UPRS Sodba I U 780/2021-20
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-06-11

verifikacija stare devizne vloge - rok za vložitev vloge - pravice in obveznosti po ZNISESČP - materialni prekluzivni rok - ugasnitev pravice

Tožnica ne more uspeti z očitki, da je rok iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP zamudila, ker pred potekom roka še ni razpolagala s (pravnomočnim) sklepom o dedovanju, niti z navedbami (ki jih prvič poda šele v pripravljalni vlogi), da pred izdajo sklepa o dedovanju sploh ni vedela, da je bil njen pokojni oče imetnik devizne vloge oziroma, da bo po njem dedovala. Zamuda materialnega prekluzivnega roka pomeni, da pravica s potekom roka preneha ipso iure, kar ob ugotovitvi, da dolžina roka ni bila neustavna, pomeni, da tožnica ne more uspešno uveljavljati opravičljivosti razlogov, zaradi katerih je rok zamudila. Tožnica je zahtevo za verifikacijo devizne vloge nesporno vložila po izteku predpisanega roka iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP, zaradi česar je tožena stranka zahtevo v okviru predhodnega preizkusa po 3. točki prvega odstavka 129. člena ZUP pravilno zavrgla.

II. Tožeča stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka zavrgla tožničino zahtevo za verifikacijo neizplačanih starih deviznih vlog in odločila, da v postopku niso nastali posebni stroški.

2. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je tožena stranka dne 2. 7. 2018 prejela tožničino zahtevo za verifikacijo. Tožena stranka se je sklicevala na prvi odstavek 11. člena Zakona o načinu izvršitve sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi številka 60642/08 (v nadaljevanju ZNISESČP) in na 68. člen Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). Tožena stranka je ugotovila, da je tožnica zahtevo za verifikacijo oddala priporočeno na pošti dne 27. 6. 2018 in da je bila zahteva vložena po poteku predpisanega roka, zato jo je kot prepozno zavrgla.

3. V nadaljevanju je tožena stranka še pojasnila, da je predmetno zahtevo že zavrgla s sklepom št. 0042- 601/2018/2 z dne 9. 11. 2018, ki ga je Upravno sodišče s sodbo št. I U 2583/2018 z dne 4. 1. 2021 odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek. Tožena stranka je v ponovljenem postopku na podlagi napotil sodišča ponovno ugotovila, da je tožnica dne 27. 6. 2018 poslala toženi stranki zahtevo za verifikacijo devizne vloge št. 3059585 prvotnega imetnika A. A. Tožnica je kot dokazilo o obstoju predmetne devizne vloge predložila pogodbo o vezavi deviznih sredstev z dne 4. 6. 1990. Navedla je, da je omenjeno pogodbo pridobila po izdaji sklepa o dedovanju po pokojnem imetniku devizne vloge in da ni bila zmožna vložiti vloge prej zaradi objektivnih razlogov, za katere pa ni predložila dokazil. Na podlagi posredovanega sklepa o dedovanju št. 58 0 O 1441804 13 O, UPP- 251/2015 z dne 17. 1. 2018, pravnomočnega dne 23. 1. 2018, po pokojnem A.A., je tožena stranka ugotovila, da je prvotni imetnik devizne vloge št. 3059685 umrl dne ... 2013. Glede na objektivna dejstva (datum smrti imetnika devizne vloge) ter jasno postavljen rok za vložitev zahteve za verifikacijo, s katerim je bila tožnica seznanjena, je tožena stranka presodila, da je treba vlogo zavreči, ker je rok za vložitev zahteve za verifikacijo iz prvega odstavka 11 člena ZNISESČP materialni rok in ga zato ni možno podaljšati. Njegovega podaljšanja ne predvideva niti ZNISESČP. Tožnica bi morala pred potekom roka poskrbeti za zavarovanje svojih pravic, tudi če gre za morebitne pričakovane pravice.

4. V tožbi je tožnica pojasnila, da je bil imetnik devizne vloge njen pokojni oče A.A., ki je dne 4. 6. 1990 pri B. DD ..., glavna podružnica Sarajevo, na svojo devizno varčevalno knjižico vplačal 1.000,000 ameriških dolarjev ter jih vezal za čas dvanajstih (12) mesecev. Tega zneska nikoli ni dobil povrnjenega. A. A., je umrl dne ... 2013. Sklep o dedovanju je bil izdan dne 17. 1. 2018, pravnomočen pa je postal dne 23. 1. 2018.

5. Tožnica toženi stranki očita, da ni sledila navodilom sodišča iz sodbe I U 2583/2018 z dne 4. 1. 2021, saj ni pojasnila, kako bi bilo v konkretnem primeru, ko je bil sklep o dedovanju izdan šele 23. 1. 2018, zahtevo za verifikacijo mogoče vložiti pravočasno. V skladu s tretjim odstavkom 10. člena ZNISESČP mora biti zahtevi za verifikacijo v primeru pravnega nasledstva priložen pravni akt, ki je podlaga za pravno nasledstvo. Tožnica je ravnala skladno z omenjeno določbo in navodili za izpolnjevanje obrazca zahteve za verifikacijo. Drži sicer, da je rok iz 11. člena ZNISESČP prekluziven, vendar je v obravnavani zadevi ključna ugotovitev, da tega roka tožnica ni zamudila po svoji lastni krivdi zaradi lastne neskrbnosti oziroma malomarnosti. V obdobju od 1. 12. 2015 do 31. 12. 2017 ne tožnica ne njen pokojni oče ne bi pod nobenim pogojem bila upravičena uveljavljati svojih pravic iz naslova neizplačanih deviznih vlog, pa če bi bila oba še tako skrbna. A. A. je namreč umrl leta 2013, to je še preden je zakonodajalec s sprejemom ZNISESČP sploh omogočil uveljavljanje zahtev za verifikacijo oziroma uveljavljanje terjatev iz naslova starih deviznih vlog. Šele s pravnomočnostjo sklepa o dedovanju je tožnica razpolagala s pravnim aktom, na podlagi katerega je bila v skladu s 4. alinejo tretjega odstavka 10. člena ZNISESČP upravičena vložiti zahtevo za verifikacijo. Iz sklepa bi lahko izhajal očitek tožnici, da je bila seznanjena, da se je lahko zahtevo za verifikacijo vložilo zgolj v obdobju od 1. 12. 2015 do 31. 12. 2017, vendar je navedeni očitek pavšalen in za konkretno zadevo nerelevanten ter tudi v nasprotju z napotili sodišča. Če namreč ZNISESČP jasno določa, da mora v primeru dedovanja zahteva za verifikacijo vsebovati pravni akt, ki je podlaga za pravno nasledstvo, to pa je po splošni logiki lahko zgolj in samo sklep o dedovanju, je jasno, da tožnica pred januarjem 2018 ne bi mogla vložiti zahteve za verifikacijo. Slednja bi bila namreč zaradi manjkajočega pravnega akta o pravnem nasledstvu zavržena. Tudi ZNISESČP na nobenem mestu ne določa, da bi morali posamezniki, ki se znajdejo v tožničinem položaju ravnati drugače oziroma skrbneje. Zakon tako ne določa, kako mora ravnati pravni naslednik imetnika devizne vloge v primeru, da je bil sklep o dedovanju izdan šele po poteku roka iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP. Posledično je očitek, da bi morala tožnica pred potekom omenjenega roka poskrbeti za zavarovanje svojih pravic nerazumen in neutemeljen. Tožnica sodišču predlaga, da na podlagi 65. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) izpodbijani sklep odpravi in meritorno odloči o zadevi v sporu polne jurisdikcije. Podredno tožnica sodišču predlaga vrnitev zadeve pristojnemu organu v ponovno odločanje. Zahteva tudi stroške postopka.

6. Tožena stranka je v odgovoru izpostavila, da tožnica ne dokazuje nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja in tudi ne prereka pravilnosti uporabe določb ZUP. Nadalje je opozorila, da se skladno s četrtim odstavkom 7. člena ZNISESČP za postopek verifikacije uporablja zakon, ki ureja splošni upravni postopek, razen če je v ZNISESČP določeno drugače. Skladno s prvim odstavkom 6. člena ZUP je upravni organ vezan na ustavno načelo zakonitosti. Iz navedenega, ob upoštevanju prvega odstavka 11. člena ZNISESČP, izhaja, da lahko tožena stranka vsebinsko odloča zgolj o zahtevah za verifikacijo, ki so bile vložene v obdobju od 1. 12. 2015 do 31. 12. 2017, in sicer ne glede na okoliščine posameznega primera in ne glede na to, ali je oziroma ni vlagatelj zahteve za verifikacijo zamudil rok po svoji lastni krivdi, zaradi lastne neskrbnosti oziroma malomarnosti. Gre za materialni rok, za katerega ne veljajo pravila ZUP o podaljševanju roka ali možnosti vrnitve v prejšnje stanje, ne glede na razloge. Glede na določilo četrtega odstavka 7. člena ZNISESČP, bi moral že ZNISESČP sam, kot "lex specialis", določati morebitne izjeme glede roka za vlaganje zahtev za verifikacijo. Ker jih ne, je treba glede presojanja nepravočasnosti vloženih zahtev za verifikacijo upoštevati splošne določbe ZUP. Tožena stranka meni, da je 25-mesečni rok za vložitev zahteve ustrezno dolgo obdobje, da se upravičenci seznanijo s predpisom in pravočasno podajo zahtevo. Tožnica bi lahko vložila nepopolno zahtevo in ne drži, da bi jo tožena stranka zavrgla. ZUP v prvem odstavku 67. člena določa, da če je vloga nepopolna ali nerazumljiva, je samo zaradi tega ni dovoljeno zavreči, in da mora v takem primeru organ v roku petih delovnih dni zahtevati, da se pomanjkljivosti odpravijo, in določiti vložniku rok, v katerem jo mora popraviti. Če tožnica takrat še ne bi razpolagala s pravnomočnim sklepom o dedovanju, bi lahko zaprosila za podaljšanje roka. Glede na to, da bi tožnica v predmetnem primeru za to imela opravičeni razlog, bi ji tožena stranka rok podaljšala.

7. Tožnica vztraja, da so očitki o njenem neskrbnem ravnanju neživljenjski, saj je od posameznika protislovno in nelogično zahtevati, da na upravni organ vlaga nepopolne in vsebinsko prazne vloge. Tudi namen (ratio) določbe 67. člena ZUP ni zavarovanje oziroma zaščita bodočih (pričakovanih) materialnih pravic, temveč je njegovo bistvo v tem, da se pred zavrženjem pomanjkljive vloge, vložniku da dodaten rok za njegovo odpravo, kar pa nima nobene veze s pričakovanimi pravicami. A. A. pred svojo smrtjo o tem, da je imetnik devizne vloge, ni bil sposoben obvestiti ne tožnice ne drugih svojih družinskih članov, saj je že v letu 2010 zbolel za hudo demenco. Tožeča stranka v času od 1. 12. 2015 do 31. 12. 2017 ni vedela in tudi ni mogla vedeti, da bo bodisi po zakonu bodisi po oporoki dejansko upravičena dedovati po očetu (slednji bi jo lahko npr. razdedinil, lahko bi bila razglašena za dedno nevredno itd.), saj so dediči postali znani šele 23. 1. 2018. Poleg tega, da ni mogla vedeti, da bo upravičena dedovati, tožeči stranki tudi okoliščina, da je bil njen pokojni oče imetnik stare devizne vloge, ni bila in ni mogla biti znana, zato je še toliko manj razumno od nje pričakovati kakršnokoli ravnanje v zvezi z uveljavitvijo pravic po ZNISESČP pred izdajo sklepa o dedovanju, še najmanj pa vlaganje (formalno in/ali vsebinsko) pomanjkljivih vlog. Šele s sklepom o dedovanju se je tožeča stranka prvič seznanila o obstoju devizne vloge in o možnosti vložitve zahteve za verifikacijo po ZNISESČP, zato ni mogoče trditi, da v postopku ni izkazala potrebne skrbnosti ravnanja.

9. V obravnavani zadevi je sporna odločitev tožene stranke o (ponovnem) zavrženju tožničine zahteve za verifikacijo glede neizplačane stare devizne vloge št. 3059685 .

10. Po prvem odstavku 11. člena ZNISESČP se lahko zahteva za verifikacijo vloži od 1. decembra 2015 do 31. decembra 2017.

11. Med strankama ni sporno, da je prvotni imetnik devizne vloge št. 3059685, tožničin oče, umrl dne 29. 10. 2013; da je bil dne 17. 1. 2018 izdan sklep o dedovanju št. 58 0 O 1441804 13 O, UPP- 251/2015, ki je postal pravnomočen dne 23. 1. 2018, in da je tožnica pri toženi stranki zahtevo vložila dne 27. 6. 2018. Med strankama ostaja sporno le pravno vprašanje o pravilni uporabi prvega odstavka 11. člena ZNISESČP v povezavi z določbo 3. točke prvega odstavka 129. člena ZUP, po kateri organ zahtevo, če ta ni bila vložena v predpisanem roku, s sklepom zavrže.

12. Tudi tožnica priznava, da gre v primeru 11. člena ZNISESČP za materialni in s tem za prekluzivni rok. Za tovrstne roke velja, da jih ni mogoče podaljšati in da s potekom tega roka pravica ugasne. ZNISESČP glede tega splošnega pravila ne predvideva nobene izjeme. Res je sodišče v predhodni sodbi I U 2583/2018 z dne 4. 1. 2021 toženi stranki očitalo, da izpodbijani sklep ni vseboval obrazložitve, ali je pri presoji pravočasnosti zahteve tožnice sklep o dedovanju z dne 17. 1. 2018 relevanten; da se tožena stranka ni opredelila do tožničinih navedb, da zahteve ni mogla predložiti do 31. 12. 2017, ker je bil sklep o dedovanju izdan in postal pravnomočen šele januarja 2018; in da ni razlogov o tem, ali in kako bi bilo mogoče v konkretni zadevi, kljub izdaji pravnomočnega sklepa o dedovanju šele 23. 1. 2018, zahtevo za verifikacijo vložiti pravočasno. Tožena stranka se je v izpodbijanem sklepu do izpostavljenih navodil do določene mere opredelila, za obravnavano zadevo pa je pomembnejše dejstvo od vprašanja, ali je tožena stranka v celoti sledila navodilom sodišča iz sodbe I U 2583/2018 z dne 4. 1. 2021, to, da sta vrhovno in ustavno sodišče po izdaji sodbe z dne 4. 1. 2021 glede roka iz drugega odstavka 11. člena ZNISESČP izdali vrsto odločitev, ki narekujejo odločitev v predmetnem upravnem sporu.

13. Vrhovno sodišče je presodilo, da je 25-mesečni rok iz prvega 11. člena ZNISESČP prekluziven;

da je rok dovolj dolg tudi ob upoštevanju dejanskih omejitev imetnikov pri vlaganju zahtev (da gre za starejše osebe, ki živijo v tujini ipd.), da so imeli naslovniki zakona možnost se z njim seznaniti (preko javnih objav, pozivov) in da zato rok ne posega v pravico iz 33. člena Ustave oziroma 1. člena Prvega protokola k EKČP;

in da je ESČP, ko je presojalo ustreznost določb ZNISESČP z vidika vprašanja, ali verifikacijski postopek po ZNISESČP izpolnjuje merila iz sodbe v zadevi Ališić in drugi ter skladnost ZNISESČP s to sodbo, določbe ZNISESČP v celoti ocenilo kot ustrezne, ter upoštevalo tudi to, da je ZNISESČP vlaganje zahtev za verifikacijo vezal na materialni prekluzivni rok, pri čemer roka ESČP v teh dveh zadevah ni izrecno ocenilo kot spornega ali pa prekratkega.

14. V sodbi X Ips 38/2021 z dne 6. 10. 2021 je Vrhovno sodišče celo zavrnilo revidentkine ugovore, da v obdobju od 1. 12. 2015 do 31. 12. 2017 ni razpolagala s sklepom o dedovanju. Brez da bi se spuščalo v presojo vprašanja, ali je bil ta sklep za verifikacijo revidentkinih starih deviznih vlog sploh potreben, je pojasnilo, da bi revidentka lahko zahtevo za verifikacijo v roku brez priloženega sklepa o dedovanju vseeno vložila in jo nato po potrebi naknadno dopolnila.

S tem je Vrhovno sodišče po presoji sodišča odgovorilo na vprašanje, ali in kako bi bilo mogoče, kljub izdaji pravnomočnega sklepa o dedovanju šele 23. 1. 2018, zahtevo za verifikacijo vložiti pravočasno.

15. Ustavno sodišče s sklepom U-I-39/22-8, Up-16/22-12 z dne 19. 4. 2023

ustavne pritožbe zoper sodbo Vrhovnega sodišča X Ips 38/2021 z dne 6. 10. 2021 ni sprejelo, pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 11. člena ZNISESČP pa je zavrnilo. Tudi Ustavno sodišče je v navedenem sklepu, enako kakor Vrhovno sodišče, upoštevalo, da je mogoče sklepati, da ESČP navedenega roka ni ocenilo za očitno spornega ali prekratkega,

da določitev roka ni bila nepričakovana in nepredvidljiva,

in da je zakonodajalec ustrezno upošteval relevantne okoliščine (starost upravičencev, prebivanje v tujini, zapletenost postopka ipd.).

Navedbe, da so številni upravičenci že umrli, zaradi česar je bilo treba dokazati pravno nasledstvo, in da je bilo v primerih, ko navedeni postopki niso bili končani pred potekom prekluzivnega roka iz ZNISESČP, upravičencem onemogočeno vložiti zahtevo, je Ustavno sodišče zavrnilo z obrazložitvijo, da določba prvega odstavka 11. člena ZNISESČP določa rok za vložitev zahteve za verifikacijo, in da s potekom tega roka ugasne pravica vložiti zahtevo za verifikacijo, ne pa možnost kasnejšega dopolnjevanja pravočasno vložene zahteve z listinami oziroma s podatki, ki naj bi izkazali utemeljenost zahteve.

16. V kasnejši zadevi št. Up-637/21 Ustavno sodišče ni sprejelo v obravnavo ustavne pritožbe, ki se je prav tako nanašala na zavrženje zahteve zaradi zamude roka iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP, v okoliščinah, ko je ustavna pritožnica navajala, da je pravico do vložitve vloge za verifikacijo pridobila šele po smrti svojega moža, tj. 21. 1. 2019, ta pa pred tem vloge ni mogel vložiti zaradi slabega zdravstvenega stanja.

17. Glede na navedena stališča je očitno, da tožnica ne more uspeti s svojimi tožbenimi očitki, da je rok iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP zamudila, ker pred potekom roka še ni razpolagala s (pravnomočnim) sklepom o dedovanju, niti z navedbami (ki jih prvič poda šele v pripravljalni vlogi), da pred izdajo sklepa o dedovanju sploh ni vedela, da je bil njen pokojni oče imetnik devizne vloge oziroma, da bo po njem dedovala. Zamuda materialnega prekluzivnega roka pomeni, da pravica s potekom roka preneha ipso iure,

kar ob ugotovitvi, da dolžina roka ni bila neustavna, pomeni, da tožnica ne more uspešno uveljavljati opravičljivosti razlogov, zaradi katerih je rok zamudila.

18. Tožnica je zahtevo za verifikacijo devizne vloge nesporno vložila po izteku predpisanega roka iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP, zaradi česar je tožena stranka zahtevo v okviru predhodnega preizkusa po 3. točki prvega odstavka 129. člena ZUP pravilno zavrgla. Sodišče je zato tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

19. Sodišče je na podlagi prvega odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) odločilo brez glavne obravnave, ker relevantno dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo upravnega akta, med strankama ni sporno. Nesporno je, da je tožnica tožnica rok iz prvega odstavka 11. člena ZNISESČP zamudila in da je bil sklep o dedovanju izdan šele dne 17. 1. 2018, ki je postal pravnomočen dne 23. 1. 2018. Sporna je le pravilna uporaba zakona, in sicer določbe prvega odstavka 11. člena ZNISESČP v povezavi z določbo 3. točke prvega odstavka 129. člena ZUP.

20. Tožničin stroškovni zahtevek je sodišče zavrnilo na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem vsaka stranka trpi svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.

Sodba VSRS X Ips 38/2021 z dne 6. 10. 2021 (11. in 18. točka obrazložitve), sodba VSRS X Ips 66/2021 z dne 12. 1. 2022 (10. , 11., 15. točka obrazložitve), sodba X Ips 59/2021 z dne 14. 9. 2022 (13. točka obrazložitve). Enako tudi Ustavno sodišče v zadevi U-I-39/22-8, Up-16/22-12 z dne 19. 4. 2023 (9. točka obrazložitve).

Sodba VSRS X Ips 38/2021 z dne 6. 10. 2021 (17. in 18. točka obrazložitve), sodba VSRS X Ips 66/2021 z dne 12. 1. 2022 (18. - 20. točka obrazložitve), sodba X Ips 59/2021 z dne 14. 9. 2022 (18.-21. točka obrazložitve).

Sodba VSRS X Ips 38/2021 z dne 6. 10. 2021 (14. točka obrazložitve), sodba VSRS X Ips 66/2021 z dne 12. 1. 2022 (14. točka obrazložitve), sodba X Ips 59/2021 z dne 14. 9. 2022 (14. točka obrazložitve).

Sodba VSRS X Ips 38/2021 z dne 6. 10. 2021 (23. točka obrazložitve).

Zadeva št. U-I-39/22, Up-16/22 je bila prva tovrstna obravnavana zadeva, ki pa ji je sledilo še več drugih (Gl. 9. točko pritrdilnega ločenega mnenja sodnice C. C. k sklepu št. Up-637/21 z dne 12. 6. 2023). Med drugim je ustavno sodišče z odločbo U-I-464/22, Up-1600/22 z dne 30. 6. 2023 zavrnilo pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 11. člena ZNISESČP in zavrnilo sprejem ustavne pritožbe zoper že omenjeno sodbo Vrhovnega sodišča št. X Ips 59/2021 z dne 14. 9. 2022.

Gl. 4. točko pritrdilnega ločenega mnenja sodnice C. C. k sklepu št. Up-637/21 z dne 12. 6. 2023.

Sklep ustavnega sodišča U-I-39/22-8, Up-16/22-12 z dne 19. 4. 2023 (9. točka obrazložitve).

Zakon o načinu izvršitve sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi številka 60642/08 (2015) - ZNISESČP  - člen 11, 11/1

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 129, 129/1, 129/1-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.