UPRS Sodba in sklep I U 1744/2025-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-10-22

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja - ekonomski razlogi prosilca za azil - varna izvorna država

Slaba ekonomska situacija bi morala biti povezana s katerim od razlogov preganjanja, torej z osebnimi okoliščinami, kot so vera, narodnost, politično prepričanje, rasa in podobno, da bi se lahko štela kot razlog za priznanje mednarodne zaščite. Za priznanje mednarodne zaščite ne zadostuje tveganje, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, ampak mora to tveganje izvirati iz dejavnikov, ki jih je mogoče neposredno ali posredno pripisati javnim organom te države, bodisi da grožnje za prosilca predstavljajo dejanja, ki jih organi te države izvajajo ali dopuščajo, bodisi država svojim državljanom pred neodvisnimi skupinami ali nedržavnimi subjekti ne more zagotoviti učinkovite zaščite.

Zgolj navajanje slabega ekonomskega stanja v izvorni državi, kateremu je podvrženo celotno prebivalstvo ali pa večina prebivalstva, ne zadostuje za priznanje mednarodne zaščite.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite kot očitno neutemeljeno. Določila mu je 10 dnevni rok za prostovoljni odhod ter odredila, da če v tem roku ne zapusti območja Republike Slovenije, območja držav članic Evropske unije in območja držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma, se ga odstrani v izvorno državo Kraljevino Maroko. Določila mu je tudi prepoved vstopa na ta območja za obdobje enega leta, ki pa se ne izvrši, če zapusti ta območja v postavljenem roku.

2. V obrazložitvi odločbe je navedeno, da je tožnik pri toženi stranki vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Pri podaji prošnje je povedal, da je iz izvorne države odšel zaradi revščine, v kateri so živeli. Prisotna je tudi korupcija, brez denarja pa se nič ne da.

3. V nadaljevanju obrazložitve odločbe tožena stranka podrobneje povzema, kaj je tožnik povedal na osebnem razgovoru.

4. Tožena stranka ugotavlja, da tožnik svojo prošnjo za mednarodno zaščito utemeljuje z revščino oziroma ekonomskimi težavami ter korupcijo. Pri tem tožena stranka ugotavlja, da je tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito potrebno šteti za očitno neutemeljeno, saj očitno ne izpolnjuje zakonsko določenih pogojev za podelitev ene ali druge oblike mednarodne zaščite. Po preučitvi vseh izjav, ki jih je podal v postopku, tožena stranka ocenjuje, da slednjih ne gre povezati s preganjanjem na podlagi veroizpovedi, narodnosti, rase, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnega prepričanja kakor tudi ne z razlogi resne škode. Svojo prošnjo utemeljuje z revščino oziroma finančnim pomanjkanjem in s korupcijo. Omenjene težave pa ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite. Iz navedb tožnika ne gre razumeti, da bi njegovo ekonomsko stisko povzročili tretji akterji, kar bi morebiti lahko privedlo do kršenja njegovih pravic in uničenja njegove ekonomske eksistence. Nikoli ni zatrjeval in tega tudi ne gre razbrati, da mu je bil v Maroku kakorkoli onemogočen dostop do socialnih storitev in izvajanje osnovnih pravic, prav tako ni navajal, da bi proti njemu osebno bili usmerjeni kakršnikoli gospodarski ukrepi, ki bi zanj imeli škodljive posledice. Revščina je lahko razlog, da je zapustil izvorno državo, vendar je ne gre povezati s preganjanjem ali resno škodo. Tožnik je sicer omenil korupcijo uradnih oseb, ki jo je povezal s svojo lastno izkušnjo, ko mu je uradnik pri izdaji potnega lista računal poleg dejanske cene še dodatnih 20 EUR. Pri tem tožena stranka izpostavlja, da je tožnik svojo navedbo podkrepil z enkratno lastno izkušnjo z uradno osebo, a je mnenja, da je to posledica sistemskih napak v Maroku in vodstvenih nepravilnosti ter organizacije države. Glede na vse navedeno tožena stranka zaključuje, da je treba tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito zavrniti kot očitno neutemeljeno na podlagi prve alineje 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1).

5. Poleg navedenega tožena stranka ugotavlja, da tožnik prihaja iz Maroka, to pa je država, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav določila kot varno izvorno državo. Tožnik ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito zanj ni varna izvorna država. Ni mogoče zaključiti, da je imel v Maroku težave zaradi svoje rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini. Glede na naravo njegovih navedb, ko v postopku navaja ekonomsko stisko, slabo življenje in nezadovoljstvo nad življenjem v Maroku, je nemogoče skleniti, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo soočen z resno škodo ali da bi bilo njegovo življenje kakorkoli ogroženo. Mednarodna zaščita ni namenjena osebam, ki imajo ekonomske težave, ampak tistim, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem iz razloga pripadnosti določeni rasi, etnični skupini, določeni veroizpovedi, narodni pripadnosti, pripadnosti posebni družbeni skupini ali političnemu prepričanju ali pa iz razlogov resne škode nahajajo zunaj države, katerih državljani so, in ne morejo ali zaradi takega strahu nočejo uživati varstva te države. Tožena stranka je prošnjo zavrnila tudi na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1, saj tožnik prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1.

6. Tožnik v tožbi povzema, kaj je povedal v upravnem postopku in navaja, da je bil v domovini pod pritiskom družine, sorodnikov in države. Oče je želel, da dela na kmetiji in ostane doma, sorodniki pa so želeli, da gre v vojsko. V vojsko pa ni mogel iti zaradi bolezni. Država ga je silila v služenje vojaškega roka in ni upoštevala bolezni. Dobil je vabilo na služenje vojaškega roka, zaradi česar je poslal opravičilo in prošnjo, da se le tega ne bi udeležil, ker ima kronično bolezen, vendar tega niso upoštevali. Če pa ne greš v vojsko oziroma če razloga oni ne sprejmejo, moraš v zapor. Tožnik bi tako moral v zapor, če ne bi zbežal. Boji se številnih konfliktov, ki bi jih imela njegova družina s sosedi in bi zaradi tega ponovno imel težave tudi on. Predlaga, naj ga sodišče zasliši in angažira izvedenca medicinske stroke da ga bo pregledal in povedal, kakšno je njegovo stanje. Predlaga, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi, podrejeno pa razveljavi in vrne toženi stranki zadevo v ponovno odločanje.

7. Hkrati s tožbo tožnik vlaga tudi zahtevo za izdajo začasne odredbe, s katero predlaga, naj sodišče izvršitev odločbe odloži do izdaje pravnomočne odločitve o tožbi tožeče stranke zoper izpodbijano odločbo. Če bi bila odločba izvršena še pred odločitvijo sodišča o glavni stvari, bi to pomenilo, da bi utrpel tožnik nepopravljivo škodo s tem, ko bi bil izpostavljen nevarnostim ponižujočega ravnanja v smislu kršitve 3. člena EKČP. Vzpostavitev prejšnjega pravnega razmerja ne bi bila več mogoča, četudi bi v upravnem sporu uspel. Ne bi se več nahajal na območju Republike Slovenije, kar bi pomenilo, da ne bi bil več pod jurisdikcijo naše države. Zaradi tega ne bi mogel več izkazovati pravnega interesa. To pa bi pomenilo kršitev pravice iz 23. in 25. člena Ustave RS in bi mu nastala nepopravljiva škoda.

8. Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da mednarodna zaščita ni namenjena reševanju ekonomskih težav posameznikov, ampak so do nje upravičene osebe, ki imajo utemeljen strah pred preganjanjem zaradi rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini. Tožnik pa ni nikoli navajal, da bi imel težave zaradi katerega od razlogov, ki so navedeni v Ženevski konvenciji in ZMZ-1. Tožnik v svojih izjavah nikoli ni uveljavljal, da je oče želel, da bi delal na kmetiji, ker je sam bolan, da so sorodniki želeli, da gre v vojsko in tega ni mogel zaradi bolezni, da ga je država silila v služenje vojaškega roka in ni upoštevala njegove bolezni ter o domnevnem slabem zdravstvenem stanju, kljub temu, da je bil izrecno opozorjen, da mora navesti vsa dejstva in okoliščine, zaradi katerih vlaga prošnjo za mednarodno zaščito. Pri tem tožena stranka opozarja na 52. člen Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), ki določa, da lahko tožnik v tožbi navaja nova dejstva in nove dokaze, vendar mora obrazložiti, zakaj jih ni navedel že v postopku izdaje upravnega akta. Ker tožnik v postopku izdaje upravnega akta ni predlagal v tožbi predloženih informacij, čeprav bi jih lahko, tožena stranka predlaga, naj sodiščle omenjeni predlog obravnava kot nedovoljeno tožbeno novoto. Ob morebitni vrnitvi v izvorno državo je sicer treba presoditi, kaj prosilcu grozi, vendar se to lahko presodi na osnovi tega, kar je prosilec navedel v postopku za pridobitev mednarodne zaščite. V postopku pa ni navedel nič takega, na podlagi česar bi bilo mogoče sklepati, da bi bil v izvorni državi preganjan oziroma bi ob vrnitvi utrpel resno škodo. Glede na to, da je navajal ekonomsko stisko, slabo življenje in nezadovoljstvo nad življenjem v Maroku, je nemogoče skleniti, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo soočen z resno škodo ali da bi bilo njegovo življenje ogroženo. Sam je zatrdil, da drugih težav v izvorni državi ni imel. Tožena stranka predlaga, naj sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

9. Sodišče je v navedeni zadevi dne 22. 10. 2025 opravilo glavno obravnavo, na kateri je vpogledalo v listine upravnega in sodnega spisa. Dokaza z zaslišanjem tožnika ni izvedlo, ker se tožnik glavne obravnave ni udeležil, čeprav je bil o njej obveščen. Zavrnilo pa je predlagani dokaz s postavitvijo izvedenca medicinske stroke, saj tožnik v tožbi ni v ničemer konkretiziral, kakšne naj bi bile njegove zdravstvene težave, pa tudi v upravnem postopku zdravstvenih težav ni omenjal. Ob tako nekonkretiziranih trditvah pa ne bi imelo smisla postavljati izvedenca medicinske stroke, še zlasti zaradi tega, ker niti ni navedeno, s katerega področja medicine naj bi bil izvedenec postavljen.

11. ZMZ-1 v peti alineji prvega odstavka 49. člena določa, da pristojni organ z odločbo prošnjo zavrne kot očitno neutemeljeno v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena tega zakona. Nadalje 52. člen ZMZ-1 v prvi alineji določa kot enega izmed razlogov, da se šteje prošnja kot očitno neutemeljena, če je prosilec v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite po tem zakonu. V drugi alineji citiranega člena pa je določeno, da se prošnja šteje za očitno neutemeljeno, če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena tega zakona.

12. Tožena stranka je po presoji sodišča pravilno ugotovila, da obstajata oba razloga za zavrnitev prošnje kot očitno neutemeljene iz prve in druge alineje 52. člena ZMZ-1. Glede obstoja teh razlogov sodišče sledi utemeljitvi izpodbijane odločbe, zato skladno z določilom drugega odstavka 71. člena ZUS-1 ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na obrazložitev v odločbi tožene stranke. Sodišče zgolj poudarja, da je tožena stranka pravilno ugotovila, da iz tožnikovih izjav izhaja, da svojo prošnjo utemeljuje z revščino oziroma finančnim pomanjkanjem in s korupcijo, omenjene težave pa ne morejo biti obravnavane v okviru mednarodne zaščite. Prav tako je bilo pravilno ugotovljeno, da tožnik prihaja iz Maroka, to pa je država, ki jo je Vlada Republike Slovenije 31. 3. 2022 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav določila kot varno izvorno državo, tožnik pa ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito zanj ni varna izvorna država. Pravilno je bilo ugotovljeno, da je glede na naravo njegovih navedb, ko v postopku navaja ekonomsko stisko, slabo življenje in nezadovoljstvo nad življenjem v Maroku, nemogoče skleniti, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo soočen z resno škodo ali da bi bilo njegovo življenje kakorkoli ogroženo.

13. Tožnik v tožbi enako kot v upravnem postopku izpostavlja revščino, da družina ni imela denarja in da je čutil pomanjkanje. Ponovno je izpostavil tudi to, da v državi vlada korupcija. Tožnik torej ponovno izpostavlja ekonomske razloge. S tem smiselno uveljavlja nevarnost resne škode iz druge alineje 28. člena ZMZ-1, ki določa, da resna škoda zajema mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kazen prosilca v izvorni državi. V zvezi s temi tožbenimi navedbami sodišče pojasnjuje, da iz vidika odločanja o mednarodni zaščiti ni bistveno, kakšna je tožnikova sposobnost ekonomskega preživetja v njegovi izvorni državi. Vrhovno sodišče RS je že večkrat poudarilo, da bi morala biti slaba ekonomska situacija povezana s katerim od razlogov preganjanja, torej z osebnimi okoliščinami, kot so vera, narodnost, politično prepričanje, rasa in podobno, da bi se lahko štela kot razlog za priznanje mednarodne zaščite. Prav tako je Vrhovno sodišče RS zavzelo stališče, da za priznanje mednarodne zaščite ne zadostuje tveganje, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, ampak mora to tveganje izvirati iz dejavnikov, ki jih je mogoče neposredno ali posredno pripisati javnim organom te države, bodisi da grožnje za prosilca predstavljajo dejanja, ki jih organi te države izvajajo ali dopuščajo, bodisi država svojim državljanom pred neodvisnimi skupinami ali nedržavnimi subjekti ne more zagotoviti učinkovite zaščite. Tako stališče je med drugim Vrhovno sodišče RS zavzelo v sodbi I Up 102/2023 z dne 10. 5. 2023 (točka 9 in 10 obrazložitve). Tožnik pa ni zatrjeval, da bi bila njegova slaba ekonomska situacija povezana z njegovimi osebnimi okoliščinami. Zgolj navajanje slabega ekonomskega stanja v izvorni državi, kateremu je podvrženo celotno prebivalstvo ali pa večina prebivalstva, po presoji sodišča ne zadostuje za priznanje mednarodne zaščite.

14. Tožnik v tožbi tudi navaja, da bi moral iti na služenje vojaškega roka, glede katerega pa meni, da bi moral biti zaradi zdravstvenih razlogov oproščen, kar pa se ni upoštevalo. Po presoji sodišča gre pri vseh teh navedbah za nedovoljene tožbene novote. ZUS-1 v 52. členu določa, da se lahko nova dejstva in novi dokazi upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta. Po presoji sodišča tožnik nima opravičljivih razlogov, zakaj teh navedb ni podal že v postopku do izdaje upravnega akta. Te razloge bi lahko navedel tako pri podaji prošnje kot na osebnem razgovoru. Na osebnem razgovoru je bil opozorjen na to, da mora sam navesti vsa dejstva in okoliščine, ki utemeljujejo njegov strah pred preganjanjem ali resno škodo, omogočiti pristojnemu organu dostop do vseh razpoložljivih dokazov ter predložiti vse listine in potrdila, ki jih ima in ki so lahko pomembna za postopek (stran 1 in 2 zapisnika o osebnem razgovoru). Uradna oseba ga je vzpodbudila, naj pove vse, kar se mu zdi pomembno. Odgovoril je, da je državo zapustil zaradi revščine in korupcije in da drugače nima drugih problemov v Maroku (stran 4 zapisnika o osebnem razgovoru). Nadalje je na vprašanje, naj pojasni, kaj osebno se mu je zgodilo v izvorni državi, odgovoril, da kot je že prej povedal, drugih problemov v državi nima, ima težave zaradi revščine in dogodka, ki ga je opisal (dodatno plačilo 20 EUR pri pridobitvi potnega lista), nakar je na nadaljnje vprašanje, naj pojasni, kaj je bil glavni razlog, zaradi katerega je zapustil izvorno državo, odgovoril, da je glavni razlog revščina. Nadalje je dobil vprašanje, ali ima še kakšne druge razloge, zaradi katerih je zapustil izvorno državo, to zanikal (stran 5 zapisnika o osebnem razgovoru). Potem je spet dobil vprašanje, ali je navedel vse razloge, zaradi česar je zapustil izvorno državo, na kar je odgovoril pritrdilno in na nadaljnje vprašanje, ali je navedel vsa dejstva in okoliščine, zaradi katerih je zapustil izvorno državo, je ponovno odgovoril pritrdilno (stran 6 zapisnika o osebnem razgovoru). Ponovno je ob koncu zaslišanja dobil vprašanje, ali bi na koncu rad še kaj dodal, kar ni bil vprašan in želi povedati, ker je pomembno za njegov postopek in je na to odgovoril nikalno (stran 7 zapisnika o osebnem razgovoru). Glede na vse navedeno je imel torej tožnik dovolj možnosti, da bi lahko če že ne pri podaji prošnje pa na osebnem razgovoru povedal, da je eden od razlogov tudi poziv na služenje vojaškega roka. Ker ni opravičljivega razloga, zakaj tega ni povedal in ker tudi v tožbi ni navedeno, zakaj o tem ni spregovoril že prej, glavne obravnave pa se ni udeležil, da bi to lahko pojasnil sodišču, teh tožbenih novot sodišče ne more upoštevati, ker ni opravičljivega razloga, zakaj jih ni navedel že prej.

15. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena z ZUS-1 tožbo zavrnilo.

16. Sodišče je zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo iz naslednjih razlogov:

17. Sodišče v skladu z 32. členom ZUS-1 na tožnikov predlog odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank.

18. V skladu s tretjim odstavkom 70. člena ZMZ-1 tožba zoper odločbo o zavrnitvi prošnje v pospešenem postopku zadrži izvršitev odločbe. Iz navedenega razloga je predlog za izdajo začasne odredbe neutemeljen, saj že na podlagi samega zakona vložitev tožbe zadrži izvršitev izpodbijane odločbe in je iz tega razloga sodišče zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 52, 52-1, 52-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.