnik v postopku predložil izvide glede občasnih krvavitev v blatu, za kar je poiskal zdravniško pomoč v ZD Vič Rudnik. V upravnem postopku je predložil tudi informacije o stanju v Bolgariji iz desetih različnih virov, na 12 straneh v povzetkih, prevedenih v slovenščino, s čimer je hotel podkrepiti svoje navedbe v upravnem postopku. Med njimi je tudi informacija, ki se nanaša na center za pridržanje v Busmantsiju. Poleg tega pa je na drugi strani informacije o stanju v Bolgariji po uradni dolžnosti pridobila tudi tožena stranka.

" in na to vezanega bremena dokazovanja, ki ga ima prosilec za mednarodno zaščito, pomeni, da je tožnik že v upravnem postopku izpolnil svoj del dokaznega bremena, ki se nanaša na njegove individualne okoliščine, v tem smislu, da je navedel in predložil tisto, kar je bilo praktično in objektivno možno za tožnika, ki ga v upravnem postopku ni zastopal pravno kvalificiran pooblaščenec. Dolžnost oseb, ki trdijo, da bi njihova odstranitev pomenil kršitev 3. člena EKČP, je, da v največji možni meri predložijo gradivo in informacije, ki organom omogočajo oceno tveganja, ki ga lahko predstavlja odstranitev.

Prosilci za azil so običajno edini, ki lahko posredujejo informacije o svojih osebnih okoliščinah. Zato mora biti dokazno breme načeloma na prosilcih, ki morajo čim prej predložiti vse dokaze v zvezi z njihovimi individualnimi okoliščinami, ki so potrebni za utemeljitev njihove prošnje za mednarodno zaščito.

Vendar pa ESČP priznava dejstvo, da je v zvezi s prošnjami za priznanje statusa begunca za zadevno osebo lahko težko, če ne celo nemogoče, predložiti dokaze v kratkem času, zlasti če je treba te dokaze pridobiti od države, iz katere trdi, da je pobegnila. Pomanjkanje neposrednih dokumentarnih dokazov zato samo po sebi ne more biti odločilno.

69. Dolžnost "sodelovanja" med prosilcem in toženo stranko v upravnem postopku pomeni, da če iz kakršnega koli razloga elementi, ki jih je predložil prosilec za mednarodno zaščito, niso popolni, posodobljeni ali ustrezni, mora organ v tej fazi postopka aktivno sodelovati s prosilcem, da bi lahko zbral vse elemente, potrebne za utemeljitev prošnje. Država članica je lahko tudi v boljšem položaju kot prosilec, da pridobi dostop do določenih vrst dokumentov.

70. Tožnik je izpolnil svoj del dokaznega bremena v upravnem postopku, saj se njegove trditve o zelo slabih bivanjskih razmerah v Bolgariji z elementi nasilja niso pojavile prvič v tem upravnem sporu. Elemente nasilja bodisi s strani policije bodisi s strani drugih (državnih) uslužbencev v nastanitvenih kapacitetah za tujce je sodišče obravnavalo tudi v upravnih sporih v zvezi s predajo tožnikov v Bolgarijo v zadevah iz daljšega časovnega obdobja, in sicer v sodbah: I U 283/2013 z dne 20. 2. 2013, I U 167/2017 z dne 15. 2. 2017, I U 1891/2017 z dne 13. 9. 2017, I U 334/2019 z dne 26. 2. 2019, I U 280/2022 z dne 11. 3. 2022, I U 1675/2023 z dne 27. 11. 2023 (v tej zadevi naj bi bil tožnik pretepen, ko je imel status prosilca, slabe bivanjske razmere pa naj bi se nanašale na center Harmanli), I U 1487/2024 z dne 26. 9. 2024, I U 1964/2024 z dne 25. 11. 2024, I U 2006/2024 z dne 2. 12. 2024; slabe bivanjske razmere in odsotnost zdravniške pomoči (tudi v centru Busmantsi) pa je obravnavalo sodišče tudi v zadevi I U 984/2022 z dne 25. 7. 2022.

71. Tožena stranka se brani, da je Upravno sodišče v treh zadevah, ki so se nanašale na predajo prosilca Bolgariji, že ugotovilo, da je tožba neutemeljena glede ugovora o tamkajšnjih splošnih bivanjskih razmerah. Vendar pa je tožena stranka seznanjena tudi z osmimi primeri, ko je Upravno sodišče tožbam v zadevah predaj tožnikov Bolgariji ugodilo (oziroma je ugodilo predlogom za izdajo začasne odredbe). To se je zgodilo na primer v zadevah: I U 283/2013 z dne 20. 2. 2013, I U 167/2017 z dne 15. 2. 2017, I U 1891/2017 z dne 13. 9. 2017, I U 334/2019 z dne 26. 2. 2019, I U 280/2022 z dne 11. 3. 2022, I U 984/2022 z dne 25. 7. 2022, I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 1675/2023 z dne 27. 11. 2023. Razlika med temi 8 zadevami in 3 zadevami, na katere se sklicuje tožena stranka v izpodbijanem aktu je v tem, da Upravno sodišče v omenjenih 8 zadevah ni uporabilo dokaznega prava iz Zakona o pravdnem postopku, ampak je bolj ali manj izrecno uporabilo zgoraj navedena dokazna pravila, ki veljajo za procesno dimenzijo določila 3. člena EKČP oziroma 4. člena Listine ob upoštevanju, da po stališču ESČP, kadar ima država podpisnica EKČP diskrecijo za odločanje v pravu EU, potem je polno odgovorna za varstvo pravic iz EKČP.

72. Zaradi tega, ker je prosilec predložil ustrezne in zadostne dokaze, da njegov zahtevek v zvezi s pravico iz 4. člena Listine ni očitno neutemeljen, se je dokazno breme v upravnem postopku prevalilo na toženo stranko, ki bi morala odpraviti vsak dvom oziroma vsakršen resen pomislek, da bi v primeru predaje tožnika Bolgariji prišlo do hujše kršitve temeljnih človekovih pravic.

To bi tožena stranka lahko naredila z izmenjavo relevantnih informacij in s sodelovanjem s pristojnim organom iz Bolgarije, da bi bili izvedeni bodisi preventivni ukrepi in/ali da bi tožnik dobil konkretizirano in obrazloženo individualno zagotovilo, da bodo v njegovem primeru spoštovane vse procesne garancije in materialno pravo glede sprejema prosilcev za azil na podlagi Direktive o sprejemu 2013/33, kar je sestavni del in nujna komponenta načela medsebojnega zaupanja med državama članicama EU.

Tožena stranka tega ni naredila, ampak je ugotovila, da tožnik ni izkazal t.i. "

" v Bolgariji, kar pa ni pogoj za avtomatični suspenzivni učinek tožbe zoper sklep o zavrženju prošnje za mednarodno zaščito na podlagi Dublinske uredbe.

73. Ker je torej tožnik že v upravnem postopku imel zahtevek, ki ni bil očitno neutemeljen glede varstva pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja, tožena stranka pa ni počakala s predajo do odločitve Upravnega sodišča o tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe, sodišče ob presoji izpodbijanega dejanja in upravnega akta ugotavlja, da je tožena stranka z izpodbijanim aktom in predajo tožnika Bolgariji nesorazmerno posegla v tožnikovo pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz 47. člena Listine v navezavi na procesno dimenzijo člena 4 (oziroma člena 19(2)) Listine). Avtomatični suspenzivni učinek tožbe kot element pravice do učinkovitega pravnega sredstva namreč ni absolutno zavarovana pravica. Vendar mora biti po določbi člena 52(1) Listine "

kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih

74. Poseg v omenjeno pravico tožnika konkretnem primeru ni predpisan, saj če ima stranka zahtevek glede varstva pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja, ki ni očitno neutemeljen, potem mora tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek. Že iz tega razloga je zaradi predaje tožnika Bolgariji podana kršitev 47. člena Listine v zvezi s procesno dimenzijo pravice iz člena 19(2) (oziroma 4. člena) Listine. Poleg tega izpodbijani akt, ki je sicer bil tudi izvršen, preden je sodišče odločilo o tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe, ni upošteval bistvene vsebine pravice do avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe. Zaradi tega je sodišče tožbi deloma ugodilo tako, da je izpodbijani akt, ker je nezakonit, odpravilo, kar pa ima glede na določbo člena 29(3) Dublinske uredbe za posledico, da mora tožena stranka, ki je predajo izvedla, tožnika nemudoma ponovno sprejeti, če za to obstaja stvarni pogoj, to pa je, da je stik s tožnikom dejansko vzpostavljen. Ta osnovni pogoj bo zaradi učinkovitega uresničevanja določbe člena 29(3) Dublinske uredbe morala tožena stranka v sodelovanju s pristojnimi organi Bolgarije nemudoma po prejemu sodbe preveriti v skladu z načelom medsebojnega sodelovanja in zaupanja med Slovenijo in Bolgarijo. To pa pomeni, da je za Upravno sodišče preuranjeno oziroma nemogoče v tej fazi postopka v celoti slediti tožbenemu zahtevku, s katerim je pooblaščenka uveljavljala tudi, da naj sodišče odloči, da mora Slovenija odločiti o tožnikovi prošnji za mednarodno zaščito. Zato je sodišče deloma tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki, da dopolni postopek zaradi zakonite uporabe določbe člena 29(39 Dublinske uredbe.

d.) Utemeljitev odločitve v pravnem pouku, da tožena stranka nima možnosti pritožbe zoper prvo točko izreka te sodbe.

75. Tožena stranka nima možnosti vložiti pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo zaradi upoštevanja načela enakovrednosti v zvezi z direktnim učinkom določbe 47. člena Listine. Ob tem sodišče že na začetku tega razdelka pripominja, da je razlaga tega pravnega instituta oziroma vprašanja s strani Vrhovnega sodišča RS drugačna od razlage Upravnega sodišča, kar je razvidno tudi iz pravnega pouka k prvi točki izreka te sodbe.

76. Upravno sodišče je namreč v nekaterih sodbah, izdanih od aprila 2023 naprej,

izpeljalo interpretacijo, da je z objavo sodbe Sodišča EU v zadevi E.N., S.S., J.Y.

z dne 30. 3. 2023 v Sloveniji nastala posebna pravna situacija glede (ne)možnosti vložitve pravnega sredstva tožene stranke zoper prvostopenjsko sodbo Upravnega sodišča, s katero je upravni akt tožene stranke odpravljen in je zadeva vrnjena v ponovno odločanje toženi stranki. V nadaljevanju bo Upravno sodišče ponovilo dosedanjo interpretacijo nemožnosti za pritožbo tožene stranke, kadar Upravno sodišče izpodbijani akt odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek, upoštevajoč pri tem interpretacijo tega istega pravnega vprašanja s strani Vrhovnega sodišča v zadevah, kot so: I Up 175/2023 z dne 5. 7. 2023 in I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023 in I Up 73/2024 z dne 13. 5. 2024, kjer je Vrhovno sodišče zavzelo drugačno interpretacijo prava EU kot Upravno sodišče in jo ponavlja ali dopolnjuje tudi v bolj aktualnih zadevah.

77. V zadevi E.N., S.S., J.Y. je namreč Sodišče EU prvič (jasno) izpeljalo,

da namen določbe člena 27(3) Dublinske uredbe "

ni urejati začasne ukrepe, ki bi se lahko morebiti sprejeli v okviru drugostopenjskega pravnega sredstva, ki so ga vložili pristojni organi.

Po stališču Sodišča EU iz člena 27(4) Dublinske uredbe izhaja, da "

lahko za pretrganje ali zadržanje roka za predajo v nekaterih primerih pobudo podajo pristojni organi

," in ta določba, kot je opozorjeno v točki 22 te sodbe, pomeni "

dopolnitev člena 27(3) te uredbe, katerega namen je odložiti izvršitev odločitve o predaji.

Sodišče EU nato nadaljuje, če je odločba o predaji na prvi stopnji sojenja razglašena za nično, potem v okviru drugostopenjskega sredstva, ki so ga vložili pristojni upravni organi, odločitev o predaji, "

Ker Dublinska uredba ne vsebuje nobenega pravila v zvezi z možnostjo vložitve pritožbe zoper prvostopenjsko sodno odločbo, s katero je odločeno o pravnem sredstvu zoper odločbo o predaji, ali ki bi izrecno urejalo sistem morebitne pritožbe, je treba ugotoviti, da je varstvo, zagotovljeno s členom 27(1) navedene uredbe v povezavi s členom 18 in členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, omejeno na obstoj sodnega pravnega sredstva in ne zahteva določitve več sodnih instanc"

78. Iz tega dela obrazložitve oziroma na podlagi razlage Sodišča EU do tega mesta, ob upoštevanju precej starejše zadeve

bi bilo sicer možno izpeljati ugotovitev, da pristojni organi držav članic EU za odločanje o mednarodni zaščiti nimajo pravice do pritožbe zoper sodne odločbe sodišč prve stopnje. Razumljivo je, da določilo člena prvega odstavka 27. člena Dublinske uredbe izrecno daje pravico do pravnega sredstva prosilcu oziroma drugemu tujcu, kar je sicer skladno tudi z besedilom in konceptom varstva človekove pravice iz 47. člena Listine, ki pripada posamezniku (in zasebnim pravnim osebam) in ne državnemu organu. Vendar pa Sodišče EU ni ustavilo interpretacije na omenjeni točki, ampak je dodalo naslednje:

Glede na prej navedeno in ker na tem področju ni predpisov Unije, je treba torej na podlagi načela procesne avtonomije v notranjem pravnem redu vsake države članice sprejeti odločitev o tem, da se morebiti določi drugostopenjska sodna instanca zoper sodbo, s katero je odločeno o pravnem sredstvu, ki se nanaša na odločbo o predaji, in po potrebi določiti postopkovna pravila za to drugostopenjsko sodno instanco, vključno z morebitno izdajo začasnih ukrepov, vendar pod pogojem, da ta pravila v položajih, ki so zajeta s pravom Unije, niso manj ugodna od pravil v podobnih položajih, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in da ta pravila v praksi ne onemogočajo ali čezmerno ne otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 26. septembra 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Odložilni učinek pritožbe), C‑180/17, EU:C:2018:775, točki 34 in 35, in z dne 15. aprila 2021, État belge (Elementi, nastali po odločbi o predaji), C‑194/19, EU:C:2021:270, točka 42).

80. Načelo učinkovitosti se torej nanaša na vprašanje, ali sporna pravila onemogočajo ali čezmerno otežujejo "

uveljavljanje pravic, ki jih priznava pravo Unije

", kar v predmetni zadevi pomeni uveljavljanje pravic za tožnike in ne za toženo stranko. Pogoja (oziroma načeli) enakovrednosti in učinkovitosti sta postavljena kumulativno.

to isto velja tudi za možnost pritožbe tožene stranke zoper sodbo, s katero je odpravljena odločba o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito ali s katero je odpravljen sklep o predaji tožnika drugi državi članici EU.

81. Upravno sodišče se zato vsekakor strinja z ugotovitvijo Vrhovnega sodišča v sodbah z dne 5. 7. 2023 in 6. 9. 2023, da je "

morebitna določitev drugostopne sodne instance v procesni avtonomiji notranjega pravnega reda vsake države članice.

Vrhovno sodišče je v omenjeni sodni odločbi tudi pritrdilo Upravnemu sodišču, da mora biti procesna avtonomija države članica v skladu z dvema načeloma iz prava EU in sicer z načelom enakovrednosti in načelom učinkovitosti.

82. V zadevi E.N., S.S., J.Y. je Sodišče EU v zvezi z načelom enakovrednosti na podlagi predhodnega vprašanja sodišča iz Nizozemske ugotovilo, da se predmetna nacionalna ureditev glede dvostopenjskega sodnega postopka v nizozemskem pravnem redu uporablja "

za vse postopke s pravnimi sredstvi v upravnem pravu

" in da zato lahko taka nacionalna ureditev določa, da sodišče, ki odloča o drugostopenjskem pravnem sredstvu, na predlog pristojnih organov izda začasne ukrepe.

83. V Sloveniji pa je po mnenju Upravnega sodišča pravna situacija glede upoštevanja pogoja oziroma načela enakovrednosti drugačna, kot je to presodilo Sodišče EU za primer ureditve pravnega sredstva zoper prvostopenjsko sodbo na Nizozemskem, in zato uporaba načela enakovrednosti pripelje do sklepa, da tožena stranka v primeru, kot je obravnavani, ne more imeti možnosti vložiti pravnega sredstva zoper odločitev sodišča in s tem odložiti pravnomočnost sodne odločbe, ki gre v prid prosilcu. Glede ureditve na Nizozemskem namreč Sodišče EU ni presojalo, ali je dostop do pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo v azilni zadevi urejen na enak način za toženo s stranko in za prosilca, na kar se je oprlo Vrhovno sodišče v omenjenih dveh zadevah. Sodišče EU je namreč ugotavljalo, ali je dostop do drugostopenjskega sodišča v azilnih zadevah na Nizozemskem urejen na enak način kot dostop do drugostopenjskega sodišča v azilu primerljivih zadevah na Nizozemskem, kjer ne gre za izvajanje prava EU. Slednje je bistveno in to je treba primerjati. To pomeni, da za uporabo načela enakovrednosti v tem primeru ni bistveno, da po Zakonu o tujcih tožena stranka nima pritožbe zoper ugodilno sodbo in da enako tudi tožnik po Zakonu o tujcih nima pritožbe zoper zavrnilno sodbo.

84. Kot že rečeno, na podlagi načela enakovrednosti v zvezi s procesno avtonomijo držav članic, ki je v pravu EU uveljavljeno že precej dolgo časa pred zadevo E.N., S.S., J.Y., država članica lahko določi postopkovna pravila v zvezi s pravnimi sredstvi pred sodišči, s katerimi se zagotavlja "

varstvo pravic upravičencev, vendar pod pogojem, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti).

" Sodišče EU dodaja, da je treba ob upoštevanju preverjanj, ki jih mora opraviti nacionalno sodišče, ugotoviti, da /.../ "

ni razvidno, da bi za podobne položaje veljala nacionalna postopkovna pravila, ki so ugodnejša od tistih, ki so bila določena za izvajanje direktive EU.

85. Na tej točki, torej ob razlagi in uporabi načela enakovrednosti po pravu EU, je prišlo do razlik med interpretacijo prava EU s strani Upravnega sodišča (v nekaterih zadevah) in Vrhovnega sodišča. Vrhovno sodišče namreč izhaja iz predpostavke, da možnost pritožbe Ministrstva za notranje zadeve in tožnika na prvostopno sodno odločbo Upravnega sodišča vedno in v vsakem primeru pomeni bolj "

" in pri tem po mnenju Vrhovnega sodišča ni važno, če takšna "

" ureditev možnosti za pristojno ministrstvo glede na primerljive druge spore, kjer ne gre za uporabo prava EU, pomeni manj ugodno ureditev za prosilca za mednarodno zaščito v primerjavi s tožniki v zadevah, kjer ne gre za izvajanje prava EU. Poleg tega Vrhovno sodišče stoji na stališču, da "

takoj, ko je nacionalno pravno pravilo ugodnejše od pravnega pravila EU, je sklicevanje sodišča prve stopnje na Listino EU in na sodno prakso Sodišča EU sistemsko zgrešeno.

86. Upravno sodišče ne pozna pravne podlage za stališče, po katerem takoj, ko je nacionalno pravno pravilo "

" od pravnega pravila EU, je sklicevanje nacionalnega sodišča na Listino EU in na sodno prakso Sodišča EU "

". Enako velja tudi za stališče Vrhovnega sodišča oziroma predpostavko, da možnost pritožbe Ministrstva za notranje zadeve in tožnika na prvostopno sodno odločbo Upravnega sodišča vedno in v vsakem primeru pomeni bolj "

in pri tem po mnenju Vrhovnega sodišča ni važno, če takšna bolj ugodna ureditev možnosti za pristojno ministrstvo glede na primerljive druge spore, kjer ne gre za uporabo prava EU, pomeni manj ugodno ureditev za prosilca za mednarodno zaščito. Podlage za to v načelih uporabe in metodah razlage prava EU, kot jih je razvilo Sodišče EU v svoji praksi, Upravno sodišče ne pozna in tudi Vrhovno sodišče je ni navedlo.

87. Upravno sodišče zato v takih primerih mora uporabiti načelo primarnosti prava EU in obveznost enotne razlage prava EU; kot to izhaja iz dolgoletne prakse Sodišča EU

in določila tretjega odstavka 3a. člena Ustave.

Zaradi tega Upravno sodišče ni smelo oziroma ni moglo upoštevati navedenega stališča Vrhovnega sodišča v omenjenih zadevah.

88. Drugače od navedenega stališča Vrhovnega sodišča iz sodne prakse Sodišča EU izhaja, da je treba primerljivost in enakovrednost ureditve oziroma pravnih pravil v nacionalnem pravu glede možnosti pritožbe zoper prvostopno sodbo presojati glede na položaj upravičenca/ke do pravice, ki mu/ji pripada po pravu EU, ne pa zgolj abstraktno za pristojni organ in upravičenca skupaj. Bistvena so torej pravila o pravnih sredstvih z vidika upravičenca do človekove pravice in sicer brez razlikovanja za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava EU, in tista, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava.

Kršitve prava pa uveljavljajo posamezniki in zasebne pravne osebe kot tožniki, ne pa pristojni državni organi, ki so sporne odločitve sprejeli. Človekove pravice in med njimi tudi pravica do pravnega sredstva po azilnem pravu EU namreč pripada(jo) prosilcem, ki so tožniki v upravnih sporih, kjer se izvaja pravo EU, ne pa pristojnim organom, ki odločajo o teh pravicah.

89. Upravno sodišče ni moglo slediti interpretaciji Vrhovnega sodišča tudi zato, ker Vrhovno sodišče odstavka 32., kjer Sodišče EU v zadevi E.N., S.S., J.Y. pojasni, kaj je treba pravzaprav primerjati, ni uporabilo, kakor tudi ne kakšnega drugega primerljivega vira iz sodne prakse Sodišča EU, ki bi morda drugače razjasnjeval, kaj je treba primerjati z vidika načela enakovrednosti.

90. Izmed do sedaj navedenih pravnih virov v zvezi z načelom enakovrednosti je morda najbolj jasno, natančno in razdelano stališče Sodišča EU v zadevi

. Enakovrednost pravnih sredstev v azilnih zadevah in v domačih zadevah, kjer ne gre za uporabo prava EU, je treba presojati po predmetu, podlagi in bistvenih elementih ureditve pravnih sredstev.

V zvezi s primerljivo obravnavo pravnih sredstev Sodišče EU opozarja, da "

mora nacionalno sodišče vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali je neka nacionalna procesna določba v zvezi s pravnimi sredstvi, ki temeljijo na pravu Unije, manj ugodna od določb v zvezi s primerljivimi pravnimi sredstvi po nacionalnem pravu, preizkusiti ob upoštevanju položaja zadevnih pravil v celotnem postopku, poteka tega postopka in posebnosti teh pravil pred različnimi nacionalnimi sodišči.

Zato Upravno sodišče tudi ni moglo upoštevati interpretacije iz omenjene sodbe Vrhovnega sodišča, po kateri "

presoje, katero sredstvo je ugodnejše v smislu načela enakovrednosti, ni mogoče opraviti na ravni konkretnega primera, temveč je treba ureditvi primerjati na splošni in abstraktni ravni.

To je ravno nasprotno interpretaciji Sodišča EU, ko v le-to v zadevi

utemeljuje, da je treba narediti konkretno primerjavo v vsakem primeru.

91. Vrhovno sodišče v navedeni zadevi ni naredilo primerjave pravnega sredstva upravičenca po členu 27(1) Dublinske uredbe in 47(1) Listine v azilni zadevi in pravnega sredstva tožnika v drugem primerljivem upravnem sporu, ko ne gre za izvajanje prava EU, ampak je štelo za ključno, da tudi tožnik po ZTuj-1 nima možnosti pritožbe, in da imata tako tožena stranka kot tožnik možnost pritožbe v procesnem položaju po prvem odstavku 73. člena ZUS-1 in da pravica do pritožbe po ZMZ-1 pripada obema.

To pa ni vsebina načela enakovrednosti, kot jo razlaga Sodišče EU, kajti načelo enakovrednosti v pravu EU ni reducirano na vprašanje, ali imata obe stranki enakopraven položaj v postopku.

92. Nadalje ne gre zgolj za to, da bi Upravno sodišče v nekaterih tovrstnih zadevah (sicer v zvezi s pritožbo po Dublinski uredbi) ugotovilo, da prvi odstavek 27. člena Dublinske uredbe izrecno daje pravico do pravnega sredstva samo prosilcu, čemur Vrhovno sodišče dodaja, da je Upravno sodišče spregledalo, da svoje lastne odločitve državni organ logično ne more izpodbijati.

Bistveno je, da tudi člen 47(1) in (2) Listine, ki ima neposredni učinek, daje pravico do pravnega sredstva vsakomur, komur so kršene pravice, zagotovljeno s pravom EU; to pa pristojni organ za odločanje o prošnjah za mednarodno zaščito v zgoraj opisanih pravnih okoliščinah v Sloveniji in v konkretnem primeru ne more biti. Zato sta določbi 4. odstavka 70. člena ZMZ-1, ki pravi, da je zoper sodbe Upravnega sodišča, dovoljena pritožba na Vrhovno sodišče, in člena 47(1) in (2) Listine bistveno različni in je treba določbo iz četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 razlagati v skladu z načelom enakovrednosti iz določbe člena 47(1) in (2) Listine, če je to mogoče.

93. Problem z vidika načela enakovrednosti je torej v tem, da je zakonodajalec Republike Slovenije v četrtem odstavku 70. člena ZMZ-1 samo za zadeve mednarodne zaščite (in za nobeno drugo primerljivo zadevo) predpisal naslednje: "

Zoper sodbe, ki jih izda upravno sodišče, je dovoljena pritožba na vrhovno sodišče.

" Sodna praksa v Republiki Sloveniji je to določbo razlagala, da ima organ, ki je pristojen za odločanje o prošnji za mednarodno zaščito, pravico do pritožbe na Vrhovno sodišče RS zoper sodbo prvostopenjskega sodišča, s katero je izpodbijani akt odpravljen in zadeva vrnjena toženi stranki v ponoven postopek.

94. Ta možnost dostopa upravnega organa oziroma tožene stranke do sodišča druge stopnje pa ni predpisana za druga (primerljiva) pravna področja, kjer se sicer uporablja samo nacionalno pravo o upravnem sporu. Na splošno je za druga področja upravnega prava urejeno tako, da v situaciji, ko sodišče prve stopnje upravni akt odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek, tožena stranka nima pravice do pritožbe. Pritožba je dovoljena samo v primeru, če je sodišče samo ugotovilo drugačno dejansko stanje, kot ga je ugotovila tožena stranka, ter je na tej podlagi spremenilo izpodbijani upravni akt ali če je sodišče odločilo na podlagi 66. člena tega zakona (prvi odstavek 73. člena ZUS-1). Prosilci za mednarodno zaščito in osebe z mednarodno zaščito so torej v slabšem oziroma neenakovrednem položaju glede njihove pravice do pravnega sredstva v situaciji, ko s tožbo v azilnem postopku uspejo pred sodiščem prve stopnje, tako da sodišče tožbi ugodi, izpodbijani akt odpravi in vrne zadevo ministrstvu v ponovno odločanje, kakor tožniki v drugih bolj ali manj primerljivih upravnih sporih, kjer ne gre za izvajanje prava EU. In to velja tudi za tožnika v tem konkretnem primeru. In zato procesna avtonomija, ki jo izvršuje Slovenija na podlagi četrtega odstavka 70. člena ZUS-1, zahteva natančnejšo presojo, ali je predmetna zakonska ureditev v skladu z načelom enakovrednosti iz 47. člena Listine.

95. V zvezi z načelom enakovrednosti iz sodne prakse Sodišča EU izhaja, kot že rečeno, da ni dovolj kakršna koli oziroma zgolj splošna primerjava z drugimi upravnimi spori, ampak sodišče EU v zadevi

treba na eni strani identificirati primerljive postopke ali pravna sredstva in na drugi strani ugotoviti, ali se pravna sredstva, ki temeljijo na nacionalnem pravu, obravnavajo ugodneje od pravnih sredstev, ki se nanašajo na varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije /.../. V zvezi s primerljivostjo pravnih sredstev mora nacionalno sodišče, ki neposredno pozna postopkovna pravila, ki se uporabijo, preveriti, ali sta si zadevni pravni sredstvi podobni po predmetu, podlagi in bistvenih elementih /.../. V zvezi s primerljivo obravnavo pravnih sredstev je treba opozoriti, da mora nacionalno sodišče vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali je neka nacionalna procesna določba v zvezi s pravnimi sredstvi, ki temeljijo na pravu Unije, manj ugodna od določb v zvezi s primerljivimi pravnimi sredstvi po nacionalnem pravu, preizkusiti ob upoštevanju položaja zadevnih pravil v celotnem postopku, poteka tega postopka in posebnosti teh pravil pred različnimi nacionalnimi sodišči.

96. Tudi upoštevajoč kasnejšo sodbo Sodišča EU v zadevi

, Upravno sodišče ne more priti do razlage, da bi se pridružilo stališču Vrhovnega sodišča. Iz sodbe v zadevi

v zvezi s procesno avtonomijo glede urejanja pritožbenega sodnega postopka namreč izhaja, da bi se morala postopkovna pravila za pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo "

" uporabljati za nadzor na drugi stopnji, ki ga sodišče opravlja, kadar položaj spada na področje uporabe prava EU in kadar spada na področje uporabe nacionalnega prava.

97. V slovenskem pravnem redu bi bilo mogoče primerjavo z odločanjem o mednarodni zaščiti narediti s področjem odločanja o različnih dovoljenjih tujcev, z odločanjem o vrnitvi tujcev, ki nezakonito bivajo v Sloveniji v izvorno državo, čeprav gre tudi tu največkrat za izvajanje prava EU, z odločanjem o izročitvah tujih državljanov v tretje države, kjer pa večinoma ne gre za izvajanje prava EU. Vendar v nobeni vrsti zadeve, ki bi bila primerljiva z mednarodno zaščito, ni določbe, ki bi bila kolikor toliko primerljiva z določbo 4. odstavka 70. člena ZMZ-1, in ki bi jo prevladujoča sodna praksa razlagala tako, da ima državni organ oziroma tožena stranka pravico do pritožbe zoper sodbo, s katero Upravno sodišče RS izpodbijani akt odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponoven postopek. Zaradi načela enakovrednosti v zvezi z načelom procesne avtonomije držav članic EU je Upravno sodišče prišlo do zaključka, da v povezavi z določbo 27. člena Dublinske uredbe, v povezavi z določbo o pravnem sredstvu v zadevah ponovnih prošenj in v pritožbenih zadevah odločanja o prvi prošnji za mednarodno zaščito ter 47. člena Listine, ko gre na primer za tožbo zaradi denarnega nadomestila za nastanitev na zasebnem naslovu osebe s statusom begunca in ob upoštevanju v tem razdelku obravnavanih sodb Sodišča EU, določbe določila četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 zaradi načela enakovrednosti, kot sestavnega dela 47. člena Listine, ki ima neposredni učinek, ni mogoče razlagati tako, da se to določilo nanaša na toženo stranko.

98. Do te razlage in pravne posledice je Upravno sodišče prišlo z uporabo načel uporabe prava EU, po katerih, če zakonskim določbam ni mogoče dati pravu EU skladne razlage, Upravno sodišče ne sme prekiniti postopka in vložiti zahteve za presojo zakona z vidika določila člena 3.a Ustave, ker to ne bi bila učinkovita in lojalna uporaba prava EU,

ampak mora bodisi razlagati nacionalno pravo v skladu s pravom Unije in z ustaljeno sodno prakso Sodišča EU in paziti, da se ne opre na tako razlago besedila sekundarne zakonodaje, ki bi bila v nasprotju s temeljnimi pravicami, ki jih varuje pravni red Unije, ali z drugimi splošnimi načeli prava Unije,

ali pa mora Upravno sodišče ravnati, kot je odločilo Sodišče EU na primer v azilni zadevi

je vsaka določba nacionalnega pravnega reda ali vsaka zakonodajna, upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču, pristojnemu za uporabo tega prava, odrekla možnost, da ob tej uporabi stori vse potrebno, da se ne uporabijo nacionalne zakonske določbe, ki morda ovirajo polni učinek predpisov Unije, ki imajo neposredni učinek, nezdružljiva z zahtevami same narave prava Unije. To na primer pomeni, da mora upravni organ ali nacionalno sodišče v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) Pogodbe EU po potrebi ravnati tako, da sporne nacionalne ureditve ali sodne prakse ne uporabi.

V konkretni zadevi je sodišče za potrebe potrebe pravnega pouka v zvezi s sodbo moralo uporabiti to drugo varianto v tem smislu, da se po stališču Upravnega sodišča določba četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 ne uporablja za toženo stranko.

99. Zato Upravno sodišče tudi ni moglo upoštevati stališča Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 73/2024 z dne 13. 5. 2024 v odstavkih 9 in 10, saj Upravno sodišče ne uspe podlage za vsebino argumentov v teh dveh odstavkih obrazložitve odločbe Vrhovnega sodišča najti v razlagi načela enakovrednosti, ki jo je podalo Sodišče EU v zgoraj citiranih sodbah.

Kljub temu, da imajo države članice EU glede ureditve pravnega sredstva zoper prvostopenjsko sodbo procesno avtonomijo, to namreč ne pomeni, da pri obravnavi procesne avtonomije v zvezi s pravnimi sredstvi zoper prvostopenjsko sodbo niso vezane na razlago načela enakovrednosti iz 47. člena Listine, kot jo je podalo Sodišče EU.

100. V zadevi I Up 227/2024 z dne 27. 11. 2024 se Vrhovno sodišče glede obravnavanega vprašanja sklicuje na svoje prejšnje odločitve in na razlago tega pravnega vprašanja iz preteklih primerov, ko ugotavlja, kdo ima od pravice do pritožbe po četrtim odstavku 70. člena ZMZ-1 korist ali škodo in kdaj je skrčena možnost, da bo z nezakonito odločitvijo poseženo v pravice, ki jih zagotavlja pravo EU. To je Upravno sodišče že v predhodnih sodbah obravnavalo v tem smislu, da omenjeno ugotavljanje ni relevantno z vidika načela enakovrednosti iz 47. člena Listine, ampak je relevantno, ali je samo za azilne zadeve ureditev pritožbe drugačna, kot je za primerljive spore, kjer ne gre za izvajanje prava EU.

101. Že navedenemu pa je Vrhovno sodišče v zadevi I Up 227/2024 dodalo nek nov argument in vir, do katerega se mora Upravno sodišče opredeliti v nadaljevanju. Nov argument je vzet iz mnenja Generalne pravobranilke D. D. v zadevi

z dne 31. 1. 2019, in sicer, da v primerih, ko je za odločanje zadolženih več različnih prvostopenjskih sodišč predmetna ureditev, kot jo razlaga Vrhovno sodišče, "

omogoča razvoj usklajene sodne prakse na pritožbeni ravni, ki zagotavlja doslednost in pravno varnost za vsakogar

102. Upravno sodišče se strinja, da je načeloma to lahko eden od argumentov v sodni presoji tudi, ko gre za presojo sprejemljivosti določenega načina izvedbe procesne avtonomije z vidika načela enakovrednosti. V Sloveniji velja, da je na prvi stopnji sojenja zaradi enotne sodne prakse in morda tudi zaradi kakovosti sojenja vpeljana centralizacija v tem smislu, da Upravno sodišče v Mariboru, Celju in Novi Gorici ne odloča o tožbah v zadevah mednarodne zaščite in da tudi zgolj eden specializirani oddelek (6 sodnikov) Upravnega sodišča v Ljubljani odloča o zadevah mednarodne zaščite. Zaradi zakonske spremembe, po katerih v azilnih zadevah odloča sodnik posameznik, in ne več senat treh sodnikov na Upravnem sodišču, so vzpostavljene možnosti, da prihaja večkrat do pomembnih razlik v sodni praksi na prvi stopnji sojenja. Eden od več možnih načinov zagotavljanja enotne sodne prakse na Upravnem sodišču, je - poleg na primer možnosti vzpostavljanja sistema kakovosti preko začetnega usposabljanja in kontinuiranega nadaljnjega (mednarodnega) usposabljanja sodnikov ter drugega ustreznega pretoka informacij, opomnikov, priporočil, mednarodnih standardov (znanja) in izkušenj med sodniki - tudi uveljavitev (redne) pritožbe v vseh zadevah na Vrhovno sodišče.

103. Usklajena sodna praksa je vsekakor lahko pravno zavarovana vrednota, kadar gre za izvajanje prava EU v navezavi na procesno avtonomijo in načelo enakovrednosti iz 47. člena Listine, vendar pod pogojem, če ta usklajena sodna praksa pomeni tudi razlago uporabo prava EU po metodologiji, ki jo uporablja Sodišče EU. Zaenkrat Sodišče EU pri razlagi načela enakovrednosti iz 47. člena Listine še ni vključilo argumenta o sprejemljivosti dvostopenjskega sodnega postopka tako, kot je ta urejen v upravnem sporu v azilnih zadevah v Republiki Sloveniji in argumentu usklajenosti sodne prakse (še) ni dalo takšne teže v navezavi na načelo enakovrednosti. Sodišče EU ga niti (še) ni omenilo. Primer

, ki ga omenja Vrhovno sodišče, je bil tudi povsem drugačen od obravnavanega, kajti v zadevi

je bila prosilcu odvzeta prostost, prvostopenjsko sodišče na Češkem je njegovo tožbo zoper akt pridržanja zavrnilo, ko pa je tožnik vložil revizijo na Vrhovno sodišče Češke, je prišlo do samodejne ustavitve sodnega postopka, ker je bil tožnik izpuščen. Vrhovno sodišče Češke Republike pa je bilo s tem onemogočeno, da bi uresničevalo tožnikovo pravico iz 47. člena Listine glede zakonitosti njegovega pridržanja. V zadevi

je torej šlo za pravno vprašanje glede pravice do pravnega sredstva prosilca za mednarodno zaščito, ne pa za vprašanje pravnega sredstva države zoper prvostopenjsko sodbo, ki je za tožnika ugodna v navezavi na načelo enakovrednosti. V zadevi

je torej Generalna pravobranilka podala mnenje, da je ureditev v Češki republiki v nasprotju z načelom učinkovitosti in se sploh ni izrekla o tem, ali je ureditev tudi v nasprotju z načelom enakovrednosti.

V nadaljevanju postopka v tej zadevi Sodišče EU niti ni odločalo, ker je Vrhovno sodišče Republike Češke umaknilo predhodno vprašanje,

tako da navedena zadeva v ničemer ne vpliva na izpeljavo interpretacije načela enakovrednosti Upravnega sodišča v tej zadevi.

104. Vrhovno sodišče v zadevi I Up 227/2024 (odst. 7) še pravi, da se uporaba prava EU glede tega vprašanja ponuja tako očitno, da ne pušča prostora za razumen dvom (

). Upravno sodišče meni, da v sodni praksi Republike Slovenije dvom glede razlage prava EU obstaja, saj na to kažeta že obe interpretaciji Upravnega sodišča in Vrhovnega sodišča, ki sta dokaj kompleksni, metodološko povsem različni in tudi po rezultatu nasprotujoči. Poleg tega določen dvom, ki ga ni mogoče spregledati, namreč obstaja, ali je primerjava ureditve pritožbe z vidika načela enakovrednosti iz 47. člena Listine v različnih upravnih sporih, ki so si do neke mere podobni, dovolj ustrezna in zato z vidika prava EU sprejemljiva, oziroma ali je Upravno sodišče v tej zadevi in v predhodnih zadevah uporabilo dovolj podobne primere upravnih sporov; ali pa bi bilo treba na področju mednarodne zaščite upoštevati izjemo, ki ni z nobenim drugim področjem dovolj primerljiva, in sprejeti, da je v skladu z načelom enakovrednosti iz 47. člena Listine, če ima tožena stranka v situaciji, kakršna je obravnavana, pravico do pritožbe, četudi je nima v nobeni drugi vsaj malo primerljivi zadevi, kjer ne gre za izvajanje prava EU.

105. Vendar pa bi se v tem primeru odprlo novo in dodatno pravno vprašanje, kajti pravica Ministrstva za notranje zadeve do pritožbe ne more biti utemeljena v 47. členu Listine, ker ministrstvo ne more imeti človekove pravice. To bi pomenilo, da je treba določbo četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1, po kateri ima tožena stranka pravico do pritožbe, presojati tudi z vidika načela učinkovitosti in sorazmernosti posega (prvi odstavek 52. člena Listine) v pravico tožnika, saj bi takšna razlaga četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 pomenila poseg v pravico prosilcev do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, če bi tožena stranka imela v skladu z načelom enakovrednosti samo v azilnih zadevah pravico do pritožbe zoper sodbo, s katero je sodišče prve stopnje tožbi ugodilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek. Možnost pritožbe tožene stranke zoper sodbo, s katero Upravno sodišče tožbi ugodi, in zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek, namreč ne more imeti podlage v pravici iz 47. člena Listine, ker - poenostavljeno povedano - človekove pravice pripadajo posamezniku nasproti državi, ne pa državi nasproti posamezniku.

106. Vendar pa Upravno sodišče, kadar obstaja določen dvom o razlagi prava EU, ni dolžno postaviti predhodnega vprašanja, ampak ima avtonomijo in vprašanje postavi, ali pa ne, vsekakor pa mora uporabiti metodologijo pravne interpretacije, kot velja v pravu EU (drugi pod-odstavek člena 267 PDEU). Slednje je v konkretnem primeru naredilo Upravno sodišče in ni postavilo predhodnega vprašanja. Stališče Vrhovnega sodišča namreč ne sme omejiti avtonomije oziroma pristojnosti sodišča nižje stopnje na podlagi drugega pod-odstavka 267. člena PDEU, da postavi, ali ne postavi predhodnega vprašanja Sodišču EU.

107. Poleg tega, da je Upravno sodišče v tej zadevi na podlagi metod razlage prava EU prišlo do avtonomne in drugačne razlage prava EU, kot predmetno ureditev razlaga Vrhovno sodišče, Upravno sodišče za izrek sodbe v tej zadevi ne potrebuje odgovora na predhodno vprašanje s strani Sodišča EU. To pomeni, da Upravno sodišče niti ne izpolnjuje pogojev za postavitev predhodnega vprašanja v tej zadevi. Po ustaljeni praksi Sodišča EU mora namreč nacionalno sodišče v predložitveni odločbi "

navesti natančne razloge, iz katerih meni, da je odgovor na njegova vprašanja glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije potreben za rešitev spora.

Za rešitev spora na prvi stopnji sojenja razlaga načela enakovrednosti iz 47. člena Listine v navezavi na četrti odstavek 70. člena ZMZ-1 ni potrebna. Upravno sodišče namreč v tej zadevi podaja zgolj obrazloženi pravni pouk glede pravnih sredstev, med tem ko (bo) o tem, ali ima tožena stranka pravico do pritožbe, ali ne, odloča(lo) Vrhovno sodišče Republike Slovenije in praksa je na tem področju očitno ustaljena, le pravna stališča med Vrhovnim sodiščem in Upravnim sodiščem v nekaterih primerih niso usklajena.

108. Pri upoštevanju te razlage in pri izdaji te sodbe je prvostopenjsko sodišče varovano tudi z načelom sodniške neodvisnosti iz 47. člena Listine v zvezi z drugim odstavkom člena 19(1) pogodbe o EU,

saj mora po potrebi odstopiti od presoje hierarhično višjega nacionalnega sodišča, če glede na razlago, ki jo je podalo Sodišče EU, meni, da presoja hierarhično višjega sodišča ni skladna s pravom EU.

To je še posebej relevantno, ko gre za t.i. sodniški dialog po določilu 267. člena PDEU, saj sodišče ni dolžno spoštovati ne samo zakonodaje ali prakse, ki po mnenju sodišča ni skladna s pravom EU, ampak tudi ne sme uporabiti ustaljene sodne prakse države članice, ki ni skladna s pravom EU.

Zato Upravno sodišče ne more slediti stališču Vrhovnega sodišča, da je Upravno sodišče glede razlage četrtega odstavka 70. člena ZMZ-1 vezano na razlago, ki jo je podalo Vrhovno sodišče.

Za takšno (ob)vez(a)nost namreč Upravno sodišče ne pozna pravne podlage v pravu EU in Vrhovno sodišče je v sodnih odločbi tudi ni navedlo.

109. Upravnemu sodišču je poznana zgolj ustaljena sodna praksa Sodišča EU ne samo, ko gre za izvajanje prava EU v smislu določila člena 51(1) Listine, ampak tudi, ko se določena določba nanaša na področja, ki jih ureja pravo EU, ne glede na položaj, v katerem države članice izvajajo to pravo v smislu člena 51(1) Listine,

ki se nanaša na notranjo sodniško neodvisnost,

a tudi ta ne nalaga Upravnemu sodišču, da sledi razlagi prava EU s strani Vrhovnega sodišče, če se Upravno sodišče s to razlago ne strinja, pod pogojem, da Upravno sodišče ob tem uporabi metode razlage in načela uporabe prava EU.

110. Tožeča stranka je predlagala, da sodišče zadrži izvršitev izpodbijanega sklepa do pravnomočne odločitve v upravnem sporu. Predloga za izdajo začasne odredbe po predaji tožnika Bolgariji pooblaščenka tožnika ni spremenila, zato zadržanje predaje ni več stvarno mogoče, poleg tega tudi pooblaščenka sama pravi v vlogi z dne 15. 8. 2025, da odločitev o začasni odredbi "nima več nobenega smisla". Zato je sodišče predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo kot neutemeljen (drugi odstavek 32. člena ZUS-1 v zvezi s petim odstavkom 32. člena ZUS-1).

Sodišče uporablja izraz "sistemski problem" tudi zato, ker se v teh zadevah pojavljajo nadzorstvene pritožbe strank zoper sodnike zaradi sojenja v nerazumnem roku, kar lahko ob neupoštevanju celovite pravne (in dejanske) problematike z vidika prava EU pomeni dodaten nedopusten poseg v sodnikovo neodvisnost oziroma nepristranost.

Torubarov, C-556/17, 19. 7. 2019, odst. 56.

O tem, kaj za takšno situacijo pomeni interpretacija Sodišča EU v zadevah PG in LH z dne 19. 3. 2020 glede zakonskih rokov za odločanje sodišč v državah članicah o pravnih sredstvih na področju mednarodne zaščite, glej razdelek c.) obrazložitve te sodbe.

Glej na primer: Soering v. the U.K. App no 14038/88, 7. 7. 1989, odst. 91; Chahal v. the U.K., odst. 96; J.K. and others v. Sweden, odst. 51, 83, 86.

Glej: M.S.S. v Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 342; N.S and M.E., C-411/10 in C-493/10, odst. 71, 77, 81, 94, 99-106; Jawo, C-163/17, odst. 80-85, 88-90; C.K. and others v Slovenia, C-578/16, odst. 60, 71, 73, 76-78, 83, 85-91, 93, 95; Mnenje Sodišča EU 2/13, odst. 191-192.

Glej: Avotinš v Latvia, App. no. 17502/07, 23. 5. 2016, odst. 101-105, 112; Bivolaru et Moldovan c. France, Req. no. 40324/16 et 12623/17, 25. 3. 2021, odst. 98-103, 116-126, 131; Tarakhel v. Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 90; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21. 1. 2011 odst. 339-340; Romeo Castano v. Belgium, App. no. 8351/17, 9. 7. 2019, odst. 79-92.

O tem glej sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah: I Up 304/2016 z dne 7. 12. 2016, odst. 10-11 in I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024, odst. 9-10.

Glej na primer sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej Soering v the United Kingdom, App no 14038/88, 7. 7. 1989; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

Glej na primer: Tall, C-239/14, 17. 12. 2015, odst. 54; Gnandi, C-181/16, 19. 6. 2018, odst. 54; X, C-175/17, 26. 9. 2018, odst. 32; LM, C-402/19, 30. 9. 2020, odst. 35.

Glej: B, C-233/19, 30.9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-65.

Vrhovno sodišče namreč interpretacijo Sodišča EU v zadevi B zavrača v zvezi z Dublinsko uredbo, ker, kot pravi, se zadeva B nanaša na socialno pomoč za tujca, ki se sklicuje na to, da bi zaradi njegovega zdravstvenega stanja v primeru odstranitve bil podvržen velikemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja (I Up 300/2023, 25. 1. 2024, odst. 13.

J. N., C-601/15 PPU, 15. 2. 2016, odst. 47.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi: I U 146/2024 z dne 26. 3. 2024.

Glej na primer: sodba in sklep Upravnega sodišča v zadevah: I U 283/2013 z dne 20. 2. 2013 in I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023.

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1977, odst. 22, 24; Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

RS, C-430/21, 22. 2. 2022, odst. 51, 53. Natančneje o tem glej razdelek c.) obrazložitve te sodbe.

Amayry, C-60/16, 13. 9. 2017, odst. 62(glej tudi odst. 45); Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 59; B, F in K, C- 323/21, C-324/21 in C-325/21 12. 1. 2023, odst. 63; MA, PB, LE, C-245/21 in C-248/21, 22. 9. 2022, odst. 48, 58.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46-50, 57, 63.

Glej na primer: sodba Upravnega sodišča v zadevi I U 1686/2020 z dne 7. 12. 2020, odst. 199; sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 23/2021 z dne 9. 4. 2021; sodbe ESČP v zadevah: V.M. and others v Belgium, App. no. 60125/11, 17. 11. 2016, odst. 35; N.D. and N.T. v. Spain, App. nos. 8675/15 and 8697/15, 13. 2. 2020, odst. 72; Asady and others v. Slovakia, App. no. 24917/15, 24. 3. 2020, odst. 35; Sharifi and others v. Italy and Greece, App. no. 16643/09, 21. 10. 2014, odst. 130; B.L. et autres c. France, Req. 48104/14, 6. 7. 2014, odst. 38.

Sklep Vrhovnega sodišča v zadevi: I Up 169/2023, 14. 6. 2023, odst. 8; glej tudi sklep Vrhovnega sodišča I up 69/2025, 24. 4. 2025, odst. 8;

Glej sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 123/2025, 8. 7. 2025, odst. 9.

PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 32-34, 36; LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 76-77.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-66.

Costanzo, 103/88, 22. 6. 1989, odst. 31; FMS, C-924/19 PPU in C-925/19 PPU, 14. 5. 2020, odst. 183; Minister For Justice and Equality, C-378/17, 4. 12. 2018, 4. 12. 2018, odst. 38; Randstad Italia SpA, C-497/20, 21. 12. 2021, odst. 54, 79.

N.S. and M.E, C-411/10 in C-493/10, 21. 12. 2011, odst. 77.

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1977, odst. 22, 24; Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

Glej o tem prvi odstavek na strani 4 tega odgovora, kjer je podana razlaga rokov za odločanje sodišča s strani Sodišča EU v zadevah PG in LH.

Torubarov, C-556/17, 19. 7. 2019, odst. 56.

Glej mutatis mutandis: K, L, M, N [Ararat], C-156/23, 17. 10. 2024, odst. 38, 49-50.

J.K. and others v. Sweden [GC], App. no. 59166/12, 23. 8. 2016, para. 92.

Glej mutatis mutandis: M.M., C-277/11, odst. 65-66 in sodbo ESČP v zadevi J.K. and others v. Sweden, [GC], App. no. 59166/12, 23. 8. 2016, odst. 140.

Glej mutatis mutandis: C.K.in drugi proti Sloveniji, C-578/16, odst. 76.

Glej na primer sodbe v zadevah: I U 443/2023, 26. 4. 2023, odst. 83-95; I U 688/2023, odst. 53-64; I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, odst. 84-95; I U 828/2023 z dne 10. 8. 2023, odst. 13-34; I U 1268/2024, 4. 12. 2024, odst. 93-125.

Glej na primer: I Up 227/2024, 27. 11. 2024, odst. 7-8.

V tej sodbi se v delu interpretacije, ki je pomembna za obravnavani upravni spor, Sodišče EU sicer sklicuje na 41. in 42. odstavek iz starejše sodbe v zadevi MA, PB, LE (C-245/21) z dne 22. 9. 2022. V teh dveh odstavkih je Sodišče EU v septembru leta 2022 navedlo (zgolj) naslednje: "

S členom 27(3) Uredbe Dublin III se tako zahteva, da države članice zadevnim osebam zagotovijo pravno sredstvo, ki lahko privede do odloga izvršitve odločitve o predaji, sprejete zoper njih. V skladu s to določbo morajo države članice določiti, prvič, da pritožba zoper odločitev o predaji zadevni osebi daje pravico ostati v državi članici, ki je sprejela to odločitev, do zaključka postopka pritožbe ali, drugič, da se po vložitvi pritožbe zoper odločitev o predaji predaja avtomatično odloži za razumno obdobje, v katerem sodišče odloči, ali tej pritožbi odobri odložilni učinek, ali tretjič, da ima zadevna oseba možnost vložiti pritožbo, da bi dosegla odložitev izvršitve odločitve o predaji, dokler se njena pritožba zoper to odločitev obravnava.

načelo učinkovitega sodnega varstva zagotavlja "

" pravico do dostopa do sodišča, in ne do večstopenjskega sodnega varstva (C-69/10, 28. 7. 2011, odst. 69).

E.N., S.S., J.Y., C-556/21, 30. 3. 2023, odst. 31.

Sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 9, 11 in I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023, odst. 9, 11.

I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 11; I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 11.

Na to se sklicuje Vrhovno sodišče v sodbi v zadevi I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 13.

LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 63-64; PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 26-27; JP, C-651/19, 9. 9. 2020, odst. 36.

Sodni odločbi Vrhovega sodišča I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 12 in I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 12.

Glej na primer sodbe Sodišča EU o teh načelih iz različnih pravnih področij: Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, 17.12.1979, odst. 3; Winner Wetten, C-409/06, 8. 9. 2010, odst. 54-56, 60; Križan in ostali, C-416/10, 15. 1. 2013, odst. 69-70; Melloni, C-399/11, odst. 35-64; Minister for Justice and Equality, C-378/17, 4. 12. 2018, odst. 36, 49; AB in ostali, C-824/18, 2. 3. 2021, odst. 144-145, 148; več o tem glej sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 1754/2022, 27.3.2023, odst. 55-58.

Po tem določilu pravni akti in odločitve, sprejeti v okviru mednarodnih organizacij, na katere Slovenija prenese izvrševanje dela suverenih pravic, se v Sloveniji uporabljajo v skladu s pravno ureditvijo teh organizacij.

O tem glej stališča Sodišča EU iz različnih pravnih področij, kot na primer: El Hassani, C-403/16, 13. 12. 2017, odst. 28-29; Alassini, C-317/08 do C-320/08, 18. 3. 2010, odst. odst. 49-51; Aquino, C-3/16, odst. 50; UI, C-300/21, 5. 5. 2023, odst. 53-57; Uniqa Versicherungen AG, C-18/21, odst. 36-38; Manfredi in drugi, C-295/04 do C-298/04, odst. 92-98; LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 63-64; PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 26-27; JP, C-651/19, 9. 9. 2020, odst. 36-37.

I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 13, I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 14.

Glej: JP, C-651/19, 9. 9. 2020, odst. 40-47.

I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 13-14; I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 14. Glej tudi sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 73/2024 z dne 13. 5. 2024 (odst. 9), kjer Vrhovno sodišče doda argument, da upoštevanje načel enakovrednosti in učinkovitosti ni v funkciji utrjevanja položaja posamezne stranke, ki je v postopku uspela.

Sodba Vrhovnega sodišča I Up 175/2023, 5. 7. 2023, odst. 15; glej tudi: I Up 195/2023, 6. 9. 2023, odst. 14. S pravno interpretacijo, da mora biti pritožba na podlagi člena 27(1) Dublinske uredbe dana na voljo naslovniku odločbe o predaji, pri čemer pristojni organi nimajo nobenega interesa za izpodbijanje svojih odločitev, se je ukvarjalo tudi Sodišče EU (in ne samo Upravno sodišče). Kajti Dublinska uredba zakonodajalcu daje možnost, da uredi možnost, da pristojni organ po uradni dolžnosti odloči, da se odloži izvršitev odločitve tega istega organa o predaji, če bi moralo biti zadevni osebi dovoljeno, da ostane na ozemlju države članice do sprejetja dokončne odločitve o pravnem sredstvu, vloženem zoper to odločitev (E.N., S.S., J.Y, C-556/21, 30. 3. 2023, odst. 22, 26).

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1978, odst. 24; RS, C-430/21, 22. 2. 2022, odst. 51-53.

N. S. in M. E. (C-411/10 in C-493/10), tč. 77; glej tudi odločbo Ustavnega sodišča RS, št. Up 2012/08-18, 5. 3. 2009, odst. 9.

, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73-74. To velja tudi za upravni organ (

, C-924/19 PPU in C-925/19 PPU, odst. 183;

, C-378/17, 4. 12. 2018, odst. 38; glej tudi:

V teh dveh odstavkih Vrhovno sodišče med drugim pravi, da upoštevanje načel enakovrednosti in učinkovitosti ni v funkciji utrjevanja položaja posamezne stranke, ki je v postopku uspela in da je Upravno sodišče zaradi načela pravne države in enakega varstva pravic (22. člen in 2. člen ustave) vezana na stališče Vrhovnega sodišča glede dovoljenosti pritožbe države zoper sodno odločbo Upravnega sodišča, s katero je bilo tožbi tožnika ugodeno in zadeva vrnjena v ponovni postopek.

Sklepni predlogi generalne pravobranilke D. D., 31. 1. 2019, odst. 78-91.

D.H., C-704/17, Odronnance de président de la cour, 8. 3. 2019.

Glej na primer: Slovenia v Croatia, App. no. 54155/16, 18. 11. 2020, odst. 66. Z vidika prava EU velja izjema, če gre za tožnika, ki uveljavlja sodno varstvo v zvezi z določilom 275. člena PDEU, in gre za subjekt, ki je sicer pod vplivom države, ki pa ni članica EU (Bank Mellat, C-176/13 P, 18. 2. 2016, odst. 48-51; Kala Naft, C-348/12 P, 28. 11. 2013, odst. 50-51; bank Saderat Iran, C-200/13 P, 21. 4. 2016, odst. 46-50).

Mutatis mutandis: Cartesio, C-210/06, 16. 12. 2008, odst. 93-95.

vzpostaviti pravna sredstva potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva

" na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

ASJP, C-64/16, 27.2.2018, odst. 29; odst. 60.

Gre za širše vidike notranje sodniške neodvisnosti, ki niso vezani samo na uporabo 267. člena PDEU; glej na primer: ASJP, C-64/16, 27.2.2018, YN, C-216/21, 7.9.2023, odst. 44; YN, C-216/21, Sklepni predlogi Generalnega pravobranilca Nicholasa Emiliouja, 16. 2. 2023, odst. 61-62 in sodba Sodišča EU v tej isti zadevi YN, odst. 64-65, 70, 77; glej tudi: Guđmundur Andri Ástráđsson v Iceland, App. no. 26374/18, 1. 12. 2020, ost. 226; Reczkowicz v Poland, App. no. 43447/19, 22.7.2021, odst. 218; Baka v Hungary, App. no. 20261/12, 23.6.2016, Concurring opinion of Judge Sicilianos, paras. 4-5.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 27, 27/3, 27/3-c, 29, 29/3, 17, 17/1

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 3

Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (2010) - člen 4, 47

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 70, 70/4

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.