UPRS Sklep I U 1173/2025-8
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-09-30

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - odložitvena začasna odredba - težko popravljiva škoda

Vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

Težko popravljivo škodo, ki bi lahko nastala s predajo tožnika Hrvaški, mogoče in jo je treba preprečiti tudi z izdajo začasne odredbe, ki zadrži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu, da ne bi tožena stranka predala tožnika Hrvaški tekom upravnega spora.

Predlogu za izdajo začasne odredbe se ugodi in se izvršitev izpodbijanega sklepa Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-1396/2025/8 (1221-06) z dne 26. 6. 2025 zadrži do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka zavrgla prošnjo za priznanje mednarodne zaščite prosilca za mednarodno zaščito ki trdi, da je A. A., roj. ..., v kraju Casablanca, državljan Kraljevine Maroko. Tožena stranka je odločila, da Republika Slovenija ne bo obravnavala prošnje za mednarodno zaščito imenovanega prosilca, saj bo imenovani predan Republiki Hrvaški. Predaja prosilca iz 1. točke izreka izpodbijanega sklepa se izvrši najkasneje v šestih mesecih od 19. 5. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi izpodbijanega akta je navedeno, da je prosilec dne 29. 4. 2025 vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite. Pristojni organ je odvzel prstne odtise in jih dne 2. 5. 2025 poslal v Centralno evidenco EURODAC, od koder je istega dne pridobil podatek, da je bil prosilec v omenjeno evidenco že vnesen, in sicer dne 23. 4. 2025 kot prosilec za mednarodno zaščito v Republiki Hrvaški. Pristojni organ je dne 9. 5. 2025 v skladu z b. točko prvega odstavka 18. člena Dublinske uredbe posredoval prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilcev. Dne 22. 2. 2025 je pristojni organ prejel odgovor, da Hrvaška v skladu s petim odstavkom 20. člena Dublinske uredbe sprejema odgovornost za obravnavo prosilca.

3. Iz zapisnika o razgovoru s tožnikom z dne 17. 3. 2025 izhaja, da se prosilec ne želi vrniti na Hrvaško, ker je bil tam prisiljen dati prstne odtise, ni imel namena tam zaprositi za azil. Policisti so mu razbili telefon, na policijski postaji ni dobil ne hrane ne pijače. Nato je bil nastanjen v kamp v Zagrebu, kjer je ostal eno noč. Hrana mu je bila všeč, vendar je bilo tam veliko pršic in žuželk, zaradi katerih je dobil izpuščaje. Tam zdravnika ni iskal, ker je ostal eno noč, mu pa je zdravnik v Sloveniji predpisal kremo, ki mu pomaga. Trenutno se počuti dobro, včasih zaradi stresa pade v nezavest in je depresiven.

4. Pristojni organ pravi, da "po skrbni in natančni presoji" ugotavlja, da izjave, ki jih je podal na osebnem razgovoru v zvezi z razmerami v Republiki Hrvaški, ne izkazujejo obstoja sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, zaradi katerih prosilec v dublinskem postopku ne bi mogel biti vrnjen v Republiko Hrvaško. Gre za odraz razlik v ekonomski realnosti posameznih držav članic EU. S krepitvijo migracijskih tokov je občasna prezasedenost reden pojav v nastanitvenih centrih. Če bi ostal v centru dalj časa, bi zaradi pršic lahko poiskal pomoč socialne službe in zdravnika zaradi izpuščajev. Ne glede na to, pa takšno zdravstveno stanje ne more biti ovira za predajo. Prosilec do izdaje sklepa organi ni predložil nobenih zdravniških dokazil o povečanem stresu, zato meni, da je to nedokazano.

5. V konkretnem primeru niti ni pomembno, ali je prosilec na Hrvaškem dejansko vložil prošnjo ali ne, saj je neizpodbitno, da je prišel iz Hrvaške in tam bil obravnavan v policijskem postopku, zaradi česar je na podlagi Dublinske uredbe vzpostavljena odgovornost Hrvaške. Tožena stranka pravi, da opis ravnanja policije sam po sebi ne more utemeljevati domneve o obstoju sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev in se ob tem sklicuje na sodno prakso (Upravno sodišče, I U 535/2024, 10. 4. 2024 in Vrhovno sodišče, I Up 1299/2023, 20. 9. 2023). Izpostavlja tudi sodbo Vrhovnega sodišča I Up 155/2023 z dne 21. 6. 2023, po kateri je bistveno, kakšno je bilo ravnanje hrvaških oblasti s prosilci po tem, ko so imeli status prosilca. V konkretnem primeru je prosilec ostal na policijski postaji samo eno noč.

6. Merilo za odločitev, da se predaje prosilcev Republiki Hrvaški ustavijo, je obstoj dejanskih sistemskih pomanjkljivosti, ki zadevajo določene skupine oseb bodisi nekatere druge relevantne okoliščine. Navaja še novejšo sodbo Upravnega sodišča Republike Slovenije št. I U 2220/2024-18 s 15. 1.2025, in sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 177/2024 s 12. 7. 2024, ki sta potrdili, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku odločanja o priznanju mednarodne zaščite in zato ni zadržkov pri vračanju oseb v to državo. Poudariti je potrebno tudi, da iz statističnih podatkov, objavljenih na spletni strani hrvaškega Ministrstva za notranje zadeve izhaja, da se predaje na Hrvaško redno izvajajo, saj je v letu 2025 Hrvaška v dublinskem postopku sprejela skupno 456 oseb.

7. Pristojni organ tudi ocenjuje, da ima Hrvaška v celoti uveljavljen sistem mednarodne zaščite, prosilci imajo podobne pravice kot prosilci v Sloveniji, zato vrnitev v to državo Evropske unije ni sporna. Prav tako pa je Hrvaška polnopravna članica Evropske unije od 1. 7. 2013, spoštuje pravni red Evropske unije in s tem tudi Dublinsko uredbo, ki se v državi uporablja neposredno. Pristojni organ šteje, da med Slovenijo in Hrvaško velja načelo vzajemnega zaupanja, zato za predaje oseb po pravilih dublinskega postopka načeloma ni ovir.

8. V tožbi tožnik pravi, da izpodbija odločbo iz vseh treh razlogov. Policija je tožniku razbila telefon, kar je kršitev človekovih pravic, saj ni mogel opraviti potrebnih klicev in se pritožiti zoper ravnanje policistov, ni mogel prevesti besed, preveriti možnosti pritožbe, slikati svoje fizično stanje. Policisti mu niso omogočili razgovora z uradno osebo. Ni dobil hrane in pijače, kar je kršitev človekovih pravic. Tožnik je nadalje povedal, da na Hrvaškem ni imel nobenih informacij in tako ni imel stika s predstavnikom ministrstva. V azilnem domu na Hrvaškem so tudi zelo slabe higienske razmere. Bil je v depresiji. Zato meni, da na Hrvaškem obstajajo sistemske pomanjkljivosti. Boji se, da bo na Hrvaškem izpostavljen nečloveškemu ravnanju v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah. Sistemske pomanjkljivosti naj bi obstajale pri dostopu do azilnega postopka, v samem postopku obravnave prošnje, tožnik pa je že bil izpostavljen življenjskim razmeram, ki pomenijo nečloveško ravnanje. Obstaja tveganje, da bo njegova vloga na Hrvaškem zavrnjena ali da bo vrnjen brez vsebinske obravnave prošnje. Tam ne poteka nobena komunikacija, nihče mu ni povedal, zakaj mora dati prstne odtise. Predlaga zaslišanje stranke. Načelo nevračanja varuje tudi pred tveganjem za posredno vračanje in zagotavlja pravico dostopa do poštenega in učinkovitega postopka, v katerem mora organ natančno presoditi, ali bi bilo s predajo to načelo kršeno. Načelo o medsebojnem zaupanju med državami članicami EU ni absolutno. Pravi, da iz poročila AIDA in EUAA izhaja, da obstajajo sistemske pomanjkljivosti pri dostopu do azilnega postopka pri vstopu na Hrvaško.

9. Izmed poročil o stanju na Hrvaškem izpostavlja poročilo Infokolpa izjava (Microsoft Word), ki se sklicuje na sodbo Upravnega sodišča in v tej zvezi omenja sistematične kršitve temeljnih pravic na slovenski južni meji ( I U 333/2023) ter poročila in sodbe sodišč držav članic iz Nemčije, Italije, Švice in Nizozemske v zadevah predaj prosilcev na Hrvaško, ki datirajo na čas 2021/2022. Poročila omenjajo ekstremne oblike policijske brutalnosti, verižna vračanja ter omejevanje dostopa do azilnega postopka. Omenja tudi dejstva iz zadeve, ki se vodi pred Evropskim sodiščem za človekove pravice v zdevi

. Izmed poročil mednarodnih organizacij med drugim izpostavlja poročilo AIDA iz leta 2019 in 2021, poročilo Odbora Sveta Evrope za preprečevanje mučenja, nečloveškega in ponižujočega ravnanja in kaznovanja iz leta 2021, poročilo Swiss Refugee Council, poročilo

2021/2022. Na tej podlagi zaključi, da obstajo resni indici, da tožniku od predaji grozi kršitev pravice iz 18. člena Ustave in druge človekove pravice. Tožena stranka ni aktivno sodelovala v tožnikom v smeri, da bi zbrala in preverila vse informacije, ki jih je podala tožeča stranka in bi jih morala sama preveriti po uradni dolžnosti. Zaradi zmotne presoje dejanskega stanja je bilo tudi materialno pravo napačno uporabljeno. Predlaga, da sodišče pridobi dokazne listine iz sodbe v zadevi I U 333/2023, na katere se sodišče sklicuje v odstavkih od 25 do 41. Tožnik je povedal, da prošnje ni hotel podati, zato ni znano, ali jo je umaknil in o tem izpodbijani sklep ne vsebuje nobenega razloga. Predlaga odpravo sklepa.

10. V predlogu za izdajo začasne odredbe pravi, da če prosilec nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP, potem mora pravno sredstvo zoper sklep tožene stranke imeti avtomatični suspenzivni učinek in to po praksi velja ne glede na to, če se zadeva nanaša na načelo medsebojnega zaupanja. Težko popravljiva škoda je s tem izkazana, zato predlaga izdajo začasne odredbe na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 in člena 27(3) in (4) Dublinske uredbe; škoda pa je izkazana tudi z vidika učinkovitosti tožbe v smislu 47. člena Listine EU o temeljnih pravicah, če bi bil tožnik predan, sodišče pa bi kasneje ugotovilo, da je izpodbijani akt nezakonit. Predlaga, da se tožnika ne preda Hrvaški do pravnomočne odločitve o tožbi v tem upravnem sporu. Tožnik je nastanjen v azilnem domu in bi tam počakal do pravnomočne odločitve sodišča. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

11. V odgovoru na tožbo tožena stranka pravi, da sodba v zadevi I U 333/2023 v predmetni zadevi ni relevantna, saj je bila zoper njo vložena pritožba in Vrhovno sodišče je v zadevi I Up 111/2023 z dne 7. 6. 2023 pritožbi ugodilo. Vrhovno sodišče je sodbo spremenilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in je tožbo zavrnilo. Tožena stranka pravi, da za domnevo o sistemskih pomanjkljivostih ne zadošča vsakršna kršitev pravil direktiv, ampak morajo biti pomanjkljivosti sistemske. Tudi po stališču Sodišča EU je bistveno, ali obstoji resna nevarnost, da bo prosilec izpostavljen nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju zaradi predaje odgovorni državi članici ob predaji, med azilnim postopkom ali po njem. Po stališču Vrhovnega sodišča iz zadeve I Up 2024 z dne 13. 3. 2024 je treba upoštevati tiste sistemske pomanjkljivosti, ki so upoštevne v okoliščinah, v katerih se bo prosilec znašel po predaji. V konkretnem primeru informacije niso bile potrebne niti jih ni predložil tožnik. Tožnikove izjave niso dosegale minimalne stopnje resnosti, da bi se vzpostavila obveznost preverjanja aktualnih podatkov o stanju azilnega sistema na Hrvaškem. Zato gre za tožbeno novoto in predlaga, da sodišče tega ne upošteva.

12. Tožena stranka se sklicuje tudi na odločbo Ustavnega sodišča RS Up-919/23 z dne 23. 11. 2023, s katero je Ustavno sodišče zavrnilo ustavno pritožbo zoper sodbo Vrhovnega sodišča I Up 111/2023, kjer je šlo za vprašanje ravnanja hrvaške policije na meji z BiH. Ker Vrhovno sodišče ni kršilo 18, 22 in 23. člena Ustave, je Ustavno sodišče ustavno pritožbo zavrnilo. V postopku ni bil predložen noben primer, ko bi prosilec v primeru predaje Hrvaški bil kakor koli oviran prit dostopu do azilnega postopka ali bi bil deportiran v BiH oziroma v Srbijo. Niti ga nikjer ne omenja sodna praksa drugih držav članic EU. Dejansko torej primera, ko bi se to zgodilo, praksa ne pozna. Predlaga, da sodišče izpodbijani sklep potrdi.

Zahteva za izdajo začasne odredbe je utemeljena.

13. Dne 25. 4. 2024 je sodišče od pooblaščenke tožnika v primerljivem upravnem sporu opr. št. I U 2148/2024 prejelo obvestilo, da sodišče še ni odločalo o tožbi niti o predlogu za izdajo začasne odredbe in da je tožena stranka dne 4. 4. 2025 "

povsem nenapovedano pred zaključkom sodnega postopka in v nasprotju z vzpostavljeno prakso v primerljivih primerih tožnika predalo Hrvaški.

" Tri dni po tem obvestilu v zadevi I U 2148/2024 je evidenčna služba Upravnega sodišča po telefonu prejela informacijo in dan kasneje še pisno vlogo svetovalke za begunce v neki drugi istovrstni zadevi I U 97/2025, da je tožena stranka predala tožnika Bolgariji, preden je sodišče odločilo o tožbi in zahtevi za izdajo začasne odredbe.

14. Ker je očitno prišlo v Republiki Sloveniji na področju izvajanja Dublinske uredbe z vidika učinkov vložene tožbe in z vidika učinkov vloženega predloga za izdajo začasne odredbe, ko gre za predajo prosilcev v bolj tvegane države članice EU, do sistemskega problema,

bo sodišče v tej zadevi natančneje podalo obrazložitev pravnega stanja na predmetnem področju.

15. Na podlagi teh podatkov je sodnik, ki mu je bila oddeljena zadeva I U 2148/2024 in I U 97/2025, začel sklepati, da je tožena stranka morebiti spremenila politiko izvrševanja izpodbijanih aktov v zadevah po Dublinski uredbi 604/2013. Sodišče je bilo sicer pred obvestilom z dne 25. 4. 2025, v obdobju po 21. 6. 2024, ko je sodišče izdalo začasno odredbo v zadevi predaje tožnika iz Turčije Hrvaški (v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024), primorano zaradi dejstva, da se vse azilne zadeve v Sloveniji dodeljujejo samo 6 sodnikom z oddelka za varstvo ustavnih pravic, poleg vseh ostalih nujnih upravnih sporov za varstvo človekovih pravic, ki se dodeljujejo na oddelek za varstvo ustavnih pravic, uveljaviti prakso (v nekaterih primerih), da ni odločalo posebej in najprej o zahtevi za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi zoper sklep o predaji, izdan po Dublinski uredbi 604/2013, upoštevajoč pri tem 47. člen Listine EU o temeljnih pavicah (v nadaljevanju: Listina), ki ureja pravico do učinkovitega sodnega varstva, in ki ima neposredni učinek.

16. Takšno ločeno odločanje najprej o predlogu za izdajo začasne odredbe in potem še o tožbi, kadar je bila predaja predvidena za državo članico EU, kjer obstaja relevantno tveganje z vidika načela medsebojnega zaupanja, bi namreč še dodatno povečevalo že tako predlog čas reševanja vseh nujnih zadev s področja varstva človekovih pravic in ne samo azilnih zadev na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča. Po interpretaciji s strani Sodišča EU pravice prosilcev za mednarodno zaščito do sojenja v razumnem roku iz 47. člena Listine oziroma zakonsko določenih rokov za odločanje sodišča po nacionalnem pravu, velja, da sodišče, ki odloča o tožbi - ob upoštevanju njegove obremenitve in delovnih razmer ali posebnih težav v nekaterih zadevah - če vsebinsko ne more v predpisanem roku, ki je po nacionalnem pravu, zavezujoč, zagotoviti spoštovanja vseh pravil, za vsak posamezen primer, ki mu je predložen v presojo in če v takem položaju ni nobenega nacionalnega pravila, s katerim bi se zagotovilo, da se o zadevi razsodi v razumnem roku, kot je pravilo, ki določa, da se po izteku roka spis dodeli drugemu sodišču, načelo učinkovitosti prava Unije pomeni obveznost za sodišče, da ne uporabi nacionalne ureditve, ki bi jo štelo za zavezujočo. To, da sodišče ne uporabi nacionalne ureditve, ki določa rok za izdajo odločbe, ki ni v skladu z načelom učinkovitosti prava Unije, ne more razbremeniti sodišča vsakršne obveznosti hitrega delovanja, ampak mu nalaga le, da se rok, ki mu je določen, šteje za instrukcijski, pri čemer mora odločiti čim prej, če se tak rok prekorači.

V obeh primerih sodb se je Sodišče EU oprlo na določilo 47. člena Listine, ki varuje tudi sodnikovo neodvisnost

17. Že po sami določbi člena 27(3)(c) Dublinske uredbe mora namreč sodna odločitev o predlogu za izdajo začasne odredbe temeljiti na podrobni in natančni preučitvi zahteve za odlog in v odločitvi, da se izvršitev odločitve o predaji ne odloži, morajo biti navedeni razlogi za takšno odločitev. Poleg tega pa tudi dejansko gre v teh zadevah za odločanje o tem, ali obstaja možnost, da bi bila tožniku v primeru predaje nekaterim državam članicam EU (na primer Italiji, Bolgariji, Hrvaški, tudi Franciji) kršena pravica do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine. To pa je absolutno zavarovana pravica in je za to potrebna stroga presoje omenjenega tveganja

ne glede na to, da je treba ob uporabi Dublinske uredbe uporabiti načelo medsebojnega zaupanja na podlagi sporazumov med državami oziroma prava EU.

Kajti po sodni praksi ESČP, če ima država članica EU diskrecijo, in po določilu člena 17(1) Dublinske uredbe država članica ima diskrecijo o tem, ali bo obravnavala prošnjo za mednarodno zaščito, ali pa bo prosilca predala drugi državi članici, je država podpisnica Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) v polni meri odgovorna za varstvo pravice iz 3. člena EKČP in ne velja domneva o primerljivi enakovrednosti varstva pravic po pravu EU in EKČP.

18. Takšno nujno bolj racionalno reševanje tožbe in začasnih odredb skupaj je bilo v obdobju med 21. 6. 2024 do 4. 4. 2025 možno, ker je bila uveljavljena praksa pri toženi stranki, da je vedno počakala z izvršitvijo izpodbijanega sklepa, izdanega po Dublinski uredbi, in sicer do odločitve sodišča o tožbi v upravnem sporu ali o začasni odredbi. Ker se je ta praksa očitno nenapovedano spremenila s strani tožene stranke morda ravno z zadevo v začetku meseca aprila 2025, in ker v nekaterih primerih prihaja do vlaganja nadzorstvenih pritožb zoper sodnike s strani pooblaščencev tožnikov, je sodnik v tem konkretnem primeru vzel zahtevo za izdajo začasne odredbe v obravnavo ločeno od tožbe zoper izpodbijani akt, četudi bi morala imeti tožba v predmetni zadevi glede na stanje v upravno-sodni praksi stvari avtomatični suspenzivni učinek.

19. Upravno sodišče je sicer že v omenjeni zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 opozorilo toženo stranko, da je Vrhovno sodišče RS zavzelo drugačno razlago določb Dublinske uredbe 604/2013 glede odložilnega učinka predloga za izdajo začasne odredbe zoper sklep o zavrženju prošnje za mednarodno zaščito po Dublinski uredbi

Iz interpretacije Vrhovnega sodišča izhaja, da vložena tožba zoper sklep izdan po Dublinski uredbi ne zadrži izvršitve dublinskega sklepa tudi ne v situaciji, ko ima tožnik zahtevek, ki ni očitno neutemeljen z vidika tveganja kršitve pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja iz 4. člena Listine, čeprav je to ius cogens standard na podlagi 3. člena EKČP že od leta 1989.

V zadevah, kjer gre za izvajanje prava EU, se je temu ius cogens standardu Sodišče EU žal res približevalo zelo počasi, in postopoma,

dokler ga ni izrecno potrdilo leta 2020 v zadevi B.

20. Ker je šlo v zadevi B za razlago primarnega prava, to je pravice do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine z neposrednim učinkom v zvezi s 4. členom Listine, ni pomembno, za katero vrsto zadeve v zvezi z izročitvijo, deportacijo ali predajo tujca je šlo v zadevi B.

V skladu z interpretacijo Sodišča EU je namen določila 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med Listino in EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije.

21. Poleg tega Vrhovno sodišče, ki sicer v povzemanju besedil določil Dublinske uredbe ni spregledalo druge povedi v določilu člena 27(3)(c) Dublinske uredbe,

to določilo očitno razlaga tako, da tudi sama vložitev predloga za izdajo začasne odredbe ne odloži izvršitve sklepa v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe, ampak šele ugoditev predlogu za izdajo začasne odredbe pomeni odložilni učinek v smislu člena 27(3) Dublinske uredbe.

Vendar so po določbi druge povedi iz člena 27(3)(c) Dublinske uredbe države članice zavezane zagotoviti "

odložitev predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog," zato, da je "na voljo učinkovito pravno sredstvo.

" To je namreč po mnenju sodnika v tej zadevi možno zagotoviti (samo) s tem, da tožena stranka ne izvrši izpodbijanega sklepa, dokler o začasni odredbi ne odloči sodišče.

22. Sodišče je torej moralo ob vložitvi tožbe in predloga za izdajo začasne odredbe tudi v tej zadevi vztrajati na drugačni razlagi prava EU, kot ga razlaga Vrhovno sodišče, ker (je) mora(lo) upoštevati pravni institut oziroma standard "

" in pravni koncept avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, kadar tožnik nima zahtevka, ki je očitno neutemeljen z vidika 4. člena (v zvezi z 47. členom Listine) v okoliščinah izrazito velikega pripada nujnih zadev s področja Dublinske uredbe na oddelku za varstvo ustavnih pravic Upravnega sodišča, s ciljem učinkovitega varstva pravic tožnikov, ki podajo zahtevo za izdajo začasne odredbe v zvezi z dublinskim postopkom predaje v nekatere države, kot so Hrvaška

) Dublinske uredbe in namena tega sekundarnega pravnega vira EU kot celote. Sodišče je namreč v tem upravnem sporu vezano na temeljno načelo primarnosti prava EU, po katerem je nezdružljiva z zahtevami prava Unije ne samo vsaka določba nacionalnega pravnega reda in vsaka zakonodajna praksa, ampak tudi vsaka upravna ali sodna praksa, katere učinek bi bil zmanjšanje učinkovitosti prava Unije s tem, da bi se sodišču preprečilo, da ignorira določbo domačega prava, ki morda ovira polni učinek predpisov Unije, ki imajo neposredni učinek.

Ti učinki načela primarnosti prava Unije pa so zavezujoči ne samo za sodišče, ampak tudi za upravne organe, ne da bi med drugim nacionalne določbe, vključno z ustavnim redom, to lahko ovirale.

Državni organ ali redno sodišče v zvezi s tem ne sme čakati na predhodno odpravo te nacionalne ureditve ali prakse po zakonodajni poti ali nekem drugem ustavnem postopku.

Ker je tožena stranka do dne 4. 4. 2025 vedno počakala z izvršitvijo sklepa vsaj do odločitve sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe ali do odločitve sodišča o tožbi, do nespoštovanja prava EU zaradi preuranjenih predaj tožnikov ni prihajalo.

23. Upravno sodišče je sicer že v sodbi v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 z uporabo pravnih virov prava EU tožena stranko opozorilo, da je Sodišče EU je v zadevi

, kot je izpostavilo Upravno sodišče že v zadevah I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023 in v zadevi I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023, izpeljalo specifično interpretacijo glede na zakonodajalčeve tri možnosti iz člena 27(3) Dublinske uredbe. Sodišče EU je v tej specifični interpretaciji upoštevalo naslednje: da je treba dati pristojnemu organu dovolj dolg rok, da opravi predajo (razlaga po namenu);

da pri tem vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, ni bistveno;

da se zakonodajalec EU sklicuje na prenehanje odložilnega učinka, ne da bi razlikoval med državami, ki so se odločile, da bodo imele pritožbo v skladu s členom 27(3)(a) in (b) s takojšnjim odložilnim učinkom, in državami, ki so se odločile, da bo odložilni učinek v skladu s členom 27(3)(c) Dublinske uredbe odvisen od sprejetja odločitve o odložitvi izvršitve na podlagi zahteve zadevne osebe;

da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega, do tega pa bi prišlo, če države članice ne bi imele na voljo dovolj dolgega roka za izvedbo predaje, kadar je zadevna oseba pridržana in se je odločila, da bo vložila pritožbo.

24. To interpretacijo na podlagi pravnih virov prava EU, ki sicer sega še v leto 2023, je torej Upravno sodišče ponovilo in potrdilo v zadevi I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024 in iz nje izhaja, da po stališču Sodišča EU vprašanje, ali je zadevna oseba zahtevala odlog izvršitve odločitve o predaji, če ima zahtevek, ki ni očitno neutemeljen, ni bistveno, in da se države članice, ki so želele okrepiti pravno varstvo prosilcev s takojšnjim odložilnim učinkom (pri)tožbe zoper odločitev o predaji, zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki takega ukrepa niso štele za potrebnega.

25. Vse tako kaže, da tožena stranka te interpretacije Sodišča EU, ki so podprte tudi z dolgoletno in povsem ustaljeno interpretacijo Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi (v nadaljevanju: ESČP) s 3. členom EKČP, po kateri mora tožba imeti avtomatični suspenzivni učinek, če tožnik nima očitno neutemeljenega zahtevka v zvezi s 3. členom EKČP,

od začetka meseca aprila 2025 ne upošteva (več) oziroma jo morebiti ne upošteva (več) dosledno.

26. Zakonodajalec je v določbi tretjega odstavka 70. člena ZMZ-1 izrecno predpisal, da tožba zoper sklep o zavrženju prošnje na podlagi Dublinske uredbe 604/2013 ne zadrži izvršitve izpodbijanega akta. S takšno ureditvijo je torej zakonodajalec Republike Slovenije za določene situacije ustvaril možno neskladje s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 47. člena Listine, kajti po (

) interpretaciji Sodišča EU v omenjeni zadevi B je avtomatičen suspenzivni učinek že po sami zakonski določbi, ki mora biti natančna, jasna in predvidljiva, potreben, kadar bi lahko bil tožnik zaradi izvršitve odločbe izpostavljen dejanskemu tveganju, da bo podvržen ravnanju v nasprotju z določilom 4. člena Listine (ali člena 19(2) Listine).

Nacionalni organ sicer ni nujno dolžan "domnevati", da bi vsako pravno sredstvo imelo odložilni učinek po samem zakonu, vendar pa mora organ preveriti, ali so pogoji, ki v pravu EU veljajo za zagotovitev tega učinka, izpolnjeni glede na položaj zadevne osebe.

Avtomatični suspenzivni učinek po samem zakonu je treba nujno zagotoviti za pravna sredstva zoper odločbe, ko izvršitev odločbe "lahko" tožnika izpostavi "resnemu tveganju" v zvezi s pravico iz 4. člena Listine. V tem okviru nacionalni organ za presojo, ali izvršitev odločbe o vrnitvi, na katero se nanaša pravno sredstvo, "lahko" zadevno osebo izpostavi takemu tveganju, ni dolžan odločiti o tem, ali izvršitev te odločbe "dejansko" povzroči to tveganje. Po stališču Sodišča EU, če bi bila namreč sprejeta taka rešitev, bi se pogoji za uporabo odložilnega učinka po samem zakonu pomešali s pogoji za uspeh pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo. Iz tega bi sledilo, prvič, da se ne bi upošteval preventivni vidik odložilnega učinka pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo, in drugič, da bi moral vsak organ, ki bi moral izpeljati posledice iz tega odložilnega učinka, v praksi sam opraviti preizkus, ki ga mora opraviti sodišče, pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe.

Zato se mora tak organ omejiti na presojo, ali pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil tožnik zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju v zvezi s pravico iz 4. člena Listine, in ki očitno niso neutemeljene. Če je tako, mora navedeni organ ugotoviti, da se izvršitev odločbe odloži po samem zakonu od vložitve tega pravnega sredstva, in iz tega izpeljati posledice, ki jih ima v okviru svoje pristojnosti.

Sodišče je tako v zadevi B zaključilo, da se mora šteti, da vložitev pravnega sredstva po samem zakonu povzroči odložitev izvršitve napadene odločbe, tudi če ta odložitev ne izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kadar to pravno sredstvo vsebuje trditve, s katerimi se želi dokazati, da bi bil ta državljan tretje države zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen velikemu tveganju za kršitev pravice iz 4. člena Listine, ki očitno niso neutemeljene, in kadar ta ureditev ne določa drugega pravnega sredstva, ki bi bilo urejeno z natančnimi, jasnimi in predvidljivimi pravili, ki po samem zakonu povzročijo odložitev izvršitve take odločbe.

Takšna je bila situacija tudi v obravnavani zadevi in tožena stranka ne bi smela pomešati oziroma poistovetiti tistega dokaznega praga, ki je potreben za strogo presojo tveganja z vidika 4. člena Listine, in ki zahteva tudi preverjanje določenih dejstev po uradni dolžnosti za potrebe upoštevanja avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe, in tistega dokaznega praga, ki se zahteva za končno ugotovitev, da bi predaja pomenila kršitev pravice prosilca do prepovedi nečloveškega ravnanja.

27. Med tem ko ZMZ-1 ter ZUS-1 ne določata avtomatičnega suspenzivnega učinka tožbe za nobeno situacijo po Dublinski uredbi 604/2013, pa je v konkretni zadevi tako, da je tožnik v tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe sicer dokaj skopo navajal neke trditve o tem, da bi v primeru njegove predaje Hrvaški lahko prišlo do kršitve pravice iz 4. člena Listine, upoštevajoč pri tem, da ni bil dolgo časa na Hrvaškem. Ni povsem nepomembno, da so mu policisti na Hrvaškem uničili komunikacijsko sredstvo in da naj bi bila zaprt na policijski postaji brez hrane in vode, pri čemer tožena stranka ni ugotavljala, koliko časa je to trajalo, in da je imel negativno izkušnjo s higieno v azilnem domu, pri čemer tam sploh ni hotel dati prošnje za azil, v prošnji v Sloveniji pa je navedel, da je prišel zaradi revščine in ne zaradi preganjanja. Z vidika prava EU je zelo nenavadno, da so ga organi na Hrvaškem evidentirali kot prosilca za mednarodno zaščito, četudi tam ni hotel vložiti prošnje in če je res zapustil izvorno državo zaradi revščine in brezposelnosti, kot je navedel v prošnji v Sloveniji. Zgolj to sicer nikakor ne zadošča za avtomatični suspenzivni učinek tožbe, vendar pa v zadevi pretehtajo splošno znana dejstva in sicer to, da je bila tožena stranka seznanjena s kriteriji, ki jih je sodišče razvilo v sodni praksi, in ki so relevantni za presojo, ali ima tožnik v dublinskem postopku zahtevek glede 4. člena Listine, ki ni očitno neutemeljen, ko gre za predajo Hrvaški. Gre namreč za bolj ali manj primerljive zadeve predaje prosilcev za mednarodno zaščito Hrvaški, kot so: I U 1222/2022 z dne 21. 9. 2022, I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024, I U 1115/2024 z dne 21. 6. 2024, I U 605/25 z dne 29. 4. 2025, I U 2148/2024 z dne 26. 9. 2025.

28. Tožena stranka je bila torej tekom upravnega spora seznanjena s stališčem sodišča v zvezi s kriteriji za oceno očitne (ne)utemeljenosti zahtevka, ki so bistveni za avtomatični suspenzivni učinek tožbe in sicer, da tožnik v upravnem postopku ni imel pooblaščenca, zato je razumljivo, da je lahko informacije o stanju na Hrvaškem predložil v upravnem sporu, kjer ga zastopa pooblaščenka. Številne sodbe sodišč držav članic EU, na katere se sklicuje tožnik v tožbi, in statistični podatki tožene stranke o izvršenih predajah prosilcev Hrvaški, ki ne vsebujejo podatka o tem, koliko predanih prosilcev na Hrvaško se vrne v odreditvene države, potrjujejo splošno znano dejstvo, da v zadevah, ko gre za predajo Hrvaški, v daljšem časovnem obdobju obstaja dokaj različna sodna praksa v državah članicah EU tako glede pravnih vprašanj kot tudi vprašanj glede dejanskega stanja o tem, kaj se dogaja s prosilci za mednarodno zaščito v smislu njihove nastanitve in dostopa do azilnega postopka ne samo, ko gre za posebej ranljive prosilce, in sicer po tem, ko so po Dublinski uredbi 604/2013 predani Hrvaški. Zagotovila, na katera se v določenih primerih sklicuje tožena stranka, so bila v teh zadevah vedno standardizirana in zato ne morejo odtehtati informacij, ki jih je priložil tožnik. V konkretnem primeru se tožena stranka na takšno standardizirano zagotovilo niti ne sklicuje. Nadalje tožena stranka sama ni pridobila informacij o stanju na Hrvaškem, čeprav je v tovrstnih zadevah, ko gre za države, kjer obstaja določeno tveganje z vidika 4. člena Listine, relevantno, katere informacije v zvezi z dublinskimi postopki vračanja na Hrvaško so javno dostopne in bi morale biti toženi stranki znane. Sodišče je v preteklih upravnih sporih tudi že odločilo, da stališče tožene stranke, da je Upravno sodišče ugotovilo, da na Hrvaškem ni sistemskih pomanjkljivosti, pomeni zmotno interpretacijo prava, saj sodišče presoja zgolj to, ali je tožnik v konkretnih okoliščinah primera uspel dokazati določene pomembne pomanjkljivosti v drugi državi članici EU, ne pa tudi, ali tam takšne hude pomanjkljivosti v sistemu obstajajo, ali ne. Poleg tega je med strankama v konkretni zadevi očitno spor o tem, ali je sprejem prosilcev po Dublinski uredbi 604/2013 na Hrvaškem v skladu s primarnim in sekundarnim pravom EU in obe stranki sta zagovarjali nasprotni razlagi pojma "sistemskih pomanjkljivosti" in pravil glede dokaznega bremena, pri čemer, če gre za državo članico EU, kjer obstaja določeno tveganje in če prosilec nima pooblaščenca, potem od prosilca ni mogoče zahtevati, da predloži elemente, ki izkazujejo "sistemske pomanjkljivosti" in šele po tem nastopi obveznost tožene stranke, da po uradni dolžnosti pridobi informacije in da z izmenjavo informacij oziroma s sodelovanjem s pristojnimi organi na Hrvaškem pridobi konkretna zagotovila, da bi tožnik imel dostop do azilnega postopka. Izvajanje medsebojnega zaupanja namreč zahteva tovrstno sodelovanje med organi držav članic v dublinskem postopku.

29. Vse navedeno skupaj pomeni, da bi morala imeti tožba v takem primeru avtomatični suspenzivni učinek oziroma da je treba v tej smeri razlagati in uporabiti pogoje za izdajo začasne odredbe po ZUS-1. Zato je sodišče ugotovilo, da je težko popravljivo škodo, ki bi lahko nastala s predajo tožnika Hrvaški, mogoče in jo je treba preprečiti tudi z izdajo začasne odredbe, ki zadrži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu, da ne bi tožena stranka predala tožnika Hrvaški tekom upravnega spora. Tožena stranka izdaji začasne odredbe zaradi varstva javnega interesa v odgovoru na tožbo niti ne nasprotuje. Na tej podlagi je sodišče predlogu tožnika ugodilo, kot izhaja iz izreka tega sklepa (drugi odstavek 32. člena ZUS-1 v zvezi s členom 27(3) Dublinske uredbe).

Sodišče uporablja izraz "sistemski problem" tudi zato, ker se v teh zadevah pojavljajo nadzorstvene pritožbe strank zoper sodnike zaradi sojenja v nerazumnem roku, kar lahko ob neupoštevanju celovite pravne (in dejanske) problematike z vidika prava EU pomeni dodaten nedopusten poseg v sodnikovo neodvisnost oziroma nepristranost.

Torubarov, C-556/17, 19. 7. 2019, odst. 56.

PG, C-406/18, 19. 3. 2020, odst. 32-34, 36; LH, C-564/18, 19. 3. 2020, odst. 76-77

Glej na primer: Soering v. the U.K. App no 14038/88, 7. 7. 1989, odst. 91; Chahal v. the U.K., odst. 96; J.K. and others v. Sweden, odst. 51, 83, 86.

Glej: M.S.S. v Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 342; Hirsi Jamaa and others v. Italy, odst. 129; N.S and M.E., C-411/10 in C-493/10, odst. 71, 77, 81, 94, 99-106; Jawo, C-163/17, odst. 80-85, 88-90; C.K. and others v Slovenia, C-578/16, odst. 60, 71, 73, 76-78, 83, 85-91, 93, 95; Mnenje Sodišča EU 2/13, odst. 191-192.

Glej: Avotinš v Latvia, App. no. 17502/07, 23. 5. 2016, odst. 101-105, 112; Bivolaru et Moldovan c. France, Req. no. 40324/16 et 12623/17, 25. 3. 2021, odst. 98-103, 116-126, 131; Tarakhel v. Switzerland, App. no. 29217/12, 4. 11. 2014, odst. 90; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21. 1. 2011 odst. 339-340; Romeo Castano v. Belgium, App. no. 8351/17, 9. 7. 2019, odst. 79-92.

O tem glej sodni odločbi Vrhovnega sodišča v zadevah: I Up 304/2016 z dne 7. 12. 2016, odst. 10-11 in I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024, odst. 9-10.

Glej na primer sodbe Upravnega sodišča v zadevah: I U 836/2023 z dne 20. 6. 2023, I U 891/2023 z dne 10. 11. 2023.

Glej Soering v the United Kingdom, App no 14038/88, 7. 7. 1989; M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

Glej na primer: Tall, C-239/14, 17. 12. 2015, odst. 54; Gnandi, C-181/16, 19. 6. 2018, odst. 54; X, C-175/17, 26. 9. 2018, odst. 32; LM, C-402/19, 30. 9. 2020, odst. 35.

Glej: B, C-233/19, 30.9. 2020, odst. 46, 48-51, 57, 61-65.

Vrhovno sodišče namreč interpretacijo Sodišča EU v zadevi B zavrača v zvezi z Dublinsko uredbo, ker, kot pravi, se zadeva B nanaša na socialno pomoč za tujca, ki se sklicuje na to, da bi zaradi njegovega zdravstvenega stanja v primeru odstranitve bil podvržen velikemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja (I Up 300/2023, 25. 1. 2024, odst. 13.

J N., C-601715 PPU, 15. 2. 2016, odst. 47.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi I U 224/2024 z dne 14. 3. 2024.

Glej na primer sklep Upravnega sodišča v zadevi: I U 146/2024 z dne 26. 3. 2024.

Simmenthal, 106/77, 9. 3. 1977, odst. 22, 24; Torubarov, C-556/17, 29. 7. 2019, odst. 73.

Amayry, C-60/16, 13. 9. 2017, odst. 62(glej tudi odst. 45); Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 59; B, F in K, C- 323/21, C-324/21 in C-325/21 12. 1. 2023, odst. 63; MA, PB, LE, C-245/21 in C-248/21, 22. 9. 2022, odst. 48, 58.

M.S.S. v. Belgium and Greece, App. no. 30696/09, 21.1.2011, odst. 293.

B, C-233/19, 30. 9. 2020, odst. 46-50, 57, 63.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 27, 27/3, 27/3-c

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 3

Listina evropske unije o temeljnih pravicah - člen 4, 47

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.