UPRS Sodba I U 99/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-01-27

mednarodna zaščita - ponovna prošnja za mednarodno zaščito - preganjanje - revščina

Tožnikova revščina ni in tudi ob vrnitvi ne bi bila rezultat zoper njega usmerjenih ravnanj subjektov resne škode. Gre za splošno stanje v tožnikovi izvorni državi, ki je posledica nedelovanja njenih sistemov, in s katerimi se ne sooča le tožnik, ampak tudi celotno prebivalstvo.

1. Tožena stranka je z izpodbijanim sklepom zavrgla zahtevek tožnika za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji.

2. V obrazložitvi sklepa je navedeno, da je tožnik pri toženi stranki podal prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji. V razgovoru je kot novo dejstvo, ki se je pojavilo po izdaji odločitve o prošnji za priznanje mednarodne zaščite, navedel smrt staršev v prometni nesreči septembra 2024, točnega datuma ne ve. Dokazov o nesreči še ni dobil, novico pa mu je sporočil brat en mesec po prometni nesreči. Novih dokazov ali dejstev, ki so obstajali že pred izdajo odločbe o prošnji za mednarodno zaščito, nima.

3. Tožnik je predhodno že vložil prošnjo za mednarodno zaščito, ki je bila z odločbo z dne 14. 8. 2024 zavrnjena kot neutemeljena in je postala 7. 11. 2024 pravnomočna in izvršljiva po sodbi Vrhovnega sodišča RS št. I Up 266/2024 z dne 20. 11. 2024.

4. Tožena stranka se pri svoji odločitvi sklicuje na določilo prvega odstavka 64. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1), ki določa, da mora državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki ji je bila prošnja v Republiki Sloveniji že pravnomočno zavrnjena in želi vložiti ponovno prošnjo, pred tem vložiti zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. V tretjem odstavku istega člena je določeno, da morajo novi dokazi ali dejstva iz prvega odstavka nastati po izdaji predhodne odločitve. Novi dokazi ali dejstva so lahko obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba iz prejšnjega odstavka brez svoje krivde takrat ni mogla uveljavljati.

5. Tožena stranka ugotavlja, da tožnik svoj zahtevek utemeljuje s smrtjo staršev v prometni nesreči, ki se je zgodila septembra 2024. Drugih novih okoliščin oz. dejstev tožnik ni navedel, prav tako je dejal, da nima nobenih dokazov, ki bi se pojavili po izdaji odločbe. Tožena stranka je mnenja, da tožnik ni navedel nobenih spremenjenih novih okoliščin, ki bi bistveno povečevale verjetnost za priznanje mednarodne zaščite. Navedel je sicer smrt staršev kot novo okoliščino, a tožena stranka izpostavlja, da to dejstvo ne povečuje verjetnosti za izpolnjevanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite. Kljub izrecnemu pozivu, da navede, kako so se spremenile okoliščine od končanja predhodnega postopka do vložitve zahtevka za ponovno prošnjo, je navedel, da ima iste razloge, kot jih je navedel pri podaji prve prošnje za mednarodno zaščito in da ti razlogi še vedno trajajo. Glede na to, da od podaje ni bil v izvorni državi in da iz njegovih izjav izhaja, da zahtevka ni oprl na nova dejstva, saj ni navedel nobenih objektivnih razlogov, ki bi bili na njegovi strani in iz katerih bi izhajalo, da novih okoliščin brez svoje krivde ni mogel uveljavljati že v prvem postopku, tožena stranka ugotavlja, da tožnik ni izpolnil pogojev iz 64. člena ZMZ-1 in je njegovo vlogo zavrgla.

6. Tožnik v tožbi navaja, da se je znašel v težki življenjski situaciji, saj v matični državi dolgoročno ne more preživeti. V pogojih izjemne revščine, ki ji je bil podvržen v Maroku, je za preživetje izjemnega pomena enotnost in pomoč družine, ta pa je tožniku s smrtjo staršev dokončno razpadla. Predlaga, naj sodišče izpodbijani sklep odpravi in vrne zadevo toženi stranki v ponovni postopek.

7. Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da nove okoliščine, ki jih navaja tožnik, ne povečujejo verjetnosti za priznanje mednarodne zaščite. Tožnik ni upravičen do uvedbe ponovnega postopka za mednarodno zaščito, saj v postopku ni navedel novih dejstev in okoliščin, ki bi mu bistveno povečale možnost za pridobitev mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji. Tožena stranka predlaga, naj sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

8. Sodišče je v navedeni zadevi dne 27. 1. 2025 opravilo glavno obravnavo, na kateri je vpogledalo v listine upravnega in sodnega spisa.

10. ZMZ-1 v prvem odstavku 64. člena med drugim določa, da mora državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki ji je bila v Republiki Sloveniji pravnomočno zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito in želi vložiti ponovno prošnjo, pred tem vložiti zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Skladno s tretjim odstavkov 64. člena ZMZ-1 morajo novi dokazi ali dejstva iz prvega odstavka nastati po izdaji predhodne odločitve. Novi dokazi ali dejstva so lahko obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba iz prvega odstavka brez svoje krivde takrat ni mogla uveljavljati. V četrtem odstavku 65. člena ZMZ-1 pa je določeno, da če pristojni organ ugotovi, da niso izpolnjeni pogoji iz prejšnjega člena, zahtevek s sklepom zavrže.

11. Sodišče sledi utemeljitvi izpodbijanega sklepa, da niso izpolnjeni pogoji za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite, zato skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na obrazložitev tožene stranke v izpodbijanem sklepu.

12. Tožnik v tožbi ponovno navaja novo dejstvo, kot ga je navajal že pri podaji zahtevka za uvedbo ponovnega postopka, to je smrt staršev. S tem v zvezi v tožbi navaja, da se je znašel v težki življenjski situaciji, ker v matični državi dolgoročno ne more preživeti in da je v pogojih izjemne revščine, ki ji je bil podvržen v Maroku, izjemnega pomena enotnost in pomoč družine. S tem v zvezi sodišče pojasnjuje, da je tožnik sicer res navedel novo dejstvo, vendar pa to dejstvo ni take narave, ki bi pomembno povečevalo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. S tem v zvezi se tožnik sklicuje na slabo ekonomsko situacijo, to pa ne more biti razlog za priznanje mednarodne zaščite. Vrhovno sodišče RS je v sodbi I Up 266/2024 z dne 7. 11. 2024, ko je odločalo o tožnikovi pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo v prejšnjem postopku, navedlo, da tožnikova revščina ni in tudi ob vrnitvi ne bi bila rezultat zoper njega usmerjenih ravnanj subjektov resne škode. Gre za splošno stanje v tožnikovi izvorni državi, ki je posledica nedelovanja njenih sistemov in s katerim se ne soočajo le tožnik, ampak tudi celotno prebivalstvo. Pojasnilo je, da resna škoda ne sme biti posledica splošnega pomanjkanja v izvorni državi, ampak jo mora povzročiti tretja oseba.

13. Tožnik se torej sklicuje na razloge, kot se je nanje skliceval že v prejšnjem postopku in glede katerih sta se tako prvostopenjsko kot drugostopenjsko sodišče že opredelila ter pojasnila, da ti razlogi ne morejo biti razlog za priznanje mednarodne zaščite. Te okoliščine so bile že pravnomočno razsojene.

14. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 64, 64/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.