UPRS Sodba I U 1211/2023-16
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-04-28

osebna asistenca - mnenje komisije - pravica do izjave - pomanjkljivo obrazložena odločba - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje in nepravilna uporaba materialnega prava

Socialna država je dolžna zagotoviti ogroženemu posamezniku "ustrezno pomoč na način, da se posameznikom zagotavljata ekonomska varnost in človekovo dostojanstvo." Gre za zagotavljanje t.i. "življenjskega minimuma za preživetje" posamezniku, ki je v socialni ali ekonomski stiski in potrebuje pomoč. Z načelom socialne države je zavarovan "eksistenčni minimum".

"Temeljna značilnost pravic iz sistema socialnega varstva (tudi sistema socialnih pomoči) je njihova subsidiarnost. Posameznik in družina morata izčrpati prav vse možnosti zagotavljanja preživetja z lastnimi močmi. Preden sta lahko upravičena do socialne pomoči, morata uveljaviti vse pravice iz nadrejenega sistema socialnega zavarovanja, izterjati dolgove (npr. preživnino), sprejeti vsako (predvsem plačano) delo in zmanjšati razpoložljivo premoženje. Zato se poudarja, da je sistem socialne pomoči zadnja, varovalna mreža širšega sistema socialne varnosti, ki naj omogoči človekovega dostojanstva vredno življenje. Prav tako je namen socialne pomoči omogočiti ponovno samostojno življenje /.../ Gre za zagotavljanje t. i. življenjskega minimuma za preživetje posamezniku, ki je v socialni ali ekonomski stiski in potrebuje pomoč."

Dejstvo, da ima tožnik zahtevek glede 18. člena Ustave, ki ni očitno neutemeljen, odražati tudi v procesnih možnostih, ki bi jih tožnik moral imeti že v upravnem postopku, da bi tožena stranka dovolj skrbno, natančno in celovito ocenila dejansko stanje tudi na podlagi tožnikovih navedb, da ne bi prišlo ne samo do nezakonite odločitve glede pravice oziroma upravičenosti do določenega obsega storitev osebne asistence, ampak tudi da ne bi prišlo do posega v pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja.

I. Tožbi se ugodi tako, da se izpodbijana odločba Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti št. 14109-284/2022/4 z dne 3. 7. 2023 odpravi v delu, v katerem tožena stranka tožniku ni priznala osebne asistence do polnega obsega, in se zato v delu, ki se nanaša na razliko od priznanih 140 ur do 168 ur osebne asistence, zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek. V preostalem delu, ki se nanaša na priznanih 140 ur osebne asistence, ostane odločba tožene stranke v veljavi.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

1. S prvostopenjsko odločbo z dne 16. 11. 2022 je Center za socialno delo Ljubljana (v nadaljevanju: CSD) odločil, da ima tožnik pravico do 50 ur storitev osebne asistence na teden in sicer za osebno pomoč, pomoč v gospodinjstvu in drugih dnevnih opravilih ter za spremstvo. V obrazložitvi odločbe je navedeno, da je CSD v celoti sledil izvedenskemu mnenju komisije z dne 30. 10. 2022 (v nadaljevanju: Mnenje komisije I), ki ga je prejel 14. 11. 2022. Iz podatkov v spisu (Mnenje komisije I) izhaja, da je tožnik vlogo za osebno asistenco podal dne 2. 8. 2022 in da je bil zvezi z Mnenjem komisije I izveden razgovor z vlagateljem vloge.

2. V pritožbi z dne 28. 11. 2022 zoper prvostopenjski akt, ki jo je tožnik kot že polnoleten sam podpisal, je natančno opisal svoje stanje, ki naj bi ga prvostopenjski organ spregledal. Med drugim je navedel tudi, da je bolezen hitro napredujoča, upanja na zdravljenje ni. Prestal je več operacij, zadnjo pred dvema letoma, ko so mu z vijaki in palicami utrdili hrbtenico, ker je čedalje težje dihal. Vsak dan od dvakrat do trikrat mora uporabljati izkašljevalnik, ob prehladih ali obolenjih pa od desetkrat do petnajstkrat dnevno, tudi ponoči, ker se sam ne more izkašljevati. Ponoči potrebuje spreminjanje položaja v postelji, ker mu večkrat odreveni del telesa, sam pa ne more premakniti roke ali noge. 24 ur na dan je odvisen od pomoči drugih. Vključen je v CIRIUS Kamnik, v celodnevno institucionalno varstvo v skladu s predpisi, ki urejajo šolsko zakonodajo. Obiskuje 4. letnik, je računalnikar, prihodnje leto želi vpisati še smer elektro, ki traja dodatni 2 leti, saj bi tako končal V. stopnjo in bi se tako lahko vpisal na fakulteto. Za bivanje v CIRIUS-u med tednom se je odločil izključno zaradi utrujenosti od vsakodnevne vožnje (do Kamnika ima 52 km) prvi dve leti šolanja, saj je od doma odhajal že malo čez 6. uro zjutraj in se vračal okoli pol šeste ure zvečer. Teden ima 168 ur. V Kamnik odhaja ob ponedeljkih ob 6.15, vrača se ob petkih ob 15.15. Med vikendom je doma 63 ur. In vseh teh 63 ur čez vikend potrebuje nekoga, ki skrbi zanj, potrebuje osebno asistenco. Osebno asistenco potrebuje tudi v času vseh počitnic, ki v šolskem letu 2022/23 po potrdilu CIRIUS Kamnik z dne 22.11.2022 trajajo 175 dni in to je število dni, ki jih bo preživel doma, in za katere, kot pravi sam v pritožbi, potrebuje osebno asistenco. Vse te dni je CIRIUS zaprt, on pa je doma. To je skoraj pol leta. Trenutno zanj 24 ur na dan skrbi izključno mama in to od njegovega 6. leta popolnoma sama. Veselil se je, da bo končno lahko "sam" poskrbel zase in mamo vsaj delno razbremenil. Po toliko letih dela, nege in skrbi za njega, je psihofizično zdravje mame uničeno, ponoči ga mora štirikrat ali petkrat namestiti v postelji. Poleg vseh skrbi in dela z mano že vsa leta opravlja 8 urni delavnik v vrtcu. Službo si zelo želi obdržati, saj je to zaenkrat edini prihodek družine. Brat študira v Mariboru in čedalje redkeje prihaja domov. Pravi, da potrebuje 24 urno pomoč in oskrbo. Strah ga je, če mama zares zboli, sprašuje se, kdo bo takrat poskrbel zanj? Kam naj gre ob petkih ob 15. uri, ko ga šofer odloži doma pred vrati, mama pa iz službe pride ob 16.30 ali 17. uri? Prav tako ji ne pripada več bolniška (nega) za njega, ker je polnoleten. Želi si in misli, da ima pravico, da postane enakopraven član družbe. Potrebuje asistenta, ki mu bi omogočil približek samostojnosti, približek normalnega življenja, ki se mu, kot pravi pritožnik, veliko prehitro izteka. V pritožbi nadalje opisuje, v čem vse ne želi več obremenjevati svoje mame. V pritožbi je prosil za ponovno preučitev njegovega stanja in da se mu dodeli korektne ure osebne asistence, da jih bom lahko koristil tudi med vikendi, ko je doma, tudi ponoči in med vsemi počitnicami, ko je CIRIUS zaprt in to je 175 dni na leto. To je povprečno 350 ur na mesec. V nasprotnem primeru pravi, so mu kršene osnovne človekove pravice, ustavne pravice kot enakopravnem državljanu republike Slovenije (prav tako njegovi mami), kršen je zakon o izenačevanju invalidov, zakon o socialnem vključevanju invalidov. Pravi, da osebno asistenco potrebuje nujno in da jo potrebuje takoj.

3. Z izpodbijanim aktom je Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti na podlagi 20. in 21. člena Zakona o osebni asistenci (v nadaljevanju: ZOA) na podlagi vložene pritožbe po zakoniti zastopnici A. A., ..., zoper prvostopenjsko odločbo Centra za socialno delo Ljubljana z dne 16. 11.2022, odločilo, da se pritožbi ugodi in se odločba Centra za socialno delo Ljubljana odpravi; v drugi točki izpodbijane odločbe pa je odločeno, da ima B. B. pravico do 140 ur storitev osebne asistence na teden, pri čemer je v okviru tega pod točko 3. izreka določenih 5 vrst konkretnih storitev: storitev, namenjene osebni pomoči uporabnika; storitev, namenjene pomoči v gospodinjstvu in drugih dnevnih opravilih; spremstva; pomoč na delovnem mestu in v izobraževalnem procesu; pomoč pri komunikaciji.

4. V obrazložitvi izpodbijanega akta je navedeno, da je v skladu z devetim odstavkom 20. člena ZOA organ pridobil novo izvedensko mnenje (Mnenje komisije II). Mnenje Komisije II je organ prejel dne 14. 3. 2023. Tožena stranka pravi, da iz Mnenja komisije II izhaja, da je tožnik upravičen do 112 ur osebne asistence na teden. V zadnjem odstavku na strani 2 odločbe deloma povzema Mnenje komisije II in sicer, da pritožnik potrebuje v celoti pomoč za namestitev v posteljo in iz postelje, spreminjanje položaja v postelji, spreminjanje sedečega položaja in presedanje in da v celoti potrebuje pomoč za odvajanje. V drugem odstavku na strani 3 izpodbijane odločbe tožena stranka zaključi, da pritožnik potrebuje osebno asistenco praviloma podnevi v obsegu 112 ur ter 28 ur v času počitka, praviloma v nočnem času.

5. Ob tem sodišče pripominja, da tudi iz Mnenja komisije II izhaja, da tožnik zaradi Duchennove mišične distrofije potrebuje 112 ur osebne asistence v času aktivnega vključevanja v družbo, praviloma podnevi, v obsegu 28 ur pa se storitve izvajajo v času počitka, praviloma v nočnem času. Iz Mnenja komisije II tudi izhaja, da je komisija opravila osebni razgovor, na katerem je vlagatelj podal samooceno, ki jo Mnenje komisije II povzema.

6. V tožbi tožnik predlaga, da sodišče tožbi ugodi in da odpravi odločbo ministrstva ter tožeči stranki prizna pravico do 168 ur storitev osebne asistence na teden in sicer za iste storitve, ki so navedene tudi pod točko 3 izpodbijane odločbe, tožena stranka pa je dolžna o obsegu ur in vsebini osebne asistence odločiti s posebno odločbo v roku 30 dni po pravnomočnosti te sodbe oziroma podrejeno, da tožbi ugodi in v celoti odpravi odločbo ministrstva in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje, ki naj odločbo Centra za socialno delo Ljubljana odpravi in odloči, da tožeči stranki pripada 168 ur osebne asistence tedensko.

7. V tožbi izpostavlja, da je tožeča stranka tožniku dodelila pravico do 140 ur storitev osebne asistence tedensko in ne v polnem obsegu 168 ur tedensko, kot jih je s pritožbo zahtevala tožeča stranka za pet vrst storitev osebne asistence. Pravi, da je tožena stranka v celoti sledila drugostopenjskemu mnenju komisije in toženi stranki dodelila 140 ur osebne asistence na teden, in sicer za čas aktivnega vključevanja v družbo, praviloma podnevi v obsegu 112 ur ter 28 ur v času počitka, praviloma v nočnem času. Tožeča stranka se v delu, ki se nanaša na čas počitka z znižanim številom ur osebne asistence z drugostopenjskim mnenjem komisije in posledično odločitvijo tožene stranke ne more strinjati.

8. V času počitka, kar se praviloma nanaša na nočni čas, stalno prisotnost in pomoč osebnega asistenta nujno potrebuje, njegova odsotnost v preostalem času počitka je za tožečo stranko tudi življenjsko ogrožajoča. Tožeča stranka meni, da bi morala biti glede na vse v nadaljevanju pojasnjene okoliščine upravičena do tedenskega števila ur osebne asistence v polnem obsegu 168 ur tedensko, torej tudi za čas počitka v polnem obsegu 56 ur (7 x 8 ur).

9. Tožeča stranka posebej poudarja, da ji je bila tako v prvostopenjskem kot drugostopenjskem postopku kršena pravica do izjave (bistvena kršitev postopka iz 9. in 146. člena ZUP), saj je obe mnenji komisij (z dne 30. 10. 2022 in z dne 8. 2. 2023) prejela šele hkrati z odločbama upravnih organov. Z mnenji komisij se tako sploh ni imela možnosti seznaniti in se o njih izjaviti, torej jima ugovarjati oziroma podati pripomb ter dokazovati nepravilnost ali nepopolnost ugotovitev. Glede mnenja prvostopenjske komisije z dne 30. 10. 2022 je to lahko storila šele v pritožbenem postopku, glede mnenja drugostopenjske komisije z dne 8. 2. 2023 pa bo to lahko storila šele v tem postopku. Drugostopenjsko mnenje komisije je bilo odločilno pri odločitvi tožene stranke, saj iz odločbe tožene stranke povsem jasno izhaja, da je tožena stranka v celoti sledila mnenju drugostopenjske komisije in na tej podlagi odločila o obsegu ur in vsebini osebne asistence.

10. Tožeča stranka tudi meni, da je tožena stranka storila absolutno bistveno kršitev upravnega postopka, saj je odločba v delu, ki se nanaša na odločitev o obsegu ur neobrazložena in se le sklicuje na drugostopenjsko mnenje komisije z dne 8. 2. 2023 oziroma ga povzema. Skladno z 2. odstavkom 4. člena Pravilnika o osebni asistenci (v nadaljevanju Pravilnik) mora upravni organ sicer poslati mnenje strokovne komisije vlagatelju zahteve v vednost, a ne ZOA ne Pravilnik ne predvidevata pravnega varstva zoper izdano mnenje, v praksi pa prvostopenjski in drugostopenjski organ mnenje pošljeta pritožniku vedno z odločbo in šele takrat se vlagatelj/pritožnik seznani z vsebino mnenja, ki je podlaga za odločitev upravnega organa in mu lahko nasprotuje v pritožbi ali tožbi v upravnem sporu. Ker je bilo tožeči stranki drugostopenjsko mnenje vročeno le v vednost hkrati z izpodbijano odločbo, je bilo s tem kršeno načelo pravice do izjave in načelom materialne resnice. Kot je navedlo že naslovno sodišče v sodbi opr.št. I U 91/2021 z dne 7. 5. 2020, v zvezi s povzeto ureditvijo v Pravilniku sodišče ugotavlja, da pooblastilo za ureditev, da se mnenje pošilja vlagatelju le v vednost, iz ZOA ne izhaja. Torej na podlagi ZOA, določb šestega odstavka 21. člena in tretjega odstavka 22. člena (oziroma drugih določb ZOA), podzakonski akt, ki podrobneje ureja postopek za uveljavljanje pravice do osebne asistence, ni mogel omejevati pravice vlagateljev za uveljavljanje pravice do osebne asistence, da se izrečejo o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločitev. V navedeni sodbi je sodišče tudi naložilo upravnemu organu, da odkloni uporabo 2. odst. 4.čl. Pravilnika in ravna po določbah ZUP, na katerega napotuje prvi odstavek 5. člena ZOA. Enako tudi v predmetnem upravnem sporu predlaga tožeča stranka.

11. Odločba tožene stranke sicer le povzema drugostopenjsko mnenje komisije, vendar pa iz odločbe ne izhaja, zakaj tožena stranka mnenju sledi.

12. Takšno postopanje in odločitev tožene stranke v obrazložitvi izpodbijane odločbe nima razlogov, odločilnih za presojo v predmetni zadevi, zaradi česar, kot že navedeno, se po mnenju tožeče stranke izpodbijane odločbe ne da preizkusiti. Iz izpodbijane odločbe niti ne izhaja, na kakšen način je bilo za potrebe tožeče stranke določenih 140 ur/tedensko, zlasti v delu, ko tožeči stranki očitno ni bila priznana osebna asistenca za polni čas počitka, praviloma v nočnem času, tako da se v tem delu izpodbijane odločbe sploh ne da preizkusiti. Izpodbijana odločba namesto, da bi bila obrazložena in sposobna preizkusa, dejansko v pretežni meri navaja oziroma povzema le zakonske določbe ter se pavšalno sklicuje na drugostopenjsko mnenje komisije.

13. Pravica do osebne asistence bi morala skladno z namenom ZOA tožeči stranki omogočiti bolj kakovostno, aktivno in neodvisno življenje ter enakopravno vključenost v družbo. Osebna asistenca je namreč namenjena pomoči uporabniku pri vseh tistih opravilih in dejavnostih, da lahko živi neodvisno in aktivno ter je enakopravno vključen v družbo. Tožeča stranka tako dejansko še vedno ni seznanjena, zakaj ji je bila pravica do osebne asistence dodeljena le v obsegu 140 ur tedensko namesto v polnem obsegu 168 ur tedensko.

14. Bolezen je hitro napredujoča in neozdravljiva, stanje se vsakodnevno slabša, lajšajo se samo simptomi. Tožeča stranka se zaradi obsežnosti in v izogib ponavljanju na zapisano ugotovljeno zdravstveno in socialno stanje v obeh mnenjih in svoji pritožbi sklicuje tudi v tej tožbi in naj ga sodišče vzame kot del trditvene podlage tožeče stranke.

15. Tožeča stranka polno število ur potrebuje tudi v času počitka, praviloma nočnem času, kjer ji je bilo dodeljeno le 28 ur namesto 56 ur, saj tudi v času počitka potrebuje stalno pomoč in prisotnost tretje osebe oziroma osebnega asistenta. Tožeča stranka ima trenutno CMCRF preiskavo, ki pokaže stanje dihanja ponoči že na pol leta, rezultati so po vsaki preiskavi malo slabši in pričakuje se, da bo tožeča stranka kmalu potrebovala neinvazivno podporo dihanju. To je maska pod nosom ali čez cel obraz, ki bo tožeči stranki pod pritiskom vpihovala zrak v pljuča. Stanje jc že sedaj tako, da je potrebno tožečo stranko ponoči redno večkrat obračati, saj tega sama ni zmožna, saj pri ležanju na boku po določenem času začne težje dihati in ga je potrebno obrniti na hrbet, vendar pa ga je po določenem času potrebno ponovno obrniti na bok, saj je lega na hrbtu zanj precej neprijetna zaradi operativne fiksacije hrbtenice. Že iz razloga težjega dihanja je povsem nemogoče, da bi bila tožeča stranka sama preostale štiri ure, saj jo je potrebno redno obračati tudi ponoči zaradi oteženega dihanja. Pri tem tožeča stranka še pojasnjuje, da ima sicer res električno posteljo z daljinskim upravljalnikom, vendar je zaradi nezmožnosti uporabe rok ne more samostojno uporabljati in upravljati. Kot že navedeno, se pričakuje, da bo tožeča stranka kmalu ponoči zaradi težav pri dihanju uporabljala tudi masko, ki lahko tožeči stranki ob premikanju glave ali vratu (kar je tožeča stranka trenutno še zmožna) zdrsne z obraza, tožeča stranka pa si je zaradi neuporabe rok ne more namestiti nazaj in je tako življenjsko ogrožena zaradi težav z dihanjem. Tožeča stranka že sedaj ponoči za čiščenje dihalnih poti potrebuje izkašljevalnik, saj se samostojno ne more izkašljati in za uporabo izkašljevalnika potrebuje pomoč tretje osebe. Takrat je tožečo stranko namreč potrebno prestaviti na električni invalidski voziček v sedeč položaj, da se s pomočjo naprave prediha in izkašlja. Če se izkašljevanje ne izvaja dosledno in redno, nabrana sluz in slina otežujeta dihanje in lahko zaideta tudi v pljuča, kar lahko povzroči pljučnico in ob zdravstvenem stanju tožeče stranke lahko to zanjo pomeni tudi smrt. Tudi na tem mestu tožeča stranka še pojasnjuje, da sicer lahko upravlja z električnim vozičkom, vendar je pri tem potrebno vedeti, da če tožeči stranki roka zdrsne z konzole za upravljanje, tožeča stranka ne more popolnoma nič, razen počakati na pomoč tretje osebe, da ji roko ponovno namesti na konzolo.

16. Kljub svoji invalidnosti in težkemu stanju tožeča stranka ne želi biti v breme nikomur, temveč si želi biti neodvisna in enakovredna svojim vrstnikom, ki nimajo takšnih težav. Tožeča stranka se zaveda, da je njeno življenje zaradi bolezni tudi časovno omejeno in ga zato želi kvalitetno preživeti.

17. Iz vsega zgoraj navedenega, je povsem jasno, da je tožeča stranka tako v bivanju in samostojnosti vezana na številne omejitve, zaradi česar potrebuje stalno pomoč in prisotnost tretje osebe, od katere je popolnoma odvisna.

18. Člani prvo in drugostopenjske komisije nimajo znanja in ne razumejo resnosti zdravstvenega stanja tožeče stranke, posledično pa tudi niso razumeli ne stanja ne potreb tožeče stranke. Drugostopenjska komisija bi morala oceniti in tudi utemeljiti, glede na to, da se na njeno mnenje sklicuje tudi tožena stranka kot drugostopenjski upravni organ, ali število dodeljenih pripadajočih ur za neodvisno življenje dejansko sovpada s stanjem in zmožnostjo funkcije človeka oziroma konkretno tožeče stranke. Skladno z določbo 5. odstavka 21. člena ZOA se upošteva, da ima uporabnik v kombinaciji s podporno tehnologijo, prilagoditvami življenjskega in delovnega okolja in načrtovanjem fizičnega okolja brez grajenih ovir ter glede na njegovo socialno mrežo, enake možnosti izbire, kot jih imajo drugi državljani. Vendar ne iz drugostopenjskega mnenja komisije ne iz izpodbijane odločbe ne izhaja, kakšno podporno tehnologijo, prilagoditve življenjskega in delovnega okolja in načrtovanje fizičnega okolja brez grajenih ovir ter socialno mrežo naj bi imela tožeča stranka, da bi na tej podlagi imela enake možnosti izbire, kot jih imajo drugi državljani. Pripomočki in prilagoditve, kot jih uporablja tožeča stranka, tožeči stranki ne zagotavljajo samostojnosti in enakopravnosti v smislu aktivnega vključevanja v družbo ali v času počitka, saj kljub temu še vedno potrebuje stalno pomoč in prisotnost tretje osebe, kar je podrobneje opisano tudi v drugostopenjskem mnenju komisije (pri npr. uporabi električnega vozička, račke, toaletnega stola, namestitvi ortroz, čiščenju pripomočkov).

19. Rok in nog zaradi hude motorične okvare in prisotnih deformacij tožeča stranka ne more uporabljati, okrnjena je tudi siceršnja gibljivost telesa, v zgornjem delu telesa tudi zaradi operativne fiksacije hrbtenice, s katero so tožeči stranki izravnali trup in mu omogočili lažje dihanje. Kot izhaja iz izpodbijane odločbe, tožeča stranka pri osebni pomoči in izvajanju vsakodnevnih dejavnosti pretežno potrebuje celotno pomoč druge osebe in je potrebna stalna prisotnost druge osebe. Beseda "pretežno" je v primeru tožeče stranke povsem neprimerna, saj iz opisa zdravstvenega in socialnega stanja tožeče stranke povsem jasno izhaja, da tožeča stranka brez pomoči druge osebe zaradi svojega zdravstvenega stanja ne more narediti popolnoma nič. Pripomočki in prilagoditve, ki jih uporablja tožeča stranka sicer dajejo tožeči stranki zgolj navidezno samostojnost in neodvisnost, vendar zgolj in izključno ob stalni prisotnosti tretje osebe, sama si tožeča stranka s tem ne more pomagati popolnoma nič.

20. Tožeča stranka ni zmožna samostojnosti in neodvisnosti. Samostojno in neodvisno življenje ter enakopravno vključitev v družbo, kar je namen in cilj osebne asistence, lahko tožeči stranki zagotovi le osebna asistenca v polnem obsegu 168 ur tedensko, kar bi "pokrilo" pomoč v obliki osebne asistence v času aktivnega vključevanja v družbo in v času počitka, tudi zaradi za tožečo stranko življenjsko ogrožajočih situacij, ki lahko nastanejo v času, ko tožeča stranka nima pomoči tretje osebe.

21. Posledično izpodbijana odločitev pomeni, da se je breme odgovornosti in finančno breme za preostalih 28 ur tedensko prevalilo na tožečo stranko oziroma na njeno socialno mrežo, kar pa je nedopustno, saj tega tretjim osebam, brez njihovega soglasja, ni mogoče kar avtomatično prevaliti.

22. Če pa je drugostopenjska komisija in posledično tožena stranka ocenila oziroma odločila, da je tožeča stranka zmožna za samostojno in neodvisno življenje ter enakopravno vključenost v družbo v preostalem obsegu ur nad 140 ur tedensko, zlasti za preostali čas 28 ur počitka, praviloma v nočnem času, ko naj ne bi potrebovala osebne asistence, pa bi morala to prav tako utemeljiti in obrazložiti. Tožena stranka torej, kot že navedeno, ne pojasnjuje kakšno podporno tehnologijo, prilagoditve življenjskega in delovnega okolja in načrtovanje fizičnega okolja brez grajenih ovir ter socialno mrežo naj bi imela na voljo tožeča stranka, da bi na tej podlagi imela enake možnosti izbire, kot jih imajo drugi državljani, v kolikor je morda menila, da tožeči stranki zaradi tega ne pripada osebna asistenca v polnem obsegu ur.

23. Smisel ZOA je namreč samostojno in kvalitetno življenje, ne da so uporabniki, ki tega niso zmožni, odvisni od lastne iznajdljivosti zagotovitve stalne pomoči in nadzora do dejansko potrebnega obsega ur. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

24. V odgovoru na tožbo tožena stranka pravi, da je v celoti sledila Mnenju komisije II, saj je strokovna komisija izvedenski organ. Na podlagi tega mnenja tako prvostopenjski kot tudi pritožbeni organ izdata odločbo o pravici do osebne asistence. Strokovna komisija je v pritožbenem postopku ugotovila, da tožnik potrebuje bistveno večji obseg ur osebne asistence, kot mu je bil priznan s prvostopenjsko odločbo in sicer namesto 50 ur priznanih na prvi stopnji, 140 ur v pritožbenem postopku. Tožena stranka poudarja, da tožnik med tednom biva v dijaškem domu CIRIUS Kamnik, med vikendom in počitnicami pa biva doma. Priznan obseg ur osebne asistence po mnenju tožene stranke zadošča za zagotavljanje potreb tožnika. Pri tem je tožena stranka upoštevala tudi, da ima tožnik v domačem okolju zagotovljeno socialno mrežo, ki bi mu lahko nudila pomoč, če bi jo tožnik v času počitka, za ure, ko mu ni priznana osebna asistenca, nujno potreboval. Zaradi navedenega je tožena stranka pri svoji odločitvi v celoti sledila mnenju strokovne komisije.

25. V pripravljalni vlogi z dne 21. 2. 2025 tožeča stranka meni, da je strokovna komisija le izvedenski organ, ki poda mnenje o potrebah uporabnika, ni pa organ, ki bi odločal o dodelitvi ali utemeljenosti osebne asistence. Upravni organi torej ne smejo delovati zgolj kot potrjevalci mnenja strokovnih, izvedenskih organov, ampak morajo opraviti celovito presojo vseh okoliščin primera, upoštevati vse relevantne dokaze in sprejeti zakonito in utemeljeno odločitev, saj sicer kršijo načelo zakonitosti in materialne resnice. Tudi ocenjevalni vprašalniki, ki jih uporabljajo strokovne komisije, ne vsebujejo vseh področij oziroma elementov, ki bi lahko v celoti določali potrebe vsakega posameznika in se uporabljajo kot standardizirana ocenjevalna orodja za oceno potreb po storitvah osebne asistence. Kar pa ne pomeni, da tako strokovne komisije kot upravni organi niso dolžne (še toliko bolj!) skrbno oceniti individualne potrebe posameznega uporabnika. Standardiziran obrazec sam po sebi namreč ne omogoča popolne in pravilne ugotovitve dejanskega stanja, temveč je zgolj in izključno le pripomoček za lažje ocenjevanje, ne more pa zgolj in izključno pomeniti podlage za strokovno mnenje in posledično odločitev upravnega organa o pravici do osebne asistence, kar se dogaja v praksi. Strokovne komisije in upravni organi bi morali oceniti in tudi utemeljiti, ali rezultat ocenjevalnega vprašalnika dejansko sovpada s stanjem in zmožnostjo funkcije človeka.

26. Dodelitev ur osebne asistence uporabniku, ki mu je s tem omogočeno neodvisna, aktivna in enakopravna vključenost v družbo, nikoli in nikdar ne bi smela biti zgolj izračun na podlagi ocenjevalnih vprašalnikov. Uporabniki niso roboti, niso standardizirani uporabniki, ki se jim določajo ure osebne asistence na podlagi standardiziranih ocenjevalnih obrazcev, temveč so individualizirane osebe s svojimi konkretnimi potrebami, ki jih je potrebno skrbno oceniti in jim dodeliti takšno število ur, ki jim bo omogočalo, da lahko, enako kot drugi, kljub svojim omejitvam, polno in učinkovito sodelujejo v družbi na vseh področjih življenja in imajo enake možnosti, večjo neodvisnost, aktivnost in enakopravno vključenost v družbo, skladno s Konvencijo o pravicah invalidov in namenom ZOA. Upravno sodišče je v sodbi v zadevi II U 39/2020-11 z dne 27.1.2023 navedlo, da mnenje komisije ni del upravne odločbe, temveč je eden izmed potrebnih dokazov oziroma strokovnih podlag o odločitvi organa, na katerega se organ pri svoji odločitvi opira. Upravno sodišče je v sodbi še navedlo, da prvi in drugi odstavek 21. člena ZOA jasno določata, da je komisija izvedenski organ, ki izdela mnenje o vsebini in številu ur osebne asistence, nikakor pa navedena določba ne pomeni, da je komisija tista, ki na koncu odloča. Odloča vedno pristojni organ z ustrezno obrazloženo odločbo. Po stališču naslovnega sodišča stranka ima pravico seznaniti se z razlogi odločitve in preudarki, ki so upravni organ vodili pri odločanju. Stopnja podrobnosti, s katero mora biti obrazložena odločba, je določena s tistim, kar zahteva učinkovito pravno sredstvo zoper odločbo v vsakem posameznem primeru.

27. Glede mnenj strokovne komisije in ocenjevalnih obrazcev ter s tem povezane pravice do izjave se je sedaj večkrat izrekla tudi že sodna praksa Upravnega sodišča (npr. sodbe v zadevah: I U 91/2020 z dne 7. 5. 2020, I U 751/2021 z dne 25. 3. 2023, I U 1639/2021 z dne 25. 4. 2023, I U 151/2024 z dne 17. 1. 2025, I U 68/2023 z dne 10. 2. 2025).

28. Tožena stranka nadalje navaja, da po njenem mnenju priznan obseg osebne asistence zadošča za zagotavljanje potreb tožnika, pri čemer tožena stranka posebej poudari, da tožnik med tednom biva v dijaškem domu, med vikendom in počitnicami pa biva doma. Tožeča stranka sicer zaradi podaljšanja šolanja še vedno obiskuje 4. letnik CIRIUS Kamnik in čez teden biva v dijaškem domu, a tožeča stranka ne razume pomena posebnega poudarka bivanja v dijaškem domu, saj je to nekako razumljeno na način, da takrat ur osebne asistence naj ne bi potrebovala, čeprav je bila tožeči stranki pravica do osebne asistence dodeljena za vsa področja, ki jih predvideva ZOA. Uporabnik potrebuje osebno asistenco zaradi svoje invalidnosti ali posebnih potreb, ki ne izginejo zgolj zato, ker se nahaja v dijaškem domu. Če je upravičen do osebne asistence, jo potrebuje v vseh okoljih, kjer se nahaja - ne glede na lokacijo bivanja. Osebje dijaškega doma ni usposobljeno niti odgovorno za opravljanje nalog osebnega asistenta. Njihova naloga ni zagotavljanje celovite osebne pomoči, ki jo potrebuje uporabnik. Osebna asistenca je zagotovljena zato, da uporabnik živi čim bolj neodvisno in enakopravno s svojimi vrstniki. Če bi se obseg ur zmanjšal zgolj zaradi bivanja v dijaškem domu, bi bil uporabnik postavljen v neenak položaj v primerjavi z drugimi dijaki, ki ne potrebujejo asistence za vsakodnevne aktivnosti. Osebna asistenca ne zajema le fizične pomoči, ampak tudi podporo pri komunikaciji, organizaciji, spremljanju pri dejavnostih ipd. Te potrebe ostajajo ne glede na to, ali je uporabnik doma ali v dijaškem domu. ZOA ne določa, da bi bila pravica do osebne asistence vezana na specifično lokacijo bivanja. Namen asistence je omogočiti posamezniku dostojno in neodvisno življenje povsod, kjer se nahaja. Če bi bila osebna asistenca omejena glede na lokacijo bivanja, bi to pomenilo, da bi se v podobnem položaju znašli tudi drugi uporabniki, ki na primer bivajo v študentskih domovih ali specializiranih zavodih, kar bi jim neupravičeno omejevalo dostop do asistence. Mnoge stavbe, vključno z dijaškimi domovi, niso povsem prilagojene gibalno oviranim osebam, kar pomeni, da uporabnik potrebuje še več podpore pri dostopu do prostorov, uporabi sanitarij, premeščanju. Če bi uporabnik med bivanjem v dijaškem domu imel manj osebne asistence, bi lahko to negativno vplivalo na njegovo zmožnost sodelovanja pri pouku, učenju in drugih šolskih obveznostih, kar bi bilo v nasprotju z načelom enakih možnosti pri izobraževanju. Dejstvo, da uporabnik biva v dijaškem domu, ne sme vplivati na njegov dostop do osebne asistence, saj gre za temeljno pravico, ki se nanaša na osebo in njene potrebe, ne pa na kraj bivanja. Sprejemanje takšne omejitve bi lahko pomenilo nevaren precedens, kjer bi se posameznikom začela odrekati osebna asistenca glede na različne situacije bivanja, kar ni skladno z načelom dostopnosti in enakopravnosti.

29. Enako nevaren precedens bi pomenilo tudi sprejemanje odločitev o urah osebne asistence v povezavi s socialno mrežo, ki jo ima uporabnik. Tožeča stranka pravi, da tožena stranka v nadaljevanju odgovora na tožbo še navaja, da je upoštevala tudi, da ima tožena stranka v domačem okolju zagotovljeno socialno mrežo, ki bi mu lahko nudila pomoč, če bi jo tožeča stranka v času počitka za ure, ko mu ni priznana osebna asistenca, nujno potrebovala. Osebna asistenca je namenjena zagotavljanju samostojnosti in neodvisnega življenja uporabnikov osebne asistence in ne nadomeščanju zanašanja na družinske člane ali druge osebe iz socialne mreže. Družinski člani, prijatelji ali drugi iz socialne mreže nimajo pravne obveznosti, da nudijo pomoč uporabniku in tudi ni nujno, da so vedno na voljo. Država ne more predpostavljati, da bodo ti posamezniki opravljali naloge, ki bi morale biti pokrite z osebno asistenco, ki za uporabnika predstavlja in mu zagotavlja stabilno in zanesljivo pomoč, ki jo potrebuje, kar pa nikakor ne velja za socialno mrežo. Družinski člani že tako pogosto skrbijo za uporabnika v različnih oblikah, vendar to ne pomeni, da lahko država na njih ali še na drugo socialno mrežo uporabnika prelaga obveznosti, ki spadajo v sistem osebne asistence - to bi lahko vodilo tudi v izčrpanost in prekomerne obremenitve za svojce in druge osebe iz socialne mreže. Če bi se obseg osebne asistence odvisno od socialne mreže razlikoval med uporabniki, bi to pomenilo diskriminacijo. Uporabniki brez močne socialne mreže bi prejeli več ur, tisti z družino pa manj, kar bi vodilo v neenako obravnavo. Če se določa manj ur osebne asistence zaradi prisotnosti socialne mreže, se uporabniku posredno nalaga odvisnost od socialne mreže, kar krši njegovo pravico do samostojnosti in neodvisnosti. Socialna mreža tako ne bi smela biti eden izmed dejavnikov oziroma kriterij pri odmeri ur osebne asistence (tega ne določa niti ZOA), saj to vodi v neenako obravnavo in omejevanje pravic oseb z invalidnostjo. Odločanje na tej podlagi je tako nezakonito in arbitrarno. Če bi bilo dopustno, da upravni organ omejuje osebno asistenco na podlagi socialne mreže, to pomeni zmanjšanje osebne asistence vsem, ki imajo kakršno koli obliko družinske podpore oziroma socialne mreže, kar bi izničilo bistvo neodvisnega življenja. Nenazadnje je socialna mreža neformalna in sestavljena iz oseb, ki nimajo usposobljenosti, obveznosti ali vloge osebnih asistentov. Uporabniku se ne sme nalagati odvisnosti od oseb, ki za to niso ustrezno usposobljene in niso formalno vključene v sistem osebne asistence. Po eni strani so takšne osebe, kot je tožeča stranka, polnoletne, pravno formalno samostojne, podaljšanja roditeljske pravice Družinski zakonik ne pozna več, lahko se jih sicer postavi pod skrbništvo. Vendar pa se jih po drugi strani, ko bi jim morala biti zagotovljena tudi neodvisnost ter aktivno in enakopravno vključitev v družbo, postavlja v položaj, ko postajajo pri tem odvisni od svoje socialne mreže. Takšno stališče bi moralo biti nedopustno. Tožeča stranka zaradi vseh svojih omejitev, ki so posledica njenega zdravstvenega stanja, potrebuje pomoč pri vseh tistih opravilih in dejavnostih, ki jih ne more izvajati sama zaradi svoje invalidnosti, a jih vsakodnevno potrebuje doma in izven doma, da bi lahko živela neodvisno, aktivno in je enakopravno vključena v družbo.

30. Pravica do osebne asistence ima za tožečo stranko izjemen pomen, saj gre za pravico, ki neposredno vpliva na kakovost njenega vsakdanjega življenja, neodvisnost, samostojnost in enakopravno vključevanje v družbo. Zagotavlja mu osnovne pogoje za dostojno življenje. Daljše trajanje upravnega spora neposredno vpliva na njegove človekove pravice in pravice invalidov, ki poudarjajo enakost, dostojanstvo, nediskriminacijo, osebno avtonomijo, neodvisnost, dostop do izobraževanja in storitev dela, enake možnosti in enakopravno vključevanje v družbo.

31. Tožeča stranka razume, da se zadeve na sodišču obravnavajo skladno z vrstnim redom reševanja zadev, vendar kot že navedeno, pravica do osebne asistence neposredno vpliva na kakovost njenega življenja. Daljše trajanje sodnega postopka tako povečuje negotovost tožeče stranke in občutek omejenosti in nemoči zaradi nezmožnosti neodvisnega, aktivnega življenja in enakopravne vključenosti v družbo, kar na drugi strani vodi v odvisnost od neformalnih oblik pomoči (npr. družinskih članov). Prav storitve osebne asistence namreč dajejo uporabnikom osebne asistence možnost, da živijo neodvisno, aktivno, enakopravno in s tem bolj kakovostno življenje tako doma kot izven doma, na ta način pa so tudi enakopravno vključeni v družbo. Odsotnost osebnega asistenta je za tožečo stranko lahko tudi življenjsko ogrožajoča. Kljub svoji invalidnosti in težkemu stanju tožeča stranka ne želi biti v breme nikomur, temveč si želi biti neodvisna in enakovredna svojim vrstnikom. Tožeča stranka je že v tožbi navedla, da se zaveda, da je zaradi bolezni njeno življenje tudi časovno omejeno in ga želi kvalitetno preživeti.

32. Glede na vse navedeno tožeča stranka naslovno sodišče vljudno zaproša za prednostno obravnavo njene zadeve in da sodišče čim prej odloči o tožbi glede obsega ur osebne asistence.

33. Upravno sodišče je predmetno tožbo prejelo dne 28. 8. 2023. Tako imenovani predhodni preizkus tožbe, ki ga ne opravlja sodnik, je bil zaključen dne 4. 12. 2023, sodišče pa je dne 25. 2. 2025 prejelo pripravljalno vlogo tožeče stranke, ki je bila posredovana toženi stranki v vednost in v pripravljalni vlogi je tožnik zaprosil za prednostno obravnavo. To je razvidno iz uradnega zaznamka strokovne sodelavke (listovna številka 19 v sodnem spisu) z dne 31. 3. 2025. Strokovna sodelavka je v uradnem zaznamku opozorila na prošnjo za prednostno obravnavo in predsednica sodišča je na uradnem zaznamku zabeležila, da se zadeva obravnava prednostno in se dodeli sodniku na sedežu sodišča. Sodnik je zadevo dobil v delo 1. 4. 2025 in jo je uvrstil med ostale absolutno nujne zadeve, ki jih ima v reševanju.

35. V predmetni zadevi je med strankama sporno, ali je odločitev Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti, da je tožnik upravičen do storitve osebne asistence v obsegu 140 ur tedensko, od tega 112 ur praviloma podnevi in 28 ur v času počitka, praviloma v nočnem času, zakonita ali ne. Tožnik v tožbi nasprotuje odločitvi tožene stranke v delu, ki se nanaša na čas počitka ponoči z znižanim številom ur in uveljavlja, da ima glede na njegovo stanje pravico do osebne asistence v (polnem) obsegu 168 ur, to pomeni, da uveljavlja, da bi moral imeti pravico ne samo do 28 ur osebne asistence v času nočnega počitka, ampak bi moral imeti pravico do 56 ur osebne asistence v času nočnega počitka. V zadevi je torej med strankama spornih 28 ur obsega osebne asistence v času nočnega počitka, ki je bil tožniku zavrnjen, in kar je tožnik uveljavljal že v pritožbi in tudi v tožbi.

36. V zvezi s tem spornim delom odločitve tožene stranke sodišče v izhodišču ugotavlja, da je iz Mnenja komisije I (Inštituta za socialno varstvo, ki je dvočlanska

) med drugim razvidno, da se tožnik brez pomoči druge osebe ne more namestiti v posteljo ali vstati iz nje, ne more spreminjati položaja v postelji ali se presedati. Pomoč potrebuje pri spreminjanju sedečega položaja. Druga oseba mu mora pomagati vstati in sesti na toaletni stol in ob tem opraviti potrebno higieno, dvakrat dnevno potrebuje tudi pomoč pri uporabi izkašljevalnika.

Glede socialne mreže pa je ugotovljeno samo, da tožnik živi z mamo in bratom, ki prihaja domov za vikende in počitnice.

Iz Mnenja komisije I tudi izhaja, da je tožnik socialno aktiven, ima prijatelje, s katerimi se druži, skrbi za hišnega ljubljenčka (psa), je član Društva distrofikov Slovenije. V Mnenju komisije I je ugotovljeno, da tožnik potrebuje storitve osebne asistence v obsegu 50 ur v času aktivnega vključevanja v družbo, praviloma podnevi.

37. Iz Mnenja komisije II (Inštituta za socialno varstvo, ki je dvočlanska

) z dne 8. 2. 2023 pa med drugim izhaja, da je tožnik dijak 4. letnika srednje šole CIRIUS Kamnik, smer računalništvo, vključen je v izobraževalni program z enakovrednim izobrazbenim standardom za gibalno ovirane učence, poleg tega je aktiven v dvoranskem balinanju za invalide. Tudi iz Mnenja komisije II je razvidno, da tožnik ne more spreminjati sedečega položaja ali položaja v postelji in da se mu pljučna funkcija postopoma slabša. Za transfer z vozička na posteljo in obratno ima sobno dvigalo, ki pa ga ne uporablja; mati naredi ta premik tako, da ga fizično prenese, ker je to zanj, zaradi poškodovane hrbtenice manj naporno. Le s pomočjo druge osebe zmore v postelji spremeniti položaj telesa. Toaletnega stola v kopalnici ne more uporabiti brez pomoči drugega. Le s pomočjo druge osebe lahko uporabi izkašljevalnik nekajkrat dnevno.

Mnenje komisije II se sklicuje na peti odstavek 21. člena ZOA.

V Mnenju komisije II je tudi povzeto mnenje komisije ZPIZ z dne 1. 3. 2023, po katerem je pri vlagatelju izkazana potreba po 24-urni prisotnosti druge osebe ter stališče, da pritožnik "

potrebuje celotno pomoč druge osebe in izkazuje nujen pogoj 1.6. - stalna prisotnost druge osebe in potrdilo zdravnika za določitev ustreznega števila ur pomoči (noč).

Mnenje komisije II zaključuje, da tožnik potrebuje storitve osebne asistence v obsegu 112 ur v času aktivnega vključevanja v družbo, praviloma podnevi, v obsegu 28 ur pa naj se izvajajo v času počitka, praviloma v nočnem času.

38. Mnenje komisije II naj bi upoštevalo tudi zdravstveno dokumentacijo, ki je sestavni del upravnega spisa. Poleg že omenjenega mnenja komisije ZPIZ z dne 1. 3. 2023, po katerem je pri tožniku izkazana potreba po štiriindvajseturni prisotnosti druge osebe, je po podatkih iz dokumentacije v spisu bilo že meseca maja 2020 ugotovljeno, in sicer v mnenju Komisije za usmerjanje otrok s posebnimi potrebami z dne 16. 7. 2021, da ima deček začetne motnje dihanja v spanju, predvsem v obdobjih REM spanja in da ne zmore osnovnega prehajanja med položaji. Komisija za usmerjanje otrok s posebnimi potrebami je bila štiričlanska, ki so jo sestavljali doktor medicine, specialist fizikalne medicine in rehabilitacije, univ. dipl. psihologinja, profesor defektolog in dr. med specialist pediater. V tem mnenju je bilo med drugim ugotovljeno tudi, da je deček učno uspešen učenec in motiviran za učenje in uspeh, vedoželjen in razgledan, zanimajo ga različne stvari in da ima doma pomoč in podporo, izpostavljena je potreba po razvijanju pozitivne samopodobe.

39. Nadalje je iz podatkov v spisu razvidno, da je bilo že na ambulantnih pregledih dne 19. 3. 2019 in dne 14. 5. 2019 s strani dveh specialistov ugotovljeno, da gre pri (tedaj dečku) za slabšanje funkcijskega stanja v sklopu Duchennove distrofije in da so zato potrebne spremembe njegove tehnične opreme.

Na ambulantnem pregledu dne 27. 8. 2019 je bilo ugotovljeno, da je deček precej zrasel in ga mama ne more več premeščati brez pomoči dvigala. Iz odpustnega pisma UKC Ljubljana z dne 11. 1. 2020 je razvidno, da se je pri dečku skolioza izrazito slabšala. Ves čas je hodil oziroma je bil usmerjan na kontrolo ustreznosti tehničnih pripomočkov,

ki jih je uporabljal, in v tem času je preboleval gripo, pljučnico in bil hospitaliziran na pulmološkem oddelku.

Iz Odpustnega pisma UKC Ljubljana z dne 13. 5. 2022 izhaja zaključek, da se pljučna funkcija postopoma slabša, a je nočna poligrafija še v mejah normale. V odpustnem pismu je omenjeno izvajanje respiratorne fizioterapije z izkašljevanjem dvakrat dnevno in po potrebi večkrat; iz povzetka obravnave na konzilarnem pregledu pri psihologu pa je razvidno, da je deček takrat med drugim pojasnil svoje načrte glede nadaljnjega izobraževanja, opisal je svoje družabno življenje v CIRIUS-u, govoril je o prijateljih, o razvojnih izzivih mladostništva, kako se s tem sooča, tudi preko (črnega) humorja.

40. Na podlagi teh podatkov v spisu in v uvodnem delu povzetih upravnih aktov in vlog tožnika, predvsem upoštevajoč ključne (pri)tožbene ugovore, sodišče ne potrebuje posebne pomoči interdisciplinarno sestavljene skupine strokovnjakov iz družboslovnih (humanističnih) in naravoslovnih ved, da ugotovi, da je tožnik, zdaj sicer že polnoletni mladostnik, v fizičnem smislu močno hendikepiran tekom pretežnega dela njegovega življenja zaradi napredujoče bolezni, ki ga je doletela v zgodnji mladosti, na kar pa on ni imel nobenega vpliva, med tem ko je v psiho-socialnem in intelektualnem smislu tožnik avtonomna in družbeno aktivna oseba, ki premika meje možnega ali verjetnega, in se ob tem (z državo) bori za svojo (in tudi materino) dostojanstvo. Zato mora sodišče v tem upravnem sporu preizkusiti, v kolikšni meri in če (sploh) - v kakšne smislu tožniku stojijo ob strani in dajejo oporo njegovi tožbi naslednji pravni viri:

- določba 2. člena Ustave, ki pravi, da je Slovenija pravna in socialna država, 34. člen Ustave, po katerem ima vsakdo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti, 35. člen Ustave (pravica do zasebnosti) ali 18. člen Ustave (prepoved nečloveškega ravnanja), vse v povezavi s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 23. člena Ustave;

- pravo Evropske unije (Uredba 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti in posledično 7. člen (pravica do zasebnosti) ali 4. člen (prepoved nečloveškega ravnanja) in 47. člen Listine EU o temeljnih pravicah (pravica do pravnega sredstva pred sodiščem) ter Konvencija o pravicah invalidov oziroma Zakon o ratifikaciji konvencije o pravicah invalidov in izbirnega protokola h Konvenciji o pravicah invalidov (zlasti na primer prvi odstavek 1. člena, 3. člen, 19(b). člen);

- sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) v zvezi z zakonodajami držav podpisnic Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) o osebni asistenci v navezavi na pravico do zasebnosti iz 8. člena EKČP in na pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 3. člena EKČP ter

- ZOA, ZUP in ZUS-1, ki bi jih je treba razlagati in uporabljati v skladu s prej omenjenimi pravnimi viri.

41. Upravno sodišče bo presojalo zakonitost izpodbijanega akta z upoštevanjem vseh navedenih pravnih virov po posameznih ključnih sklopih tako z vidika materialnega kot tudi z vidika procesnega prava.

a.)Pomen določbe 2. člena Ustave, da je Slovenija socialna država, v navezavi na pravice iz 34., 35. in 18. člena Ustave, za presojo zakonitosti izpodbijanega akta

42. Z materialno-pravnega vidika je ključno vprašanje za zakonitost odločanja tožene stranke v tovrstnih zadevah in za obravnavo varstva pravic tožnika v tem sporu, kakšen vpliv (če sploh kakšen) ima načelo socialne države iz 2. člena Ustave na odločitve pristojnih organov po ZOA in na način ter intenzivnost sodnega nadzora nad zakonitostjo tovrstnih odločitev organov izvršilne veje oblasti v upravnem sporu.

43. V ustavno-sodni praksi Ustavnega sodišča Republike Slovenije se je postopoma utrdila interpretacija, da je treba načelo socialne države iz 2. člena Ustave razumeti, razlagati in uporabljati v smislu "socialne pravičnosti"

temeljno načelo, ki mu mora biti podrejena zakonodajna aktivnost pri urejanju pravic posameznikov, izvajanje in interpretacija predpisov s strani državnih in drugih pristojnih organov ter sodno odločanje.

Načelo socialne države torej obvezuje vse tri veje oblasti, tudi ko pristojni organi odločajo v posamičnih primerih o pravicah in obveznostih posameznikov. Iz ustavno sodne prakse tudi izhaja ustaljeno stališče, da je solidarnost eno od temeljnih načel socialne države.

Legitimni element načela socialne države je tudi pozitivna diskriminacija (socialno, funkcionalno) šibkejših, tako da v morebitnem privilegiranju socialno šibkejših Ustavno sodišče ne vidi nedovoljene diskriminacije,

ampak uveljavitev načel socialne države, tudi lahko s ciljem zagotavljanja dejanske enakopravnosti.

Pravni koncept pozitivne diskriminacije oziroma posebnih pravic za (socialno, funkcionalno) šibkejše je bil uporabljen na primer, ko je šlo za odpravljanje neenakosti slepih v sodnih postopkih

in za presojo pravil o rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov.

Eden od bistvenih elementov načela socialne države je vprašanje, ali je posameznik postavljen oziroma se je znašel v deprivilegiranem položaju iz razlogov, na katere ni mogel vplivati.

44. V precej novejši zadevi (v primerjavi z do sedaj navedenimi) je Ustavno sodišče izpeljalo interpretacijo, da načelo socialne ne ureja neposredno človekovih pravic in temeljnih svoboščin, vendar pa se pri opredelitvi njihove vsebine to načelo kot temeljno vrednostno izhodišče ustavne ureditve lahko izraža v večji ali manjši meri, kar vpliva na razlago vsebine pravic in svoboščin, zagotovljenih z Ustavo. V večji meri se to načelo izraža v primerih, ki jih je (jezikovno ali vrednostno) predvidel že ustavodajalec. Vendar tudi v primeru pravice do splošne svobode ravnanja iz 35. člena Ustave, ki se sicer v temelju povezuje z njenim negativnim statusom, to načelo ni brez pomena. Ustavno sodišče pravi, da je izrazitejše v primeru večplastno asimetričnih razmerij in eksistenčnih razpolaganj, ko lahko z normativno močjo ustavnega vrednostnega izhodišča z obveznostjo varstva v pozitivnem pomenu celo povratno (so)določa in (so)pogojuje možnost uresničevanja splošne svobode ravnanja v življenjski stvarnosti. Tako splošna svoboda ravnanja ne zavezuje samo zakonodajalca, temveč tudi sodno vejo oblasti, ki jo po ustaljeni ustavnosodni presoji zavezuje dolžnost ustavnoskladne razlage.

45. V tej isti zadevi Ustavno sodišče pravico do splošne svobode ravnanja iz 35. člena Ustave, ki je relevantna tudi v obravnavanem primeru, opredeljuje kot pravico posameznika, da "

razpolaga sam s seboj in s tem, kar mu je kot osebi lastno, brez zunanjih vplivov; za posameznika je namreč pomembno, da izbere svoj življenjski slog, da razvije svojo osebnost in da živi tako, kot se sam odloči. Splošna svoboda ravnanja temelji v jamstvu nedotakljivosti človekove telesne in duševne celovitosti ter njegove zasebnosti in osebnostnih pravic s pripoznanjem zmožnosti samostojnega odločanja. Možnost poklicnega in osebnega razvoja, vključno z doseganjem in razvojem statusa, položaja oziroma ugleda v življenjskem okolju so ob nesporni pomembnosti eksistenčne varnosti neločljivi elementi, ki opredeljujejo dostojanstvo in osebnost vsakega posameznika.

je pogojena z družbeno vpetostjo in torej tudi z načelom socialne vključenosti, ki je sestavni del načela socialne države iz 2. člena Ustave.

46. Načelo socialne države torej ni načelo, ki bi ga zakonodajalec, ko ureja splošna razmerja, ali organ izvršilne veje oblasti, ko odloča o posamični pravici ali obveznosti, lahko upošteval, ali pa ne in to po popolnoma svobodni (diskrecijski) izbiri, ampak gre za obvezujoče temeljno ustavno načelo, ki sloni tudi na konceptu pozitivne (in ne zgolj negativne) svobode.

Zakonodajalec je zavezan, da sprejema take predpise, ki bodo zagotavljali socialno varnost posamezniku v primerih, ko iz razlogov, na katere posameznik ni imel nobenega vpliva, ne more v enaki meri uresničevati določenih pravic, na primer ne more pridobivati dohodka na trgu dela, nima dostopa do javnih storitev, ali je prikrajšan za eksistenčni minimum.

Ob tem je treba izpostaviti, kar je relevantno za obravnavani primer, da morebiti varovana vrednota po določbi Ustavnega sodišča z dne 3. 2. 2011 ni zgolj eksistenčni minimum, ampak mora socialna država zagotavljati socialni minimum, ki ne pomeni le življenjskega minimuma za preživetje, temveč zagotavlja možnosti za negovanje medčloveških odnosov ter možnosti sodelovanja v družbenem, kulturnem in političnem življenju.

47. Približno 5 let po odločbi Ustavnega sodišča z dne 3. 2. 2011 se zdi, da sta izvršna in zakonodajna veja oblasti z zakonodajnimi spremembami Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev in Zakona o socialno varstvenih prejemkih poskušala vrniti mejo omenjenega minimuma zaščite nazaj na stanje, ko se s sistemom socialnega varstva varuje zgolj eksistenčni minimum oziroma "

zadovoljevanje minimalnih življenjskih potreb

torej, ko je ogroženo preživetje posameznika,

48. To vprašanje o zavarovani meji, ki hkrati pomeni minimalno mejo, ko se še lahko (za)varuje človekovo dostojanstvo,

v odločbi Ustavnega sodišča z dne 7. 7. 2016 sicer ni bilo jasno razrešeno. Ustavno sodišče v najnovejši odločbi glede interpretacije načela socialne države, tudi s sklicevanjem na odločbo z dne 7. 7. 2016, pravi, da je socialna država dolžna na temelju pravice iz 50. člena Ustave zagotoviti ogroženemu posamezniku "

ustrezno pomoč. Namen oziroma cilj prvega in drugega odstavka 50. člena Ustave je, da se posameznikom zagotavljata ekonomska varnost in človekovo dostojanstvo.

Vendar pa, ko Ustavno sodišče v nadaljevanju odločbe opredeljuje standard "

" posamezniku, ki je v socialni ali ekonomski stiski in potrebuje pomoč. Po stališču Ustavnega sodišča je z načelom socialne države zavarovan "

Če ta ni zavarovan, gre po stališču Ustavnega sodišča za poseg v pravico iz 50. člena Ustave,

ki ga je treba presojati na podlagi tretjega odstavka 15. člena Ustave.

49. Vendar za obravnavani spor ta meja eksistenčnega minimuma ni toliko bistvena oziroma je po mnenju Upravnega sodišča niti ni mogoče avtomatično prenašati na področje socialne asistence za invalidne osebe zaradi koncepta varstva zasebnosti v luči temeljnih načel ZOA in v določenih primerih tudi zaradi prepovedi nečloveškega ravnanja, kot bo razvidno iz nadaljevanja te sodbe. Za obravnavani primer je namreč bolj bistveno vprašanje, kakšen pomen ima za presojo zakonitosti izpodbijanega akta v tem primeru del obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča v zadevi U-I-73/15 z dne 7. 7. 2016 pod točko B.-I, kajti ena od ključnih spornih okoliščine med strankama je sklicevanje tožene stranke na "socialno mrežo" iz petega odstavka 21. člena ZOA.

50. V zadevi U-I-73/15 z dne 7. 7. 2016 pod točko B.-I obrazložitve namreč Ustavno sodišče v dveh odstavkih pravi:

"Temeljna značilnost pravic iz sistema socialnega varstva (tudi sistema socialnih pomoči) je njihova subsidiarnost. Navedeno pomeni, da morata posameznik in družina izčrpati prav vse možnosti zagotavljanja preživetja z lastnimi močmi. Preden sta lahko upravičena do socialne pomoči, morata uveljaviti vse pravice iz nadrejenega sistema socialnega zavarovanja, izterjati dolgove (npr. preživnino), sprejeti vsako (predvsem plačano) delo in zmanjšati razpoložljivo premoženje. Zato se poudarja, da je sistem socialne pomoči zadnja, varovalna mreža širšega sistema socialne varnosti, ki naj omogoči človekovega dostojanstva vredno življenje. Prav tako je namen socialne pomoči omogočiti ponovno samostojno življenje /.../ Gre za zagotavljanje t. i. življenjskega minimuma za preživetje posamezniku, ki je v socialni ali ekonomski stiski in potrebuje pomoč."

51. Ta dva citata bi lahko bila pomembna za presojo zakonitosti izpodbijanega akta, ker je tožena stranka v izpodbijanem aktu odločitev oprla na določbo petega odstavka 21. člena ZOA, ki pravi, da se pri odločitvi upošteva med drugim glede na njegovo "

", da ima uporabnik enake možnosti izbire, kot jih imajo drugi državljani. Pri(tožnik) pa je opozoril, da njegova mama nima več te fizične zmožnosti, ki jo je imela do tožnikove polnoletnosti za čas nege in pomoči v zvezi z zmanjšano zmožnostjo dihanja tožnika ponoči.

52. Glede omenjenih dveh citatov Upravno sodišče ugotavlja, da sklicevanje tožene stranke na "socialno mrežo" iz petega odstavka 21. člena ZOA ne more imeti podlage v obravnavani obrazložitvi oziroma v omenjenih dveh citatih odločbe Ustavnega sodišča z dne 7. 7. 2016 pod točko B.-I. in sicer iz treh razlogov. Prvič: pod razdelkom B.-I. Ustavno sodišče še ne izvaja presoje skladnosti izpodbijanih določb omenjenih zakonov in podzakonskega predpisa z Ustavo. To presojo začne Ustavno sodišče konkretno izpeljevati šele v razdelku B.-II. omenjene odločbe. Drugič: v odločbi U-I-73/15 z dne 7. 7. 2016 je Ustavno sodišče presojalo ustavnost določb o ugotavljanju in dodeljevanju socialne pomoči iz javnih sredstev v primeru, kadar dohodek osebe (uporabnika) ne dosega določene meje in v taki situaciji je povsem razumljivo in brez kakršnega koli dvoma prav, da je sistem socialne pomoči subsidiaren in je odvisen od ugotovitve dohodkovnega in materialnega položaja upravičenca oziroma njegovih družinskih članov.

V primeru pravice do osebne asistence zaradi invalidnosti pa ne gre za denarno socialno pomoč, ki bi bila pogojena s premoženjskim stanjem osebe. Po določbi prvega odstavka 6. člena ZOA je vsakemu, ki izpolnjuje s tem zakonom določene pogoje, "

ne glede na njegov dohodek ali premoženje

," zagotovljena osebna asistenca pod enakimi pogoji. In tretjič: oba navedena citata v odločbi Ustavnega sodišča sta vzeta iz teoretičnih del nosilcev akademske stroke, objavljenih v letih 2002, 2010 in 2011, med tem ko je bil ZOA sprejet leta 2017.

53. To pomeni, da zavarovana vrednota v konkretnem primeru (v vsakem primeru) ni eksistenčni minimum tožnika v času nočnega počitka, ampak so zavarovane vrednote: da ima tožnik na sploh enake možnosti izbire, kot jih imajo drugi državljani (peti odstavek 21. člena ZOA); njegovo polno in učinkovito sodelovanje v družbi na vseh področjih; večja neodvisnost in aktivnost (1. člen, prvi odstavek 2. člena, prva, tretja in četrta alineja 3. člen ZOA; 1. člen, 3. člen, 4. člen, 3. člen in 19(b) člen MKPI); svoboda izbire (druga alineja 3. člena ZOA) in seveda pravica do zasebnosti iz 35. člena Ustave v povezavi s pravico do varnosti in osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave ter celo (lahko) pravica do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 18. člena Ustave.

54. Ker pa ZOA nedvomno spada na področje socialnega varstva je potrebno izpostaviti tudi uveljavljeno stališče Ustavnega sodišča, "

da vsebina pravice do socialne varnosti ni določena z Ustavo, niti Ustava ne zagotavlja točno določenih socialnih pravic

." Iz ustavne določbe izhaja le obveznost države, da ustvari pogoje in možnosti za uresničevanje socialne varnosti. Kakšne ukrepe bo država za to izbrala, Ustava ne določa. Posebne človekove pravice na področju socialne varnosti (socialne pravice) se uresničujejo pod pogoji, določenimi z zakonom: torej na podlagi zakonov, ki določijo krog upravičencev, vrsto in obseg upravičenj, pogoje za pridobitev in način uresničevanja pravic. "

Ustavnosodna presoja zakonske ureditve ekonomskih in socialnih pravic je glede na njihovo naravo nujno zadržana in omejena na ugotavljanje, ali je zakonodajalčeva rešitev v skladu z javnim interesom.

" Ustavno sodišče se osredotoča izključno na zakonsko določena sredstva in na razmerje med uporabljenimi sredstvi in namenom zakonodajalca. "

Ustava zakonodajalca ne zavezuje, da sprejme določene ukrepe, ampak mu daje možnost izbire.

" Zakonodajalec torej lahko sprejme vsak ukrep, ki bo pomenil izpolnitev njegove obveznosti. Pri tem je seveda vezan na ustavna načela in spoštovanje ustavno zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Vendar mu to ne preprečuje, da v mejah svoje pristojnosti določa kriterije, po katerih bo določena podobna dejanska stanja med seboj razlikoval in na njih vezal različne pravne posledice.

Tovrstna diskrecija, s katero zakonodajalec zasleduje ustavno dopustne cilje, je bistvena sestavina zakonodajne pristojnosti.

55. Če je ustavnosodna presoja zakonske ureditve socialnih pravic glede na njihovo naravo, kot pravi Ustavno sodišče, nujno zadržana in omejena na ugotavljanje, ali je zakonodajalčeva rešitev v skladu z javnim interesom, mora biti tudi Upravno sodišče pri presoji zakonitosti posamičnega akta o neki socialni pravici pozorno na to, kako podroben, natančen oziroma intenziven je lahko sodni nadzor nad upravnimi odločitvami tudi na področju osebne asistence.

56. Posebej za področje varstva invalidov Ustavno sodišče pravi, da "

Ustava v prvem odstavku 52. člena določa, da je invalidom v skladu z zakonom zagotovljeno varstvo ter usposabljanje za delo. Kot ena temeljnih socialnih pravic je posebno varstvo invalidov izpeljano iz načela socialne države iz 2. člena Ustave. Določba vsebuje zakonski pridržek, kar pomeni, da je zakon tisti, ki natančneje določa vsebino te ustavne pravice (upravičence, vrsto in obseg pravic in pogoje za njihovo uživanje). Zakonodajalec mora upoštevati posebne potrebe invalidov zaradi njihovih telesnih ali duševnih okvar oziroma prizadetosti in pri tem slediti namenu, zaradi katerega je ustavno varstvo invalidov ustavnopravno zagotovljeno. Tako kot za vse ustavne pravice je tudi za pravico iz prvega odstavka 52. člena Ustave izrednega pomena njena povezava z drugim odstavkom 14. člena Ustave, ki vsebuje načelo enakosti pred zakonom. Spoštovanje načela enakosti in zagotavljanje enakega obravnavanja je torej ena od temeljnih zahtev, na katero morajo paziti tako zakonodajalec kot tudi drugi normodajalci, ki sprejemajo predpise na podlagi zakona.

57. Ta ustaljena, temeljna in izhodiščna stališča Ustavnega sodišča glede interpretacije načela socialne države na področju socialnega varstva postavljajo v ospredje tega upravnega spora dilemo, ali je res sodna presoja oziroma v kolikšni meri je sodna presoja lahko "zadržana" in kdaj gre (lahko) za bolj ali manj široko polje proste presoje ali celo diskrecijo upravnih organov, ko gre za odločanje o določenih ugodnostih, upravičenjih ali celo pravicah s področja socialne varnosti.

58. Specifične okoliščine v tem konkretnem primeru so takšne, upoštevajoč (pri)tožnikov opis v pritožbi in tožbi, glede tveganja za njegovo življenje med spanjem, torej v nočnem času, da v predmetni zadevi morda ne gre zgolj za varstvo dostojanstva iz 34. člena Ustave v navezavi na pravico do svobode ravnanja iz 35. člena Ustave, ampak je treba upoštevati tudi pozitivne obveznosti v zvezi s pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 18. člena Ustave,

ki se po stališču Ustavnega sodišča navezuje na 3. člen EKČP.

Pravica iz 18. člena Ustave pa je z razliko od pravic iz 34. in 35. člena Ustave zavarovana absolutno; v njo ni dovoljeno poseči oziroma jo omejiti - tudi ne z upoštevanjem načela sorazmernosti.

59. Ravnanje, ki naj bi bilo nečloveško, mora sicer dosegati potrebno (minimalno) raven resnosti, da pade pod okvir 18. člena Ustave, pri čemer je ocena te minimalne ravni relativna in odvisna od narave in konteksta ravnanja, načina in metode izvrševanja ravnanja, trajanja, fizičnih in psihičnih učinkov, lahko je odvisna od spola, starosti in zdravstvenega stanja.

Če pa se v postopku ugotavljanja dejanskega stanja morebiti izkaže, da zdravstveno stanje vlagatelja zahtevka za osebno asistenco ni takšno, da bi zavrnitev osebne asistence v času nočnega počitka lahko dosegla minimalno raven, ki se zahteva za prepoved nečloveškega ravnanja, potem je treba primer presojati z vidika minimalne ravni varstva pravice do fizične in psihične oziroma moralne integritete posameznika iz 8. člena EKČP

(ki ustreza 35. členu Ustave), ki pa ni absolutna pravica; v njo je dopustno poseči, vendar mora biti ta poseg v skladu z načelom sorazmernosti iz tretjega odstavka 15. člena Ustave.

60. Dva temeljna sklepa za obravnavani upravni spor izhajata iz zgoraj opredeljenega načela socialne države oziroma socialne pravičnosti v navezavi na ustavne pravice do človekovega dostojanstva (34. člen Ustave), zasebnosti (35. člen ustave) in prepovedi nečloveškega ravnanja (18. člen Ustave) ter v navezavi na ugovore (pri)tožnika v upravnem postopku in v upravnem sporu.

61. Tožnik je prepričljivo utemeljeval že v pritožbi in tudi v tožbi, da izpodbijani akt nepravilno ocenjuje njegovo stanje in potrebo po stalni osebni asistenci ponoči. Uveljavljal je 56 ur osebne asistence ponoči namesto dodeljenih 26 ur glede na to, da se mu zdravstveno stanje poslabšuje, da vedno težje diha, ne samo, ko je prehlajen, da bo zaradi težav pri dihanju ponoči moral uporabljati masko, ki si jo sam ne more popraviti (v času pisanja tožbe je glavo in vrat še lahko premikal); že v času upravnega postopka pa je dejal, da ponoči potrebuje izkašljevalnik, ki ga sam ne more uporabljati, ker se mora prestaviti na električni invalidski voziček. Njegove navedbe potrjuje zdravstvena dokumentacija v spisu, da je po mnenju Komisije za usmerjanje otrok s posebnimi potrebami že sredi leta 2021 imel začetne motnje dihanja v spanju; v odpustnem pismu UKC z dne 13. 5. 2022 je bilo tudi ugotovljeno slabšanje pljučne funkcije, priporočeno je bilo izkašljevanje dvakrat ali večkrat na dan ter izvajanje respiratorne fizioterapije. V mnenju interdisciplinarne komisije ZPIZ z dne 1. 3. 2023 je celo izrecno navedeno, da je pri njem izkazana potreba po 24-urni prisotnosti druge osebe ter temu ustrezna določitev števila ur pomoči ponoči. Velika razlika med zaključki Mnenja komisije I, ki je ugotovila potrebo po osebni asistenci v obsegu samo 50 ur praviloma podnevi, in zaključki iz Mnenja komisije II, da bi tožnik potreboval storitve osebne asistence v obsegu 112 ur podnevi in 28 ur v času počitka ponoči, kaže, da je vsaj prvo omenjeno mnenje verjetno bilo očitno napačno.

62. Zaradi vsega navedenega sodišče lahko naredi sklep, da je bilo že v upravnem postopku jasno, da tožnikov zahtevek, ki se nanaša na razliko od 140 ur, ki so mu dodeljene, do polnega obsega ur osebne asistence (168 ur na teden), ki ga je tožena stranka zavrnila, zadeva varstvo pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 18. člena Ustave oziroma ima tožnik glede pravice iz 18. člena Ustave zahtevek, ki ni očitno neutemeljen.

Gre namreč za absolutno pravico, v katero ni dovoljeno poseči, jo omejiti, tudi ne z upoštevanjem načela sorazmernosti, kar v predmetni zadevi predstavlja materialno-pravni vidik spora s konkretnimi procesnimi posledicami.

63. V situaciji, ko ima stranka zahtevek glede 18. člena Ustave, ki ni očitno neutemeljen, mora namreč biti presoja tveganja in pravno relevantnih dejstev, kaj bi se lahko zgodilo, če bo tožnik imel samo 26 ur osebne asistence ponoči namesto 56 ur, izvedena zelo skrbno, natančno in celovito.

To pomeni, da se mora dejstvo, da ima tožnik zahtevek glede 18. člena Ustave, ki ni očitno neutemeljen, odražati tudi v procesnih možnostih, ki bi jih tožnik moral imeti že v upravnem postopku, da bi tožena stranka dovolj skrbno, natančno in celovito ocenila dejansko stanje tudi na podlagi tožnikovih navedb, da ne bi prišlo ne samo do nezakonite odločitve glede pravice oziroma upravičenosti do določenega obsega storitev osebne asistence, ampak tudi da ne bi prišlo do posega v pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja. To bo natančneje opredeljeno v naslednjem razdelku obrazložitve.

64. Drugi temelji sklep, ki ga sodišče lahko naredi iz do sedaj obravnavane vsebine, pa je, da tožena stranka, ker ima tožnik zahtevek glede prepovedi nečloveškega ravnanja, ki ni očitno neutemeljen, ni imela nobene diskrecije oziroma polja proste presoje pri ugotavljanju dejstev in odločanju, četudi gre za storitev s področja socialnega varstva, in da sodna presoja Upravnega sodišča v upravnem sporu o zakonitosti izpodbijanega akta iz istega razloga tudi ne more biti zadržana.

b.)Pomen prava EU za presojo zakonitosti izpodbijanega akta:

65. Kljub temu, da je sodišče presojo zakonitosti izpodbijanega akta začelo z vidika Ustave, podprto z nekatero sodno prakso ESČP, pa je potrebno v okviru presoje zakonitosti izpodbijanega akta preveriti tudi, ali tožena stranka v konkretnem primeru morebiti izvaja (tudi) pravo EU v smislu člena 51(1) Listine EU o temeljih pravicah (v nadaljevanju: Listina),

torej ali izpodbijana odločitev spada na področje uporabe Uredbe 883/2004.

66. Sodišče EU je že odločilo, da je treba pri vprašanju, ali določena zadeva spada na področje uporabe Uredbe 883/2004 ali ne, upoštevati konstitutivne elemente vsake dajatve, zlasti njene cilje in njene pogoje dodelitve, in ni pomembno, ali je dajatev z nacionalno zakonodajo opredeljena za dajatev socialne varnosti. Pri tem je treba upoštevati, da morata biti kumulativno izpolnjena dva pogoja za to, da zadeva spada na področje Uredbe 833/2024. Po praksi Sodišča EU je dajatev mogoče šteti za dajatev socialne varnosti v smislu Uredbe 883/2004:

"če je upravičencem dodeljena na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, brez vsakršne posamične ali diskrecijske presoje osebnih potreb, in

če se nanaša na eno od tveganj, izrecno naštetih v členu 3(1) Uredbe št. 883/2004."

je oseba dobila pomoč osebnega pomočnika na podlagi zakona o storitvah za vsakodnevna opravila (nakupovanje, gospodinjenje, pranje perila) okoli pet ur na teden, da bi ji bilo s tem omogočen srednješolski študij na Finskem. Vendar pa se je ta oseba v času vložitve zahtevka selila v Estonijo, da bi tam tri ali štiri dni na teden opravljala študij prava, v domači kraj na Finskem pa bi se vračala vsak konec tedna. To pomeni, da bi se zaprošene storitve v času njenega študija opravljale zunaj Finske, državna administracija pa je temu nasprotovala. Poleg drugih vprašanj je finsko vrhovno sodišče v postopku na podlagi 267. člena Pogodbe o delovanju EU postavilo tudi vprašanje, ali je osebna pomoč po zakonu o storitvah za invalide, dajatev za bolezen v smislu člena 3(1) Uredbe 883/2004.

Uredba 883/2004 namreč ne razlikuje med dajatvami in storitvami v tem smislu, da bi bil pojem "dajatev"

, ki bi izključeval storitve (osebne asistence).

68. Sodišče EU je odločilo, da je prvi pogoj za to, da zadeva spada na področje Uredbe 883/2004 izpolnjen, ker je v finskem zakonu o storitvah za invalide upoštevanje individualne potrebe zadevne osebe sicer večkrat omenjeno, vendar pa diskrecijska pravica, ki jo dajejo nekatere določbe domačega zakona, ne zadeva pridobitve pravice do osebne pomoči, temveč načine, na katere je ta pomoč dodeljena, in njen obseg, saj mora občina osebno pomoč zagotoviti, če je prosilec hudo invalidna oseba, ki prebiva na njenem ozemlju, ne glede na prihodke te osebe.

69. Tudi v obravnavani zadevi je tako, da je že zakonodajalec Republike Slovenije upravičenje do osebne asistence opredelil kot "pravico", ki je iztožljiva, in na drugi strani je zakonodajalec določil, da ima pristojni organ obveznost oziroma dolžnost, da to pravico zagotovi, če oseba izpolnjuje zakonske pogoje. To izhaja med drugim iz določil prvega odstavka 1. člena, druge alineje 3. člena, prvega stavka 4. člena, prvega odstavka 5. člena, prvega odstavka 6. člena, četrtega odstavka 21. člena ZOA. Da ne gre za diskrecijo ampak za pravico, je pravzaprav nujno na predmetnem področju varstva invalidov v starostni skupini od 18 do 65 let - po eni strani zaradi potrebe po jasnem vzpostavljanju načela socialne države v praksi socialnega varstva invalidov, kot obvezujočega ustavnega načela, in na drugi strani zaradi potrebe po postavljanju mej socialni državi v razmerju do civilne družbe oziroma tiste sfere, ki je prepuščena svobodi posameznika in njegovemu socialnemu (tudi širšemu družinskemu) okolju. Tako mora imeti invalid na podlagi čim bolj določno opredeljenih kriterijev v ZOA, ki jih mora pristojni organ natančno ugotavljati v vsakem posamičnem primeru, pravico, da določeno storitev od države tudi iztoži, če je to potrebno, in da v teh zadevah ne gre za neke vrste socialne "ugodnosti" za invalide, ki bi bile odvisne od diskrecijske ali celo bolj ali manj arbitrarne odločitve upravnih organov ali drugih nosilcev javnih služb. Kajti v tem primeru ne bi bilo več mogoče govoriti o obvezujočem ustavnem načelu socialne države in invalid kot avtonomen posameznik, ne bi bil subjekt pravic na področju načela socialne države, ampak zgolj objekt v (u)pravnem postopku za odločitev o osebni asistenci. Prvi pogoj, da predmetna zadeva, kot je urejena v Republiki Sloveniji, spada na področje Uredbe 883/20024 je torej izpolnjen.

70. V zvezi z drugim pogojem pa je po interpretaciji Sodišča EU v zadevi

treba preučiti, ali se dajatev iz postopka v glavni stvari nanaša na eno od tveganj, ki so izrecno naštete v členu 3(1) Uredbe št. 883/2004.

Sodišče EU nadaljuje, da je glede zavarovanja za primer potrebe po stalni pomoči in postrežbi v svoji sodni praksi bistvu že presodilo, da je treba dajatve, ki se nanašajo na tveganje potrebe po stalni pomoči in postrežbi, čeprav imajo njim lastne značilnosti, izenačiti z "dajatvami za bolezen" v smislu člena 3(1) Uredbe št. 883/2004. Vendar to enačenje tveganja potrebe po stalni pomoči in postrežbi s tveganjem bolezni predpostavlja tudi, da je cilj dajatev "

izboljšati zdravstveno stanje in življenje osebe

," ki potrebuje stalno pomoč in postrežbo.

To je zlasti podano, kadar gre, ne glede na način financiranja teh sistemov za kritje stroškov, ki jih povzroči stanje potrebe osebe po stalni pomoči in postrežbi ter, ki se vsaj hkrati nanašajo na nego, zagotovljeno osebi in izboljšanje njenega vsakodnevnega življenja, tako da se ji zlasti zagotovi kritje opreme ali pomoči tretjega. Sodišče EU je zavzelo tudi stališče, da so dajatve, ki se nanašajo na tveganje potrebe po stalni pomoči in postrežbi, največ komplementarne glede na "klasične" dajatve za bolezen, ki

spadajo na področje uporabe člena 3(1)(a) Uredbe št. 883/2004, in niso nujno njihov sestavni del.

ugotovilo, da za osebno pomoč, določeno s finskim zakonom o storitvah za invalide, ni mogoče šteti, da je "

namenjena izboljšanju zdravstvenega stanja upravičenca, ki je povezano z invalidnostjo

Ob tem se je Sodišče EU oprlo tudi na besedilo 1. člena finskega zakona o storitvah za invalide, in sicer, da je njegov cilj ustvariti pogoje, ki invalidom omogočajo, da živijo in so dejavni z drugimi kot enakovredni člani družbe ter preprečevati in odpravljati neprijetnosti in ovire zaradi invalidnosti, skratka pomagati invalidom pri prostočasnih dejavnostih, sodelovanju v družabnem življenju in ohranjanju socialne interakcije, da udejanjajo svoje odločitve.

Sodišče EU je tudi upoštevalo, da iz pripravljalnega gradiva za omenjeni finski zakon izhaja, da je potreba po pomoči, ki se nanaša na nego, zdravljenje ali spremljanje, izrecno izključena iz področja uporabe osebne pomoči.

Zaradi tega je Sodišče EU odločilo, da zadeva A ne spada na področje sekundarnega prava EU, to je Uredbe 883/2004. Vendar pa je hkrati odločilo, da je Finska vseeno dolžna zagotavljati omenjeno dajatev osebi

iz razloga, ker določili členov 20. in 21. Pogodbe o delovanju EU (PDEU), torej primarno prav EU, nasprotuje temu, da prebivalcu države članice, ki je hudo invaliden, njegova občina prebivališča zavrne dajatev, kot je osebna pomoč iz postopka v glavni stvari, ker prebiva v drugi državi članici, da bi tam opravil visokošolski študij. Določili 20. in 21. člena PDEU namreč urejata status državljana EU in pravico da ima vsak državljan Unije pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic.

V obravnavani zadevi tega čezmejnega elementa v sporu med strankama tega upravnega spora sicer ni.

71. Vendar pa je v obravnavani zadevi z razliko od zadeve

zelo dvomljivo, ali je drugi pogoj za to, da predmetna zadeva spada na področje Uredbe 883/2004, izpolnjen, ali ne. V zvezi s tem Upravno sodišče najprej ugotavlja, da je Sodišče EU v zadevi

priznalo, da je pomoč osebnega pomočnika invalidu v obsegu okoli 5 ur na teden za prevzem vsakodnevnih opravil, zlasti nakupovanja, gospodinjenja in pranja perila za to, da bi oseba A lahko študirala, dajatev za bolezen v smislu člena 3(1) Uredbe 883/2004. Zato brez kakršnega koli dvoma tudi osebna asistenca v obravnavani zadevi pomeni dajatev za bolezen po členu 3(1) Uredbe 883/2004. V zadevi A, z razliko od obravnavanega zadeve, pa ni bilo vprašljivo (dvomljivo), da storitev osebnega pomočnika ni bila namenjena izboljšanju zdravstvenega stanja osebe

72. V tem upravnem sporu pa ni mogoče brez dvoma zaključiti, da storitev osebne asistence po ZOA v smislu dajatve za bolezen po členu 3(1) Uredbe 883/2004 ni v določenem delu namenjena tudi izboljšanju zdravstvenega stanja tožnika, ki je povezano z njegovo invalidnostjo.

ZOA tega namena izrecno ne izključuje. V določilu 8. alineje prvega odstavka (točka a.) 7. člena ZOA je omenjena pomoč pri jemanju zdravil in opravljanju drugih aktivnosti v zvezi z zdravjem, pri čemer je sicer dodano tudi /.../"

saj se za opravljanje storitve ne zahteva posebnih znanj

". Pod točko c.) četrte alineje istega določila je omenjeno tudi "

ohranjanje zdravja v zdraviliščih in na drugih krajih

omenja varovanje zdravja uporabnika storitev v 9 točki drugega odstavka 12. člena; določeno prepletanje med zdravstvenim varstvom in osebno asistenco je vsebovano tudi v določbi člena 7(3) Pravilnika o osebni asistenci. Poleg tega bi bilo za konkreten primer zelo težko reči, da 28 spornih dodatnih ur osebne asistence zaradi tožnikovih težav z dihanjem ni namenjenih med drugim tudi izboljšanju zdravstvenega stanja tožnika zaradi njegove invalidnosti.

73. Upravno sodišče sicer meni, da je sporna storitev v konkretnem primeru namenjena tudi izboljšanju zdravstvenega stanja upravičenca, kar za presojo o tem sicer ni bistveno, saj je v primeru dileme glede interpretacije Uredbe 883/2004 o tem, ali zadeva spada na področje Uredbe 883/2004, odločilno stališče Sodišča EU, še posebej ob dodatnem vprašanju, ali je za uporabo Uredbe 883/2004 potreben tudi t.i. čezmejni element, ki je bil v zadevi A podan,

74. Vendar pa se Upravno sodišče ni odločilo, da bi prekinilo postopek in Sodišču EU poslalo predhodno vprašanje glede interpretacije Uredbe 883/2004 v tem konkretnem primeru. To za razrešitev tega upravnega spora namreč ni nujno. Upravno sodišče ima v zvezi s tem avtonomijo, ali v konkretnem primeru postaviti vprašanje po 267. členu PDEU, ali ne. Zaradi zdravstvenega stanja tožnika je treba v tej zadevi čim prej odločiti in dati toženi stranki jasne napotke, kako mora ravnati v ponovljenem postopku, pri čemer vprašanje, ali zadeva spada na področje prava EU, ali ne, v ničemer ne spreminja intenzivnosti ali tehnike presoje zakonitosti izpodbijanega akta. Uredba 883/2004 namreč nima nekih posebnih pravil, ki bi prišle v poštev v obravnavanem primeru, določili 20. in 21. člena PDEU pa brez dvoma v tem upravnem sporu ne prideta v poštev, ker ni čezmejnega elementa v sporu oziroma ker tožnik ne uresničuje oziroma vsaj ne pravi, da bi želel uresničevati pravico do prostega gibanja med vsaj dvema državama članicama EU. V predmetni zadevi namreč ne gre za vprašanje, ki je bilo tudi bistveno v zadevi

, in sicer, ali je Finska zavezana zagotavljati pomoč osebnega pomočnika tudi v času, ko je tožnica v Estoniji. Poleg tega je sodna praksa Sodišča EU na predmetnem področju zelo skopa.

Na drugi strani - torej z razliko od sodne prakse Sodišča EU, - pa je je sodna praksa ESČP dovolj obširna, dalj časa razvijajoča se in natančna, da lahko služi Upravnemu sodišču kot nujna usmeritev.

75. Nadalje, sodišče v tej zadevi ni postavilo predhodnega vprašanja Sodišču EU o tem, ali predmetni spor spada na področje Uredbe 883/2004, ker je za ključne določbe prava EU, ki pa bi bile relevantne v primeru, če za uporabo Uredbe 833/2004 obstoj t.i. čezmejnega elementa ne bi bil potreben, to je za pravice iz Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), Sodišče EU že odločilo, da po vsebini in obsegu ustrezajo določbam iz EKČP oziroma je treba na tem področju upoštevati prakso ESČP. Po stališču Sodišča EU, izraženem na različnih pravnih področjih, namreč pravica do varstva zasebnosti iz 7. člena Listine ustreza pravici iz 8. člena EKČP,

pravica iz 4. člena Listine (prepoved nečloveškega ravnanja) ustreza pravici iz 3. člena EKČP

in pravica iz 47(1) in (2). člena Listine (učinkovito sodno varstvo) ustreza pravici iz 6(1) člena EKČP.

c.)Presoja (ne)zakonitosti izpodbijanega akta z vidika ZOA in Zakona o splošnem upravnem postopku ob upoštevanju sodne prakse ESČP:

76. Zaradi bolj natančne in celovite presoje zakonitosti izpodbijanega akta z vidika materialnih in procesnih zakonskih določb in že omenjenih primarnih (ustavnih in evropskih) pravnih virov bo sodišče v tem razdelku najprej navedlo nekaj relevantnih sodb ESČP s področja osebne asistence in varstva pravic iz EKČP zato, da bi iz tega izpeljalo obvezujoče minimalne standarde, ki jih je treba upoštevati v praksi in v tem konkretnem primeru.

77. V izhodišču obravnave in upoštevanja sodne prakse ESČP na področju osebne asistence je potrebno izpostaviti, da so v skladu z načelom subsidiarnosti varstva človekovih pravic v postopku pred ESČP v prvi vrsti države podpisnice EKČP tiste, ki so dolžne zagotavljati varstvo človekovih pravic iz EKČP in da je mehanizem varstva človekovih pravic pred ESČP subsidiaren. Načelo subsidiarnosti z vidika sodne prakse ESČP pa v navezavi na varstvo pravice do zasebnosti iz 8. člena EKČP pomeni, da če sodišče države podpisnice EKČP podrobno pretehta dejstva in na konsistenten način upošteva standarde varstva človekovih pravic na podlagi EKČP in prakse ESČP, in če domače sodišče ustrezno uravnoteži na eni strani interese pritožnika in na drugi strani splošne interese, potem v primeru pritožbe stranke zoper odločitev organa države podpisnice EKČP v postopku pred ESČP ni naloga ESČP, da nadomesti presojo domačih organov in sodišč s svojo presojo, zlasti ne v delu, ki se nanaša na uporabo načela sorazmernosti, razen če za to v konkretnem primeru ne obstajajo močni razlogi oziroma neovrgljivi;

standard močnih oziroma neovrgljivih razlogov velja tudi za subsidiarnost na področju osebne asistence in 8. člena EKČP.

78. Če pa organi in sodišča v državi podpisnici EKČP dejansko ne opravijo omenjenega tehtanja in ustreznega uravnoteženja nasprotnih interesov oziroma pravic v skladu z načelom sorazmernosti, ob upoštevanju sodne prakse ESČP, ampak to naredijo zgolj pavšalno oziroma formalistično, potem lahko ESČP ugotovi kršitev procesne dimenzije določila 8. člena EKČP, ne da bi se samo spustilo v konkretno tehtanje nasprotujočih si interesov oziroma pravic in v takem primeru niti ne pride v poštev uporaba doktrine določenega polja proste presoje.

To polje proste presoje, ki ga ESČP daje državam podpisnicam EKČP, ko gre za 8. člen EKČP, pa je v posamezni vrsti zadeve odvisno tudi od tega, v kolikšni meri obstajajo skupna pravila oziroma primerljiva raven zaščite konkretne kategorije oseb med državami podpisnicami EKČP, lahko tudi na podlagi prava EU, in seveda od tega, v kolikšni meri gre razumljivo za demokratično sprejete različne strategije, kadar gre pretežno za ukrepe ekonomsko-socialne narave.

Polje proste presoje držav podpisnic EKČP je torej odvisno od vrste legitimnih ciljev in od narave ukrepov.

V zvezi z zahtevki na podlagi 8. člena EKČP, še posebej, če zadevajo področje socialno-ekonomske ali zdravstvene politike, ESČP pravi, da imajo države članice široko polje proste presoje. Vendar pa v primerih, ko gre za poseg v pravico do zasebnosti iz 8. člena EKČP oseb(e), ki spada(jo) med posebej ranljive posameznike, in ki so morebiti bili podvrženi določeni diskriminaciji v preteklosti, med katere ESČP uvršča tudi invalide in področje osebne asistence, je polje proste presoje države bistveno ožje.

79. Zlasti ti zadnji omenjeni dejavniki iz sodne prakse ESČP v konkretnem primeru govorijo za to, da ima Slovenija z vidika sodne prakse ESČP bolj ozko (kot ne) polje proste presoje, kadar je relevantno določilo 8. člena EKČP v primeru invalidov; polja proste presoje pa seveda ni, če gre za pravico do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 3. člena EKČP.

80. V primerih sporov v zvezi z osebno asistenco, ki so do sedaj prišli pred ESČP, se seveda zahtevki (pri)tožnikov bolj kot na varstvo pravice do osebne avtonomije in zasebnosti iz 8. člena EKČP v smislu negativne svobode, to je, da država ne sme poseči v avtonomijo posameznika, nanašajo na koncept svobode v pozitivnem smislu, to je, da ima država tudi določene pozitivne obveznosti, da zavaruje osebno avtonomijo posameznika.

Tak je tudi obravnavani primer, ker je med strankama sporno, ali je tožena stranka izpolnila svoje obveznosti glede varstva koncepta pozitivne svobode glede zavrnjenega dela zahtevka za 28 ur osebne asistence tožniku ponoči, tako da bi bil tožnik upravičen do osebne asistence v polnem obsegu.

81. Nadalje, ESČP v tovrstnih sporih izpostavlja, kar je pomembno v obravnavani zadevi, in sicer: pomen osebne avtonomije, identitete, pravica do osebnega razvoja, do navezovanja stikov z drugimi, do mobilnosti in kakovosti življenja,

upoštevanje partikularnih potreb posameznika, pravica do samouresničevanja,

načelo svobodne izbire za uporabnika osebne asistence, socialna vključenost in da mora ugotovljena stopnja potrebe po osebni asistenci temeljiti na kompleksni in personalizirani evalvaciji konkretne invalidnosti. Ocena ne sme temeljiti zgolj na zdravstvenih podatkih, ampak tudi na drugih indikatorjih stopnje posameznikove avtonomije.

Pomembno je, če se je vlagatelj zahtevka za osebno asistenco v postopku skliceval ne samo na zdravstveno dokumentacijo, ampak tudi na socialne razmere.

Ni torej dovolj, da se organ opre na točkovalnik standardiziranega obrazca, ki ga izpolni strokovna komisija.

je ESČP izpostavilo dejstvo, da je bil(a) (pri)tožnik/ca izpostavljen(a) možnosti, da bo prisiljen(a) živeti v okoliščinah, ki so bile v konfliktu z njegovim oziroma njenim močno izraženim konceptom intimne svobode, identitete (sebstva).

, ki se je nanašala na angleški zakon o prepovedi diskriminacije invalidov, ni šlo za to, da pritožnica, ki jo je pri 47 letih zadela kap, sčasoma ni mogla več sama kontrolirati in opravljati potrebe po odvajanju, ampak je ponoči zgolj potrebovala pomoč, da je dvakrat do trikrat prišla do toalete in jo uporabila na njenem domu. Do te pomoči iz državnih sredstev je prišla po tem, ko je pred tem večkrat padla. Vendar ji je pristojni organ po določenem času odvzel to upravičenje, da je uživala pomoč dodeljene osebe tekom noči, da je lahko prišla do toalete, in ji je namesto te storitve zagotovil vložke za inkontinenco in posebne vpojne rjuhe. Tožnica je v postopku pred domačimi sodišči uveljavljala, da ji je ta odločitev nesorazmerno posegla v njeno pravico do zasebnosti iz 8. člena EKČP glede elementa njenega dostojanstva, psihološke integritete, neodvisnega življenja, njenega odnosa do partnerja, ki je v postopku pred domačimi organi in sodišči jasno izrazil, da ni sposoben izvajati omenjene nege ponoči;

uveljavljala je tudi v postopku pred organi in sodišči v Združenem kraljestvu, da je vrhovno sodišče na zadnji stopnji sojenja dalo preširoko diskrecijo upravnemu organu. Vrhovno sodišče Združenega kraljestva je po tehtanju javnega interesa in upravičenja (pri)tožnice njeno pravno sredstvo zavrnilo kot neutemeljeno.

V postopku pred ESČP je vlada Združenega kraljestva zagovarjala, da ker gre za vprašanje (re)alokacije finančnih sredstev, ki so v državi omejena, ima izvršna veja oblasti široko polje presoje, kako porazdeliti ta sredstva.

ESČP je razsodilo, da ni našlo močnih oziroma neovrgljivih razlogov za to, da bi moralo ESČP napraviti drugačno tehtanje nasprotujočih pravic tožnice in javnega interesa, kot so to tehtanje opravila sodišča v Združenem kraljestvu.

EKČP namreč nima Ustavi RS primerljive materialno-pravne določbe o socialni državi, razen kolikor ne gre za vprašanje različnih oblik diskriminacije.

83. Tovrstni spori pred ESČP pa lahko odpirajo tudi vprašanja varstva pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja (3. člen EKČP) in ni nujno, da gre zgolj za pravico do varstva zasebnosti.

V tem kontekstu ESČP med bistvenimi komponentami storitev osebne asistence izpostavlja tudi kakovost, ustrezno organiziranost, usposobljenost izvajalcev oziroma profesionalizacijo storitev osebne asistence.

Pomoč invalidu s strani kogar koli, ki ni za to posebej usposobljen, varstvu pravice iz 3. člena EKČP ne zadostuje in ESČP lahko v takem primeru ugotovi kršitev pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja.

84. ESČP pri vprašanju, ali odločitev o osebni asistenci zadeva pravico iz 8. člena EKČP upošteva tudi, ali so okoliščine takšne, da bi odtegnitev osebne asistence pomenila zgolj poseg v pravico do izbire dodatne, boljše, dražje storitve, ali pa bi brez določene storitve ali pripomočka oseba bila v celoti prikrajšana za varstvo njene avtonomije.

85. V dveh primerih zoper Romunijo je ESČP tudi upoštevalo, da so pristojni organi v državi podpisnici EKČP v oceni stanja upoštevali tudi možnost pomoči, ki jo je posamezniku lahko nudila družina.

86. Pomembno je, da v zadevah odločanja o osebni asistenci upravni organi in sodišča v državah podpisnicah EKČP ne naložijo prevelikega dokaznega bremena (pri)tožniku

in seveda, da organi po vsebini obravnavajo konkretizirane ugovore pritožnika.

Pri presoji tehtanja poštenega ravnotežja med pravicami posameznika iz 8. člena EKČP in javnim interesom,

pa ESČP v primeru 8. člena EKČP uporablja (blagi) test o tem, ali je napadeno odločitev oziroma tehtanje mogoče sprejeti kot dovolj razumno

pod pogojem, da so organi in sodišča države podpisnice EKČP pred tem upoštevali minimalne kriterije in standarde iz sodne prakse ESČP. To natančneje pomeni, da ESČP uporablja standardiziran test iz drugega odstavka 8. člena EKČP, ki v prvem koraku vključuje presojo, ali ima ukrep legitimen namen in če je nujen v demokratični družbi in v okviru testa nujnosti upošteva določeno mero polja proste presoje in uporabi test razumnosti.

87. Ob upoštevanju zgornjih usmeritev, ki na podlagi 1. člena EKČP pomenijo minimalne standarde iz sodne prakse ESČP na podlagi 8. in 3. člena EKČP Upravno sodišče v povezavi z načelom socialne države iz 2. člena Ustave in ZUP ugotavlja, da ocena dejanskega stanja kot podlage za odločitev, da se tožniku ne prizna 28 ur več osebne asistence v času nočnega počitka, ni bila dovolj kompleksna, skrbna, natančna in celovita, saj tožena stranka ni upoštevala oziroma ni jasno, kako je upoštevala konkretne ugovore pritožnika glede nujne potrebe po osebni asistenci v obsegu 56 ur ponoči. Iz obrazložitve odločbe ni razvidno, zakaj je tožena stranka zavrnila preostanek zahtevka v obsegu 28 ur osebne asistence do polnega obsega 168 ur na teden.

88. Tožnik je namreč že v pritožbi natančno pojasnil, zakaj nujno potrebuje dodatnih 28 ur osebne pomoči tudi v času počitka ponoči zaradi težav z dihanjem. Pri tem se je pritožnikov opis stanja nanašal na tri legitimne elemente vloge za osebno asistenco: na njegovo zdravstveno stanje, na njegove socialne razmere in na njegovo intimno utemeljitev želje po čim večji varnosti, avtonomnosti in neodvisnosti glede na njegovo doživljanje koncepta svobode; drugi in tretji element vključujeta tudi tožnikov interes oziroma tožbeni ugovor glede neobremenjevanja njegove mame z upravno odločbo o osebni asistenci.

89. Kar zadeva element zdravstvenega stanja ponoči in nevarnosti, da bi brez pomoči osebne asistence v zvezi z oslabljenim dihanjem bil življenjsko ogrožen, je vsekakor pomembno, da so se njegova natančna pojasnila ujemala z zdravstveno dokumentacijo glede razvoja njegovih težav z dihanjem, ki jo je sodišče povzelo na začetku te obrazložitve; še posebej je pomembno, da se njegova pojasnila ujemajo z mnenjem komisije ZPIZ z dne 1. 3. 2023, da je pri vlagatelju izkazana potreba po 24-urni prisotnosti druge osebe ter da potrebuje celotno pomoč in prisotnost druge osebe.

90. Iz izpodbijane odločbe nadalje ni razvidno, da bi tožena stranka kakor koli upoštevala izražene potrebe ter želje tožnika v smislu drugega odstavka 2. člena ZOA, to je glede njegovega razumevanja avtonomije, dostojanstva in neodvisnosti tudi v navezavi na njegove socialne razmere, natančneje glede obremenjevanja tožnikove mame (1. člen; prvi odstavek 2. člena; prva alineja 3. člena ZOA; peti odstavek 21. člena ZOA).

91. Glede petega odstavka 21. člena ZOA izpodbijana odločba nima nobene obrazložitve o tem, kaj tožena stranka konkretno misli oziroma kaj točno je ugotovila, kar naj bi imelo vpliv na določitev obsega ur osebne asistence, ko zgolj navaja določbo petega odstavka 21. člena ZOA. Ta sicer določa, da s pri določitvi osebne asistence upošteva, da ima uporabnik v kombinaciji s podporno tehnologijo, prilagoditvami življenjskega in delovnega okolja in načrtovanjem fizičnega okolja brez grajenih ovir ter "

", enake možnosti izbire, kot jih imajo drugi državljani. Ravno na to se je nanašal eden od osrednjih ugovorov tožnika v tožbi; tožeča stranka ga je odprla na treh mestih v tožbi in še bolj obsežno v pripravljalni vlogi, sicer pa je že v pritožbi v opisovanju svojih želja in razumevanja avtonomije in osebne identitete jasno navedel, da ne bi želel z odločbo o osebni asistenci obremenjevati svoje mame in je za to navedel tudi tehtne razloge.

92. Tožena stranka namreč lahko vidik "socialne mreže"v primeru, da to po izraženem namenu pristojnega organa pomeni vključevanje druge osebe v pomoč ali "storitve osebne asistence", v tovrstnem upravnem odločanju uporabi kvečjemu, če to naredi v skladu z načeli svobodne izbire uporabnika osebne asistence, ob upoštevanju procesnih garancij iz ZUP, ne samo uporabnika osebne asistence, ampak tudi osebe, ki naj bi uporabniku v določenem delu nudila takšno nadrecipročno, spontano pomoč na podlagi emotivno-vrednostne solidarnosti posameznika, ki je takšno pomoč pripravljen nuditi, kar pa je nekaj povsem drugega kot sistemska, racionalno-pravna in objektivno opredeljena solidarnost v ZOA.

V konkretnem primeru pa tožena stranka ne samo, da se zdi, da je šla z odločitvijo v nasprotje z mnenjem in željami tožnika, tudi tožnikove mame ni v zvezi s tem konceptom "socialne mreže", ki ga tožena stranka zgolj omenja, ne navede pa, kaj to konkretno pomeni v kontekstu pravnega odločanja, nič vprašala. To je v nasprotju z načelom socialne države iz 2. člena Ustave, ki po interpretacijah Ustavnega sodišča zajema koncept subsidiarnosti sistema socialne varnosti v situaciji, ko gre za denarno socialno pomoč. V konkretni zadevi pa ne gre za denarno socialno pomoč, ampak za pravico do osebne asistence invalida po ZOA.

93. S procesnega vidika pa navedene napake v obrazložitvi izpodbijanega akta pomenijo, da drugostopenjski organ ni odgovoril na ključne pritožbene ugovore, s čimer je kršil določilo drugega odstavka 245. člena ZUP;

poleg tega izpodbijani akt v zgoraj omenjenih elementih nima tistih elementov obrazložitve, ki jih predpisuje 1., 3. in 6. točka prvega odstavka 214. člena ZUP.

K tem procesnim napakam je morebiti prispevalo tudi dejstvo, da tožnik ni dobil možnosti, da bi se seznanil in da bi odgovoril na ugotovitve Mnenja komisije II preden je bila izdana odločba. To predstavlja samostojno kršitev pravice do izjave oziroma obrambe v upravnem postopku iz prvega odstavka 9. člena oziroma prvega odstavka 138. člena ZUP. V navezavi na pravico do izjave oziroma obrambe v upravnem postopku v tem smislu, da je treba pred izdajo odločbe ugotoviti vsa dejstva in okoliščine, ki so za odločitev pomembne, in strankam omogočiti, da uveljavijo in zavarujejo svoje pravice in pravne koristi, to pomeni, da se stranka lahko izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo, je tožena stranka kršila tudi določbo 6. točke prvega odstavka 146. člena ZUP, po kateri mora uradna oseba, ki vodi postopek, stranki na ustni obravnavi ali izven ustne obravnave pisno oziroma ustno na zapisnik omogočiti, da se seznani z uspehom dokazovanja "

94. S procesnega vidika je torej izpodbijani akt obremenjen z absolutno bistveno kršitvijo iz 3. in 7. točke drugega odstavka 237. člena ZUP.

95. Iz dostopnih sodb s področja ZOA izhaja, da gre vsaj s procesnega vidika za ponavljajoče se istovrstne napake pri odločanju pristojnih organov na področju osebne asistence. To kažejo sodbe Upravnega sodišča izdane v zadevah: I U 91/2020 z dne 7. 5. 2020 (kršitev pravice do izjave stranke o mnenju strokovne komisije pred izdajo izpodbijanega akta);

II U 39/2020 z dne 27. 1. 2023 (kršitev pravice do izjave v zvezi z argumenti iz pritožbe in mnenjem strokovne komisije ter pomanjkljiva obrazložitev odločbe);

I U 751/2021 z dne 25. 5. 2023 (kršitev pravice do izjave in pomanjkljivo obrazložena odločba)

; I U 1639/2021 z dne 31. 1. 2024 (kršitev pravice do izjave po izvedenem dokaznem postopku in premalo obrazložena odločba)

; II U 338/2021 z dne 27. 3. 2024 (premalo podrobna obrazložitev odločbe in kršitev pravice do izjave stranke o mnenju strokovne komisije pred izdajo izpodbijanega akta)

; II U 310/2023 z dne 28. 5. 2024 (kršitev pravice do izjave tudi v zvezi z mnenjem strokovne komisije in pomanjkljiva obrazložitev)

; II U 361/2023 z dne 12. 6. 2024 (premalo podrobna obrazložitev odločbe)

; II U 46/2024 z dne 21. 10. 2024 (kršitev pravice do izjave stranke in neobrazložena odločba);

III U 190/2024 z dne 25. 11. 2024 (neobrazložena odločba glede na pritožbene ugovore);

I U 1861/2023 z dne 8. 1. 2025 (med drugim tudi kršitev pravice do izjave stranke in pomanjkljiva obrazložitev odločbe)

; I U 151/2024 z dne 17. 1. 2025 (kršitev pravice do izjave in pomanjkljiva obrazložitev odločbe).

96. Tožena stranka bo morala prilagoditi način odločanja v tovrstnih zadevah interpretacijam prava s strani Upravnega sodišča. V nasprotnem primeru gre za nespoštovanje načela pravne države iz 2. člena Ustave v navezavi na načela delitve oblasti, v okviru česar imajo sodišča nalogo na neodvisen in nepristranski način ne samo odločati v posamičnih zadevah, ampak tudi razlagati pravo tudi na ravni zakona ali podzakonskih predpisov tako, da je to v skladu z Ustavo in obvezujočimi mednarodnimi pogodbami.

97. Ob vsem navedenem sodišče še pripominja, da določba desetega odstavka 20. člena ZOA nima nobenega vpliva na zgoraj navedene interpretacije.

Edina možna razlaga določbe desetega odstavka 20. člena ZOA - v okoliščinah konkretnega primera - da je ta v skladu z Ustavo (157. člen v navezavi na 23. člen Ustave), je, da primeri, ko drugostopenjski organ odloči drugače kot prvostopenjski organ, niso omejeni na tiste, ki jih ureja ZUP, ampak jih je zakonodajalec v desetem odstavku 20. člena ZOA hotel širiti. Ta določba pa seveda ne more pomeniti, da drugostopenjskemu organu, kadar sprejme drugačno odločitev kot prvostopenjski organ, pri čemer drugostopenjski organ v konkretnem primeru ni za tožnika odločil v škodo glede na obseg ur, ki mu jih je dodelil prvostopenjski organ, ni treba upoštevati vseh ostalih določb ZUP.

98. Čeprav gre za pomembno zadevo, ki ima širši javni pomen, sodišče v tem upravnem sporu ni odločilo na podlagi izvedbe javne glavne obravnave. To bi namreč približno za 3 tedne podaljšalo čas, ko bi tožnik prišel do sodbe v situaciji, ko je treba zaradi njegovega zdravstvenega stanja v času nočnega počitka čim hitreje reagirati in zavarovati njegove temeljne pravice. V predmetni zadevi niso izpolnjeni institucionalni pogoji oziroma narava stvari v smislu prvega odstavka 65. člena ZUS-1 ne dopušča, da bi sodišče v sporu polne jurisdikcije odločilo, do kolikšnega obsega osebne asistence je tožnik upravičen oziroma, ali je upravičen do obsega 168 ur na teden, kot uveljavlja v tožbi. Postopek glede ugotavljanja potrebnega obsega ur osebne asistence je predpisan z udeležbo strokovnih komisij inštituta za socialno varstvo v 20. in 21. členu ZOA. Tožeča stranka glavne obravnave niti ni predlagala. Poleg tega je bilo že na podlagi tožbe, obrazložitve akta ter upravnih spisov očitno, da je treba tožbi ugoditi in upravni akt v izpodbijanem delu odpraviti na podlagi prvega odstavka 64. člena ZUS-1 in za to ni bila potrebna glavna obravnava (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1). Pri tem je sodišče upoštevalo, da je tudi ESČP v več sodbah izrecno zavzelo stališče, da lahko nacionalni organi pri odločanju o opravi glavne obravnave upoštevajo načelo učinkovitosti in ekonomičnosti, saj bi sistematično opravljanje obravnav preprečilo zahtevo po sojenju v razumnem roku

še posebej, kadar sodišče tožbi ugodi. Glede na ustaljeno sodno prakso ESČP je to posebej upravičeno in ne predstavlja kršitve 6. člena EKČP v tistih primerih, ko se ne postavljajo nobena v zadevi relevantna dejanska (ali pravna) vprašanja, ki jih ne bi bilo mogoče pravilno razrešiti že na podlagi spisa.

99. Zaradi specifičnosti primera glede na stopnjo zdravstvene ogroženosti tožnika, če bi tožnik ostal brez osebne asistence, ki mu je bila priznana z drugostopenjsko odločbo, se je sodišče v izreku sodbe omejilo na to, kar je po vsebini napadal tožnik v tožbi. Zato je sodišče v prvi točki izreka sodbe odločilo, da se izpodbijana odločba drugostopenjskega organa odpravi samo v delu, v katerem tožena stranka ni priznala osebne asistence v polnem obsegu 168 ur, ki jih je zahteval tožnik, in se samo v tem delu zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek.

V preostalem delu ostane odločba tožene stranke v veljavi, tako da mora tožnik še naprej nemoteno prejemati osebno asistenco v obsegu 140 ur. O delu tožnikovega zahtevka, da mu pripada osebna asistenca v polnem obsegu, ki pa je bil zavrnjen, pa mora tožena stranka brez odlašanja odločiti čim prej po prejemu te sodbe. Pri tem je tožena stranka vezana na pravno mnenje sodišča glede uporabe materialnega prava in na njegova stališča, ki se tičejo postopka (peti odstavek 64. člena ZUS-1).

100. Sodišče je v skladu s 4., 3. in 2. točko prvega odstavka 64. člena ZUS-1 tožbi ugodilo zaradi nepravilne uporabe materialnega prava (1. člen, prvi in drugi odstavek 2. člena, prva alineja 3. člena in peti odstavek 21. člena ZOA) in kršitve pravil postopka (1. odstavek 9. člena, prvi odstavek 138. člena, šesta točka prvega odstavka 146. člena, drugi odstavek 254. člena, 1., 3. in 6. točka prvega odstavka 214. člena ZUP) ter posledično nepopolno ugotovljenega stanja za del zahtevka od priznanih 140 ur na teden do polnega obsega osebne asistence.

101. Tožeča stranka je zahtevala tudi povrnitev stroškov postopka. ZUS-1 v 3. odstavku 25. člena določa, da sodišče, kadar ugodi tožbi in upravni akt odpravi, tožniku glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve v upravnem sporu prisodi pavšalni znesek povračila stroškov skladno s pravilnikom, ki ga izda minister za pravosodje, prisojeni znesek pa plača toženec. Zadeva je bila rešena na seji, tožnika pa je v postopku zastopala odvetnica, zaradi česar se mu priznajo stroški v višini 285,00 EUR (drugi odstavek 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu). Tako obračunani stroški se povišajo za 22% DDV, torej za 62,70 EUR. Glede na navedeno je tožnik upravičen do 347,70 EUR. Zakonske zamudne obresti od stroškov postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo. Plačana sodna taksa se v skladu s 37. členom Zakona o sodnih taksah stranki, ki v sporu uspe, vrne po uradni dolžnosti, ne da bi se posebej odločalo o njenem vračilu.

Iz Mnenja komisije I specifične strokovne kvalifikacije članov niso razvidne; iz drugega odstavka 21. člena ZOA pa izhaja, da morata člana komisije imeti najmanj štiri leta strokovnega in praktičnega znanja s področja invalidskega, socialnega in zdravstvenega varstva.

Mnenje komisije I, prvi odstavek na strani 3.

Tudi iz Mnenja komisije II specifične strokovne kvalifikacije članov te komisije niso razvidne.

Ibid. drugi in četrti odstavek na strani 5.

Izvida ambulantnih pregledov z dne 19. 3. 2019 in z dne 14. 5. 2019.

Ambulantni pregled z dne 18. 12. 2022; Odpustno pismo UKC Ljubljana z dne 13. 5. 2022.

Uradni list RS, št. 37/2008, 15. 4. 2008; v nadaljevanju MKPI. Po določbi člena 19(b) MKPI države pogodbenice te konvencije priznavajo enako pravico vsem invalidom, da živijo v skupnosti in enako kot drugi odločajo ter sprejemajo učinkovite in ustrezne ukrepe, ki jim omogočajo polno uživanje te pravice ter polno vključenost v skupnost in sodelovanje v njej, ter zagotavljajo, da imajo invalidi tudi dostop do različnih storitev na domu ter bivalnih in drugih podpornih storitev v skupnosti, vključno z osebno pomočjo, potrebno za življenje in vključitev v skupnost ter za preprečevanje osamljenosti ali izločevanja iz skupnosti.

Odločba Ustavnega sodišča, U-I-72/93, 20. 4. 1995, odst. 36; glej tudi odločbo Ustavnega sodišča U-I-249/10, 15. 3. 2012, odst. 22.

Glej: odločbo Ustavnega sodišča Up-39/94, 4.4.1995, odst. 3. V zadevi U-I-25/92 z dne 4. 3. 1993 (odst. 10) Ustavno sodišče celo pravi, da je načelo pravičnosti "vodilno načelo pri urejanju vseh razmerij v pravni in socialni državi".

Odločbe Ustavnega sodišča U-I-252/99, 11. 4. 2002, odst. 5; U-I-36/00, 11. 12. 2003, odst. 15; U-I-403/02, 12. 12. 2002, odst. 9; U-I-111/01, odst. 7.

Odločbi Ustavnega sodišča U-I-303/96, 27. 2. 1997, odst. 6 in U-I-260/98, 9. 11. 2000, odst. 6.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-298/96, 11. 11. 1999, odst. 15.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-146/07, 13. 11. 2008, odst. 14-18.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-36/06, 5. 2. 2009, odst. 13.

Glej na primer: odločbo Ustavnega sodišča v zadevi U-I-41/23 z dne 10. 4. 2025, odst. 21.

Odločba Ustavnega sodišča Up-14/21, 13. 1. 2022, odst. 21. V tej zadevi je šlo za problem bistveno spremenjenih okoliščin po sklenitvi kreditnih pogodb za nakup stanovanj v švicarskih frankih.

Odločba Ustavnega sodišča Up-14/21, 13. 1. 2022, odst. 21.

O modernih teoretičnih nastavkih za načelo socialne države oziroma o tem, da je treba ločiti med sistemom pravičnosti kot objektivnim (in ne subjektivnim) fenomenom in dobrodelnostjo (v civilni družbi), kajti druga omenjena vrednota tudi zaradi prevelike subjektivnosti ne vzpostavlja potrebne družbene kohezivnosti in ker druga vrednota ne temelji na konceptu iztožljivih pravic, ki edini lahko vzpostavi razmerje moči med državo in posameznikom in vzpostavlja pogoje za razvoj meritokracije, glej: Durkheim, Émile, [1893], 1960,

De la division du travail social (Septième édition, Presses universitaires de France, Paris)

Professional Ethics and Civic Morals (Routledge and Kegan Paul, London)

. Na teh nastavkih je gradil svoje temeljno delo John Rawls v delu "Teorija pravičnosti", kjer je med drugim zagovarjal tezo, da bi pod tančico nevednosti o tem, kaj ljudi čaka tekom življenju, pristali na konsenz v družbeni pogodbi, da je neenakost v družbi upravičena, dokler še deluje v korist najnižjih oziroma deprivilegiranih slojev (Rawls, John, 1971,

The Theory of Justice, Harvard University Press, Cambridge Massachusetts

Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča U-I-282/94, 18. 10. 1995, odst. 9; U-I-166/03, 11. 11. 2004, odst. 8; U-I-339/98, 21. 1. 1999, odst. 10.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-178/10, 3. 2. 2011, odst. 25.

Glej odločbo Ustavnega sodišča U-I-73/15, 7. 7. 2016, odst. 36.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-41/23 z dne 10. 4. 2025, odst. 22.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-73/15, 7. 7. 2016, odst. 13-14.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-36/00, 11. 12. 2003, odst. 14; glej tudi starejše odločbe Ustavnega sodišča: U-I-310/96, 5. 2. 1998, odst. 11, U-I-111/95, 5. 3. 1998, odst. 7; U-I-282/94, 18. 10. 1995, odst. 13.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-192/05, 15. 12. 2005, odst. 4.

Po tej določbi nihče ne sme biti podvržen (med drugim) nečloveškemu ravnanju.

Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča v zadevi U-I-60/03, 4. 12. 2003, odst. 15; Up-613/16, 28. 9. 2016, odst. 15

Glej sodbo ESČP v zadevi Kudla v Poland, App. no. 30210/96, 26. 10. 2000, odst. 91.

Savran v Denmark, App. no. 57467/15, 7. 12. 2021, odst. 172.

V originalnem angleškem jeziku v sodni praksi ESČP se uporablja izraz: "arguable claim". Glej na primer: Soering v . the U.K., App. no. 14038/88, 7. 7. 1989, odst. 85, 117.

". Glej na primer mutatis mutandis sodbo ESČP v zadevi: Paposhvili v Belgium, App. no. 41738/10, 13. 12. 2016, odst. 187.

Po tej določbi se določbe iz Listine EU o temeljnih pravicah uporabljajo za za države članice samo, ko izvajajo pravo EU.

Gre za Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, Uradni list EU, L 166/1, 30. 4. 2004; v nadaljevanju: Uredba 883/2004.

Sodba Sodišča EU v zadevi A, C-679/16, 25. 7. 2018, odst. 31-32.

Na področju prava EU je Upravnemu sodišču poznana samo še sodba Sodišča EU v zadevi Evropska komisija proti Slovaški, C-433/13, 16. 9. 2015, v kateri pa je Sodišče EU ugotovilo, da Komisiji EU ni uspelo dokazati, da pristojni organi na Slovaškem nimajo proste presoje (diskrecije) pri dodelitvi dajatev (dodatkov) za ublažitev socialnih posledic hude invalidnosti.

Na primer: X, C-69/21, 22.11.2022, odst. 90; Dereci in drugi, C-256/11, 15. 11. 2011, odst. 70-74.

Na primer: C. K. in ostali proti Sloveniji, C-578/16 PPU, odst. 67; MP, C-353/16, odst. 37.

Na primer: Moussa Sacko, C-348/16, 26.7.2017, odst. 39; X and Y, C-180/17, odst. 31.

Glej mutatis mutandis: Unuane v the United Kingdom, App. no. 80343/17, 24.11.2020, odst. 76, 79; Savran v Denmark, App. no. 56467/15, odst. 189; Avci v Denmark, App. no. 40240/19, 30.11.2021, odst. 38.

Ang.: "compelling reason" (McDonald v the United Kingdom, App. no. 4241/12, 20. 5. 2014, odst. 57).

"; glej na primer mutatis mutandis: I. M. v Switzerland, App. no. 23887/16, 9.4.2019, odst. 77-78.

Belli in Arquier-Martinez v Switzerland, App. no. 65553/13, 11. 12. 2018, odst. 93-94, glej tudi odst. 110-112.

Emonet and others v Switzerland, App. no. 39051/03, 13. 12. 2007, odst. 68.

Toader v Romania, App. no. 22415/22, 12. 3. 2024, odst. 13; Jivan v Romania, App. no. 62250/19, 8. 2. 2022, odst. 47; Diaconeasa v Romania, App. no. 53162/21, 20. 5. 2024, odst. 48.

Glej na primer: McDonald v the United Kingdom, App. no. 4241/12, 20. 5. 2014, odst. 35, 40; Stoian v. Romania, App. no. 289/14, 25. 6. 2019, odst. 96-97; Diaconeasa v Romania, App. no. 53162/21, 20. 2. 2024, odst. 47.

McDonald v the United Kingdom, App. no. 4241/12, 20. 5. 2014, odst. 46.

V angleščini se uporablja izraz: "a righ to self-determination". Glej: Jivan v Romania, App. no. 62250/19, 8. 2. 2022, odst. 30-32.

Toader v Romania, App. no. 22415/22, 12. 3. 2024, odst. 14; I.M.P. v Romania, App. no. 29634/22, 9. 7. 2024, odst. 12; Jivan v Romania, App. no. 62250/19, 8. 2. 2022, odst. 43-45; Diaconeasa v Romania, App. no. 53162/21, 20. 2. 2024, odst. 55-57.

Toader v Romania, App. no. 22415/22, 12. 3. 2024, odst. 17; I.M.P. v Romania, App. no. 29634/22, 9. 7. 2024, odst. 14; Jivan v Romania, App. no. 62250/19, 8. 2. 2022, odst. 45.

Glej na primer: I.M.P. v Romania, App. no. 29634/22, 9. 7. 2024, odst. 14.

V angleščini je uporabljen izraz: "strongly held ideas of self and personal identity" (Jivan v Romania, App. no. 62250/19, 8. 2. 2022, odst. 33; McDonald v the United Kingdom, App. no. 4241/12, 20. 5. 2014, odst. 47).

Ibid. odst. 42. V zadevi je Vrhovna sodnica Lady Hale podala odklonilno ločeno mnenje (glej sodbo Vrhovnega sodišča Združenega kraljestva v zadevi R (on the application of McDonald) (Appellant) v Royal Borough of Kensington and Chelsea (Respondent) [2011] UKSC 33, Lady Hale, odst. 61-79.

McDonald v the United Kingdom, App. no. 4241/12, 20. 5. 2014, odst. 44.

Glej Protokol št. 12 k EKČP in člen 14. EKČP.

Glej na primer: Mihailescu v Romania, App. no. 72608/14, 24. 9. 2019, odst. 65.

Ibid. odst. 80; glej tudi. Potoroc v Romania, App. no. 37772/17, 2. 6. 2020, odst. 76-83. Mihailescu v Romania, App. no. 11220/14, 14. 2. 2017, odst. 39-50.

Jivan v Romania, App. no. 62250/19, 8. 2. 2022, odst. 50.

Glej: Ibid. odst. 49; Diaconeasa v Romania, App. no. .53162/21, 20. 2. 2024, odst. 61. Ta okoliščina je bila upoštevna tudi v zadevi McDonald v the United Kingdom (natančneje o tem glej v nadaljevanju sodbe).

Stoian v. Romania, App. no. 289/14, 25. 6. 2019, odst. 96-97, odst. 110.

Diaconeasa v Romania, App. no. 53162/21, 20. 2. 2024, odst. 60.

Toader v Romania, App. no. 22415/22, 12. 3. 2024, odst. 19; Diaconeasa v Romania, App. no. 53162/21, 20. 2. 2024, odst. 47.

Gre za t.i. test "reasonableness" Glej: I.M.P. V Romania, App. no. 29634/22, 9. 7. 2024, odst. 16.

Diaconeasa v Romania, App. no. 53162/21, 20. 2. 2024, odst. 54; McDonald v the United Kingdom, App. no. 4241/12, 20. 5. 2014, odst. 50.

Natančneje o mejah socialne države na eni strani in civilne družbe ter družbe blaginje na drugi strani glej: Rus, Veljko 1990, Socialna država in družba blaginje, zlasti poglavja 7.2.1 -7.2.4..

Prvi stavek drugega odstavka 254. člena ZUP določa, da se morajo v obrazložitvi odločbe druge stopnje presoditi vse pritožbene navedbe.

Po teh določbah mora obrazložitev upravnega akta obsegati tudi razložitev zahtevkov strank in njihove navedbe o dejstvih, razloge, odločilne za presojo posameznih dokazov in razloge, zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank.

Tožeči stranki je bila dodeljena osebna asistenca v obsegu 60 ur na teden, tožeča stranka pa je zaradi 100% invalidnosti uveljavljala, da je odvisna od fizične pomoči druge osebe pri večini vsakodnevnih opravil. Sodišče je tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

V tej zadevi je šele drugostopenjski organ priznal tožeči stranki upravičenost do osebne asistence v obsegu 30 ur, tožeča stranka pa je uveljavljala, da potrebuje osebno asistenco v večjem obsegu. Sodišče je tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

V tej zadevi je tožeča stranka vložila tožbo, ker ji drugostopenjski organ ni dodelil več ur osebne asistence kot 40 ur na teden (prvostopenjski organ ji ni dodelil osebne asistence) in je uveljavljala, da bi ji odprava odločbe in vrnitev v ponoven postopek vzelo osebno asistenco v obsegu 40 ur. Sodišče je tožbi ugodilo in je odpravilo 3. točko izreka v implicitno vsebovanem zavrnilnem delu, s katerim je toženka zavrnila tožničino zahtevo za priznanje pravice do osebne asistence nad 40 ur na teden in je sodišče zadevo samo v tem obsegu vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

Tožeči stranki je bila dodeljena osebna asistenca v obsegu 150 ur na teden, tožeča stranka pa je uveljavljala, da ji pomoč pripada 168 ur tedensko. Sodišče je tožbi ugodilo in točko 1. izreka odločbe prvostopenjskega organa v delu, ki se nanaša na število ur storitve osebne asistence odpravilo in zadevo v tem obsegu vrnilo v ponovni postopek.

V tej zadevi je bilo tožeči stranki priznanih 100 ur osebne asistence na teden, med tem ko je tožeča stranka uveljavljala pomoč 24 ur na dan (168 ur na teden). Sodišče je tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

V tej zadevi pristojni organi niso ugotovili potrebe po osebni asistenci.

V tej zadevi je šele drugostopenjski organ priznal tožeči stranki upravičenost do osebne asistence v obsegu 30 ur, tožeča stranka pa je uveljavljala, da potrebuje osebno asistenco v večjem obsegu. Sodišče je tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

Tožeči stranki je bila dodeljena osebna asistenca v obsegu 30 ur na teden, med tem ko je v postopku uveljavljala, da potrebuje osebno asistenco pri številnih drugih življenjskih opravilih, kot je ugotovila tožena stranka. Sodišče je tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

V tej zadevi je bilo tožeči stranki priznanih 40 ur osebne asistence na teden, med tem ko je tožeča stranka uveljavljala pomoč v obsegu 80 ur na teden. Sodišče je tožbi ugodilo, izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

V tej zadevi je prvostopenjski organ najprej razveljavil prvotno odločbo, s katero je tožnik dobil 168 ur osebne asistence in namesto tega je odločil, da je tožnik upravičen do 80 ur osebne asistence. Drugostopenjski organ je prvostopenjsko odločbo odpravil in odločil, da je tožnik upravičen do 90 ur osebne asistence. Sodišče je odpravilo obe odločbi in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek ob ugotovitvi, da tožnik ne bo ostal brez osebne asistence, saj mu bo morala biti še naprej zagotovljena v obsegu 168 ur, ker to izhaja iz prvotne odločbe (ibid. odst. 22).

V tej zadevi sta prvostopenjski in drugostopenjski organ odločila, da je tožnik upravičen do osebne asistence v obsegu 110 ur, med tem ko je tožnik uveljavljal 168 ur osebne asistence. Sodišče je glede na tožbeni predlog tožbi ugodilo izpodbijani akt odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek, v katerem mora organ odločiti nemudoma oziroma najkasneje v roku 30 dni (ibid. odst. 18).

Po tej določbi se ne glede na določbe ZUP v pritožbenem postopku lahko odloči, da vlagatelju pripada drugačen (večji ali manjši) obseg ur in drugačna opredelitev vrst storitev osebne asistence oziroma da do storitev osebne asistence ni upravičen.

Glej Salomonson v. Sweden No 38978/97 z dne 12. 2. 2003, Schelling v. Austria No. 55193/00 z dne 10. 2. 2006, Jussila v Finland No. 73053/01 z dne 23. 11. 2006, Pakozdi v Hungary No. 51269/07 z dne 23. 3. 2015, Shadler-Eberle v. Liechtenstein No. 56422/09 z dne 9. 12. 2013 in druge.

Ramos Nunes de Carvalho e Sá v. Portugal, App no. 55391/13, 57728/13 and 74041/13, odst. 190-191.

Na tak način je v izreku sodbe Upravno sodišče razsodilo tudi v zadevah osebne asistence pod opr. št. I U 751/2021 z dne 25. 5. 2023 (odst. 17-22); glej v tem smislu tudi sodbo Upravnega sodišča v zadevi I U 1302/2020 z dne 27. 7. 2022 (odst. 9).

Zakon o osebni asistenci (2017) - ZOA  - člen 1, 2, 2/1, 2/2, 3, 20, 20/10, 21, 21/5

Zakon o ratifikaciji Konvencije o pravicah invalidov in Izbirnega protokola h Konvenciji o pravicah invalidov (2008) - MKPI  - člen 19, 19-b

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 2, 18, 34, 35

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 3, 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.