UPRS Sodba I U 1953/2025-19
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-11-25

mednarodna zaščita - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - predaja prosilca odgovorni državi članici - predaja Republiki Hrvaški - procesne predpostavke - ne bis in idem - rok za predajo prosilca - začetek teka roka - sistemske pomanjkljivosti

Predaja prosilca mora biti v roku iz prvega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III ne le odrejena, temveč tudi dejansko opravljena. Navedeni materialni rok je prekluziven in se z njegovim potekom odgovornost prenese na državo članico, ki je podala zahtevo ter navedeni rok zamudila. Ko je predaja izvedena, se obveznost prenese na odgovorno državo članico. Če se prosilec nato vrne, se uporablja člen 18(1)(b) o ponovnem sprejemu, kar je nov postopek z novimi roki. Rok se šteje od odločitve, ki omogoča praktično izvedbo predaje.

1. Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka na podlagi 32. člena v povezavi s 7. točko 2. člena ter osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo 51. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zavrgla tožnikovo drugo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka), saj bo predan Republiki Hrvaški, ki je na podlagi meril v Uredbi Dublin III

za to odgovorna država članica (2. točka izreka). Hkrati je odločila, da se predaja tožnika iz 1. točke izreka tega sklepa izvrši najkasneje v šestih mesecih od 26. 9. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18. mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo (3. točka izreka). O stroških postopka bo odločila v ločenem postopku (4. točka izreka).

2. Uvodoma je ugotovila, da tožnik v postopek ni predložil nobenega osebnega dokumenta, zaradi česar njegova istovetnost v postopku ni bila izkazana. Tožnik je 21. 2. 2025 v Republiki Sloveniji vložil

prvo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite

. Ker je bilo ugotovljeno, da je za njegovo prošnjo skladno z Uredbo Dublin III odgovorna Republika Hrvaška, je bila njegova prošnja zavržena s sklepom pristojnega organa št. 2142-598/2025/10 (1221-03) z 22. 5. 2025. Tožnik je navedeni sklep neuspešno izpodbijal v upravnem sporu, saj je Upravno sodišče Republike Slovenije tožbo zavrnilo s sodbo št. I U 923/2025-13 dne 17. 6. 2025. Sodba je postala pravnomočna 26. 8. 2025. Tožnik je bil Republiki Hrvaški predan 20. 6. 2025, a se je še istega dne vrnil v Republiko Slovenijo in 29. 8. 2025 vložil

drugo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite

3. Tožena stranka je na podlagi prstnih odtisov prosilca 29. 8. 2025 iz Centralne evidence EURODAC

(ponovno) pridobila podatek, da je bil tožnik v evidenco že vnesen kot prosilec za mednarodno zaščito in sicer 18. 2. 2025 v Republiki Hrvaški. Zato je tožena stranka pristojnim hrvaškim organom v skladu s točko (b) člena 18(1) Uredbe Dublin III dne 15. 9. 2025 posredovala prošnjo v obliki standardnega obrazca za ponovni sprejem prosilca (v tej zadevi tožnika) in 26. 9. 2025 ponovno prejela odgovor, da Republika Hrvaška sprejema odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito. Tožnika je seznanila s potekom dublinskega postopka in z njim 14. 10. 2025 opravila drugi osebni razgovor v prisotnosti tolmača za arabski jezik.

4. V nadaljevanju obrazložitve izpodbijanega sklepa se je tožena stranka opredelila do tožnikovih izjav, v katerih je uvodoma navajal, da se je policist, ki ga je obravnaval po predaji Republiki Hrvaški, obnašal arogantno. Ker tožnik teh navedb ni konkretiziral (povedal je le, da naj bi mu policist dejal, naj Republiko Hrvaško zapusti še istega dne, saj da imajo naslednji dan praznik), tožena stranka tem navedbam ni sledila. Obrazložila je, da ponovni odhod iz Republike Hrvaške nima nobene povezave s hrvaško policijo. Tožnik je Republiko Hrvaško namreč zapustil ilegalno, pri čemer torej tudi prazniki in dela prosti dnevi ničesar ne spremenijo. Četudi pa bi bile te navedbe resnične, ne gre spregledati dejstva, da tožnika ni nihče silil k odhodu.

5. Iz izpodbijanega sklepa je razvidno, da je hrvaška policija tožnika neposredno po predaji odpeljala v azilni dom, kjer je bilo poskrbljeno za njegovo namestitev. Tam je bil povsem ustrezno nastanjen, sam pa se je odločil, da azilni dom zapusti in to že po treh urah. Tožnik je sicer povedal, da je azilni dom zapustil, ker so bile tam sobe umazane in so bili prisotni tudi insekti. Tožena stranka pojasnjuje, da so za higieno v nastanitvenih prostorih v veliki meri odgovorni prav prosilci sami. Prav tako ne gre spregledati dejstva, da se je tožnik v azilnem domu v Zagrebu nahajal zgolj tri ure, v tem času pa ni niti zaprosil za drugo sobo.

6. Tožnik je na osebnem razgovoru izpostavil, da ni nameraval za mednarodno zaščito zaprositi v Republiki Hrvaški. Tam so mu dejali, da mora, če želi bivati v odprtem kampu, oddati prstne odtise in zaprositi za mednarodno zaščito. Sam tega ni želel, ampak je bil v to prisiljen. Ker se je tožena stranka do vseh navedb izčrpno opredelila že v sklepu št. 2142-598/2025/10 (1221-03) z dne 22. 5. 2025, je le dodala, da je bil navedeni sklep potrjen s sodbo Upravnega sodišča Republike Slovenije

, iz katere izhaja, da v Republiki Hrvaški ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema. Prav tako niso bile ugotovljene osebne okoliščine tožnika, zaradi katerih njegova vrnitev v Republiko Hrvaško, ki je pristojna država članica EU ne bi bila primerna.

7. Po oceni tožene stranke tožnik ni izkazal, da bi hrvaška policija z njim neustrezno ravnala. Tožena stranka ni našla utemeljenih razlogov za prepričanje, da bo tožnik v Republiki Hrvaški deležen nečloveškega ali poniževalnega ravnanja oziroma, da bo tam soočen s sistemskimi pomanjkljivostmi v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev, ki bi lahko povzročile nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina EU). Glede na navedeno je pri presoji predmetne zadeve ključnega pomena to, kako so s tožnikom ravnali po tem, ko je bil iz Republike Slovenije vrnjen v Republiko Hrvaško, kjer pa se je nahajal zgolj tri ure. Kot že zapisano, tožnik v tem kratkem času ni doživel ničesar, kar bi izkazovalo, da bi utegnil biti po vrnitvi v Republiko Hrvaško izpostavljen mučenju ali nečloveškemu ravnanju. Tožena stranka je izpostavila, da po Uredbi Dublin III prošnjo za mednarodno zaščito obravnava ena sama država EU in sicer tista, ki je glede na merila iz III poglavja te uredbe za to odgovorna. Prosilec si sam te države ne more izbrati.

8. Zoper izpodbijani sklep je tožnik vložil tožbo, s katero je zahteval odpravo izpodbijanega sklepa, podredno pa, da sodišče po odpravi izpodbijanega sklepa zadevo vrne v ponoven postopek toženi stranki. Tožnik v tožbi uveljavlja naslednje tožbene razloge:

(i.) kršitev načela ne bis in idem - Zatrjuje kršitev načela ne bis in idem zaradi ponovnega odločanja o isti upravni stvari. Navaja, da je že bila sprejeta odločba o njegovi prvi prošnji, ki je določila pristojnost Hrvaške, zato ponovna odločba o predaji isti državi predstavlja nedopustno dvojno odločanje. Meni, da je s tem kršena 4. točka prvega odstavka 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju: ZUP ) ter ustavna načela pravne varnosti, enakega varstva pravic in pravnomočnosti;

9. (ii.) potek šestmesečnega roka za predajo - trdi, da je potekel šestmesečni rok za predajo po Uredbi Dublin III. Navaja, da je Hrvaška prvič sprejela odgovornost 12. 3. 2025, rok za predajo je zato potekel 12. 9. 2025. Zatrjuje, da je Slovenija po poteku roka postala pristojna država za obravnavo prošnje v skladu s členom 29(2) Uredbe Dublin III in sodbo Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) C-201/16 Shiri. V posledici navedenega meni, da sta druga zahteva z dne 15. 9. 2025 in hrvaški odgovor z dne 26. 9 .2025, pravno irelevantna;

10. (iii.) nezakonitost predaje pred pravnomočnostjo sodbe - izpostavlja nezakonitost predaje pred pravnomočnostjo sodbe. Poudarja, da je bila predaja izvedena 20. 6. 2025, tri dni po izdaji sodbe Upravnega sodišča z dne 17. 6. 2025, ki je postala pravnomočna šele 26. 8. 2025. Navaja, da je bila predaja izvedena brez sklepa o predaji in pred pravnomočno odločitvijo o začasni odredbi. Meni, da je bil prikrajšan za pravico do učinkovitega pravnega sredstva in da gre za kršitev člena 47 Listine EU, člena 22 Ustave RS ter člena 29 Uredbe Dublin III. Sklicuje se na Mnenje Varuha človekovih pravic RS z dne 18. 5. 2023;

11. (iv.) napačen pravni začetek teka roka - navaja, da se izpodbijani sklep napačno sklicuje na datum 26. 9. 2025 kot začetek šestmesečnega roka za predajo, medtem ko meni, da bi se rok moral šteti od prvotne odgovornosti Hrvaške z dne 12. 3. 2025.

Do vsebine tožbenih navedb se bo sodišče opredelilo pri obrazložitvi sodbe.

12. Tožena stranka ponavlja razloge izpodbijanega sklepa in predlaga, da se tožba kot neutemeljena zavrne. Navaja, da sta bila izdana dva ločena sklepa v dveh ločenih postopkih. Prvi sklep št. 2142-598/2025/10 (1221-03) z dne 22. 5. 2025 se je nanašal na prvo prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je tožnik vložil 21. 2. 2025, in na prvi Dublinski postopek z Republiko Hrvaško, ki je bil zaključen 20. 6. 2025 s predajo tožnika Republiki Hrvaški. Izpodbijani sklep št. 2142-598/2025/45 (1221-03) z dne 14. 11. 2025 pa se nanaša na drugo prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je tožnik vložil 29. 8.2025, in na drugi Dublinski postopek z Republiko Hrvaško.

13. Nadalje opozarja, da je tožnikova navedba o nevročitvi sklepa o predaji pred 20. 6. 2025 neverodostojna. Iz spisovne dokumentacije je namreč razvidno, da je bil sklep tožniku vročen že 27. 5. 2025 in da se je tožnik nanj tudi pritožil.

14. Izpostavlja, da tožniku ni bila kršena pravica do učinkovitega sodnega varstva. Upravno sodišče je v 46. točki sodbe št. I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025 navedlo, da je Vrhovno sodišče Republike Slovenije že sprejelo stališče, da izvršitev predaje po Uredbi Dublin III sama po sebi ni nepopravljiva posledica. Način odprave posledic izvršenega sklepa o predaji v primeru uspeha v upravnem sporu namreč ureja že sama Uredba Dublin III v tretjem odstavku 29. člena, ki določa, da če je bila oseba predana pomotoma ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena potem ko je predaja izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme.

15. Ob upoštevanju navedenega stališča Vrhovnega sodišča Republike Slovenije in dejstva, da je bila pravnomočna odločitev v tožnikovem prvem pritožbenem postopku zavrnilna, zaključuje, da predaja 20. 6. 2025 ni bila izvedena nepravilno. Predaja je bila izvedena pravilno v skladu z določili Dublinske uredbe, zato tudi šestmesečni rok za izvedbo predaje v prvem dublinskem postopku ni potekel.

16. V pripravljalni vlogi povzema trditve iz tožbe, poudarjam nezakonitost predaje, saj tožena stranka ni izdala posebnega akta o predaji. Poudarja, da tožena stranka v odgovoru na tožbo ni podala nobenih pravnih argumentov, ki bi spodbijali ključne razloge tožbe.

17. Sodišče je 25. 11. 2025 opravilo narok za glavno obravnavo, na katerega sta pristopili obe stranki in tolmač. V dokaznem postopku je sodišče pregledalo listine sodnega in upravnega spisa, ki se nanaša na zadevo, jih v soglasju s strankama štelo za prebrane in s tem povezanih listin ni posebej naštevalo. Zaslišalo je tožnika.

19. Predmet spora je druga predaja tožnika Republiki Hrvaški kot odgovorni državi članici. O pravilnosti in zakonitosti prve predaje je to sodišče že odločalo (sodba I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025) in zavrnilo tožbo ter pritrdilo sklepu tožene stranke št. 2142-598/2025/10 (1221-03) z dne 22. 5. 2025, da se tožnika preda pristojnim hrvaškim organom.

20. Sodišče je tožbo preizkusilo v mejah tožbenih razlogov in pri tem uporabilo relevantno nacionalno zakonodajo ter upoštevalo ustaljeno sodno prakso SEU in Evropskega sodišča za človekove pravice.

- O pravni podlagi za zavrženje druge prošnje

21. Izhodišče presoje tožbe je pravna podlaga izpodbijanega sklepa. Tožena stranka je drugo prošnjo tožnika zavrgla na podlagi 32. člena v povezavi s 7. točko 2. člena ZMZ-1 ter na podlagi osmega odstavka 49. člena v povezavi s četrto alinejo 51. člena ZMZ-1. Ta nacionalna ureditev je v skladu z Uredbo Dublin III, ki v členu 18(1)(b) določa postopek za ponovni sprejem prosilca, ki je že bil predan v odgovorno državo članico in se nato vrnil v prvo državo članico.

22. Člen 18(1)(b) Uredbe Dublin III izrecno določa, da so države članice dolžne ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja se obravnava in ki je vložil prošnjo v drugi državi članici ali se nahaja na ozemlju druge države članice brez dovoljenja za prebivanje. Ta določba je bila razvita prav za primere, kot je obravnavan, ko se prosilec po izvedeni Dublin predaji vrne v prvotno državo članico in tam vloži novo prošnjo za mednarodno zaščito.

V obravnavani zadevi je bilo nesporno ugotovljeno, da je bil tožnik že enkrat predan Republiki Hrvaški kot odgovorni državi članici po prvem sklepu tožene stranke z dne 22. 5. 2025. Ta predaja je bila dejansko izvršena dne 20. 6. 2025. Tožnik se je še isti dan vrnil v Slovenijo in nato dne 29. 8 .2025 vložil novo, drugo prošnjo za mednarodno zaščito. Republika Hrvaška je dne 26. 9. 2025 ponovno sprejela odgovornost za obravnavanje tožnikove prošnje. Tožena stranka je zato pravilno uporabila Dublin mehanizem in nacionalne določbe ZMZ-1.

- O ponovnem odločanju in kršitvi načela ne bis in idem

23. Tožnik zatrjuje, da je izpodbijani sklep ničen ali vsaj nezakonit, ker tožena stranka nezakonito dvakrat odloča o isti upravni stvari. Navaja, da je bil prvi sklep že izvršen in ni bil nikoli razveljavljen, zato drugi sklep sploh nima pravne podlage. Tožnik se sklicuje na 4. točko prvega odstavka 129. člena ZUP ter na kršitev načela prepovedi ne bis in idem, načela pravne varnosti iz 2. člena Ustave RS, 22. člena Ustave RS (enako varstvo pravic) in 158. člena Ustave RS (pravnomočnost).

24. Načelo ne bis in idem ima svoje korenine v kazenskem pravu, kjer je urejeno v 4. členu Protokola št. 7 h Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter v 50. členu Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

V upravnih postopkih se to načelo uresničuje predvsem skozi institut pravnomočnosti upravnih odločb in prepovedi ponovnega odločanja, ki je urejen v 4. točki prvega odstavka 129. člena ZUP. Ta določba ščiti načelo pravne varnosti in zaupanja v pravo, ki izhajata iz 2. člena Ustave RS.

25. Za presojo, ali gre za isto upravno stvar, je treba preizkusiti več elementov: ali gre za isto stranko, isti predmet postopka, identično dejansko stanje in isto pravno podlago. Ko sodišče preizkusi te elemente v obravnavani zadevi, ugotavlja, da dejansko stanje ni enako.

26. Ključno je dejstvo, da je bil prvi sklep izvršen. Ko je bil tožnik predan Hrvaški dne 20. 6. 2025, je bila funkcija prvega sklepa izčrpana. Ta sklep je dosegel svoj namen in cilj, ki je bil določitev pristojne države članice in predaja tožnika tej državi. Ko se je tožnik vrnil in vložil novo prošnjo, je nastala nova pravna situacija, ki jo prav tako ureja člen 18(1)(b)Uredbe Dublin III.

27. V tej zadevi pa je predmet presoje drugačno dejansko stanje kot ga je presojalo Upravno sodišče Republike Slovenije v zadevi I U 923/2025. V navedenem upravnem sporu je sodišče presojalo dejanske okoliščine v obdobju od 18. 2. 2025 do 21. 2. 2025 (ko je tožnik prvič prečkal hrvaško-slovensko državno mejo). V obravnavani zadevi pa so predmet presoje dejanske okoliščine od predaje tožnika le za obdobje približno treh ur, ki jih je tožnik 20. 6. 2025 ponovno preživel v Republiki Hrvaški. Tega dne je namreč tožena stranka tožnika predala Republiki Hrvaški, tožnik pa se je že čez nekaj uri zopet vrnil v Republiko Slovenijo. Sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije v zadevi I U 923/2025 je že pravnomočna, zato se dejanske okoliščine, ugotovljene z navedeno sodbo ne smejo ponovno presojati.

28. Sodišče na podlagi gornjih ugotovitev zaključuje, da v obravnavani zadevi ne gre za isto upravno stvar v smislu 4. točke prvega odstavka 129. člena ZUP. Načelo ne bis in idem ni kršeno. Po oceni sodišča tožbeni ugovor ni utemeljen.

- O rokih za predajo in njihovem (po)teku

29. Tožnik zatrjuje, da je šestmesečni rok za predajo iz prvega postopka potekel dne 12. 9. 2025. Navaja, da je Republika Hrvaška prvič sprejela odgovornost dne 12. 3. 2025 in da je tožena stranka imela šest mesecev za predajo v skladu s členom 29(2) Uredbe Dublin III. Ker šestmesečni rok ni bil podaljšan, naj bi potekel 12. 9. 2025. Ko rok preteče, po tožnikovem mnenju Slovenija postane pristojna država.

30. Člen 29(1) Uredbe Dublin III določa, da se predaja osebe iz prosilne države članice v odgovorno državo članico opravi takoj, ko je to praktično mogoče, in najpozneje v šestih mesecih od sprejetja odločitve o sprejemu zahteve. Člen 29(2) določa, da če predaja ni opravljena v roku šestih mesecev, postane za obravnavo prošnje pristojna prosilna država članica.

Sodišče Evropske unije je v zadevi C-201/16, Shiri, z dne 25. 10. 2017

pojasnilo, da če predaja ni opravljena v roku šestih mesecev, avtomatično postane za obravnavo prošnje pristojna prosilna država članica.

31. Vendar pa tožnikova argumentacija spregleda ključno dejstvo: predaja je bila dejansko izvedena dne 20. 6. 2025, torej pred potekom šestmesečnega roka. V skladu s stališčem Vrhovnega sodišča Republike Slovenije

mora biti v roku iz prvega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III predaja prosilca ne le odrejena, temveč tudi dejansko opravljena. Navedeni materialni rok je prekluziven in se z njegovim potekom odgovornost prenese na državo članico, ki je podala zahtevo ter navedeni rok zamudila. V obravnavani zadevi je bil tožnik fizično predan hrvaškim organom približno tri mesece po sprejemu odgovornosti (12. 3. 2025), kar je znatno manj kot šest mesecev. Rok bi potekel šele 12. 9. 2025, zato je bila predaja izvršena v zakonitem roku.

32. Dejstvo, da se je tožnik še isti dan vrnil, ne more naknadno razveljaviti dejstva, da je bila predaja izvedena. Ko je bil tožnik predan hrvaškim organom, je bila obveznost Slovenije po Uredbi Dublin III izpolnjena. Sodišče EU je v zadevi C-360/16, Hasan, z dne 25. 10. 2017

obravnavalo vprašanje, kaj se zgodi, ko je predaja izvedena, vendar se prosilec nato vrne. Sodišče je pojasnilo, da ko je predaja izvedena, se obveznost prenese na odgovorno državo članico. Če se prosilec nato vrne, se uporablja člen 18(1)(b) o ponovnem sprejemu, kar je nov postopek z novimi roki.

33. Ko je tožnik vložil novo prošnjo dne 29. 8. 2025, se je začel nov postopek po členu 18 o ponovnem sprejemu. Ta novi postopek ima svoje roke, ki začnejo teči od nove odločitve odgovorne države članice. Republika Hrvaška je dne 26. 9. 2025 ponovno sprejela odgovornost za ponovni sprejem. Od tega trenutka dalje teče nov šestmesečni rok za izvedbo predaje. Sodišče EU je v zadevi C-163/17, Jawo, z dne 19. 3. 2019

pojasnilo, da se rok šteje od odločitve, ki omogoča praktično izvedbo predaje.

34. Na podlagi navedenih razlogov sodišče zaključuje, da šestmesečni rok za predajo iz prvega postopka ni potekel, ker je bila predaja dejansko opravljena v prekluzivnem roku dne 20. 6. 2025. Ko je bila predaja izvedena, je bila obveznost iz člena 29 izpolnjena. Nov postopek ponovnega sprejema po členu 18(1)(b) ima nove roke, ki tečejo od dne 26. 9. 2025. Slovenija ni postala pristojna država. Sodišče sodi, da izpodbijani sklep pravilno določa rok od 26. 9. 2025 in zavrača tožbeni ugovor kot neutemeljen.

- O (ne)zakonitosti predaje pred pravnomočnostjo sklepa in sodbe v zadevi I U 923/2025

35. Tožnik navaja, da je tožena stranka izvedla predajo dne 20. 6. 2025, preden sta sodba in sklep Upravnega sodišča I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025 postala pravnomočna. Sklep o začasni odredbi je postal pravnomočen 15. 7. 2025, sodba pa 26. 8. 2025. Tožnik poudarja, da je bila predaja izvedena tri dni po izdaji sodbe in sklepa ter v roku za pritožbo. Navaja možno kršitev pravice do učinkovitega sodnega varstva iz člena 47 Listine Evropske unije in člena 22 Ustave Republike Slovenije, kršitev člena 29 Uredbe Dublin III ter vprašanje formalne pravilnosti izvedbe predaje. Sklicuje se tudi na Mnenje Varuha človekovih pravic Republike Slovenije z dne 18. 5. 2023.

36. Sodišče sodi, da v tem postopku ne presoja pravilnosti ali zakonitosti izvedbe (prve) predaje dne 20. 6. 2025. Vprašanje poteka prve predaje tako ne vpliva na zakonitost izpodbijanega sklepa, ki se nanaša na novo prošnjo za mednarodno zaščito in nov postopek ponovnega sprejema po členu 18(1)(b) Uredbe Dublin III.

37. Sodišče poudarja, da je imel tožnik ob prvi predaji na voljo učinkovita pravna sredstva za varstvo svojih pravic. Zoper sodbo Upravnega sodišča bi lahko vložil pritožbo na Vrhovno sodišče Republike Slovenije v roku 30 dni od vročitve sodbe v skladu s 68. členom ZMZ-1. Zoper sklep o zavrnitvi začasne odredbe bi lahko vložil pritožbo na Vrhovno sodišče Republike Slovenije v roku 3 dni od vročitve sklepa v skladu s 75. členom ZUP. V pritožbenem postopku bi lahko tudi predlagal izdajo začasne odredbe pri Vrhovnem sodišču, s katero bi to sodišče lahko začasno prepovedalo izvršitev predaje do pravnomočne odločitve. Navedena pravna sredstva so v skladu s sodno prakso Sodišča Evropske unije učinkovita za varstvo pravic prosilca v smislu člena 47 Listine EU.

38. Tožnik teh pravnih sredstev ni uporabil. Če je menil, da je izvršitev predaje pred pravnomočnostjo nezakonita, je moral to vprašanje izpodbijati z navedenimi pravnimi sredstvi v prvem postopku. Sodišče v obravnavanem postopku ne more naknadno presojati zakonitosti dejanj iz prvega postopka. Sklep o zavrnitvi začasne odredbe in sodba v zadevi I U 923/2025 sta postala pravnomočna. Tožbeni razlog je zato neutemeljen.

39. Sodišče še dodaja, da je bila predaja tožnika dne 20. 6. 2025 izvršena pred pravnomočnostjo sodbe Upravnega sodišča št. I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025. Vendar to ne pomeni nezakonitosti predaje. Upravno sodišče Republike Slovenije je v točki 46 navedene sodbe navedlo stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, da izvršitev predaje po Uredbi Dublin III sama po sebi ni nepopravljiva posledica

. Način odprave posledic izvršenega sklepa o predaji v primeru uspeha v upravnem sporu namreč ureja že sama Uredba Dublin III v tretjem odstavku 29. člena, ki določa, da če je bila oseba predana pomotoma ali je bila odločitev o predaji na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda razveljavljena potem ko je predaja izvedena, država članica, ki je predajo izvedla, osebo nemudoma ponovno sprejme.

Sodišče dodatno ugotavlja, da se je tožnik vrnil v Republiko Slovenijo še isti dan kot je bila izvršena predaja, torej 20. 6. 2025. To pomeni, da je imel tožnik na voljo še vedno večino roka za vložitev pritožbe na Vrhovno sodišče Republike Slovenije zoper sodbo Upravnega sodišča št. I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025 ter za vložitev zahteve za izdajo začasne odredbe. Tožnik je imel dostop do svojega pooblaščenca v Republiki Sloveniji in je imel realno možnost uporabiti razpoložljiva pravna sredstva za varstvo svojih pravic. Tožnik teh pravnih sredstev ni uporabil.

40. V navedeni zadevi je sodba Upravnega sodišča tožbo zavrnila kot neutemeljeno in s tem potrdila zakonitost sklepa o predaji. Sodba je postala pravnomočna dne 26. 8. 2025. Tožbeni razlog je zato neutemeljen.

41. Tožnik navaja, da se tožena stranka v izpodbijanem sklepu napačno sklicuje na datum 26. 9. 2025 kot začetek teka roka. Argumentira, da je rok za predajo po prvem sklepu že potekel dne 12. 9. 2025 in da je Slovenija postala pristojna država.

42. Kot je bilo že pojasnjeno pri presoji tretjega tožbenega razloga (o rokih za predajo in njihovem (po)teku), je ključno dejstvo, da je bila prva predaja dejansko izvedena pred potekom šestmesečnega roka. Ko je bila predaja izvedena, je bila obveznost Slovenije iz člena 29(1) Uredbe Dublin III izpolnjena. Ko je tožnik vložil novo prošnjo, se je začel nov postopek po členu 18(1)(b) Uredbe Dublin III o ponovnem sprejemu. Ta novi postopek ima svoje roke, ki začnejo teči od nove odločitve odgovorne države članice o ponovnem sprejemu.

43. Republika Hrvaška je dne 26. 9. 2025 ponovno sprejela odgovornost za ponovni sprejem tožnika. Od tega trenutka dalje teče nov šestmesečni rok za izvedbo predaje v okviru postopka ponovnega sprejema. To razlaganje je v skladu s prakso Sodišča EU v zadevi C-163/17, Jawo

, kjer je Sodišče EU pojasnilo, da se rok šteje od odločitve, ki omogoča praktično izvedbo predaje. Ko se aktivira postopek ponovnega sprejema po členu 18, gre za nov postopek z novo odločitvijo in novimi roki.

44. Izpodbijani sklep tako pravilno določa rok od 26. 9. 2025, ko je Hrvaška ponovno sprejela odgovornost za ponovni sprejem. Prvotni rok iz prvega postopka ni več relevanten, ker je bil ta postopek zaključen z izvedbo predaje. Tudi ta tožbeni razlog ni utemeljen.

- O sistemskih pomanjkljivostih in razmerah v Republiki Hrvaški in verodostojnosti tožnikovih izjav

45. Tožnik v tožbi ne zatrjuje sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka ali pogojev sprejema v Republiki Hrvaški. Tožnik je sicer na osebnem razgovoru 14. 10. 2025 pred toženo stranko izpovedoval o razmerah, s katerimi se je soočil v času približno triurnega bivanja v Republiki Hrvaški 20. 6. 2025, vendar teh navedb ni uveljavljal v tožbi. Tovrstne navedbe, prvič podane na naroku za glavno obravnavo, zato predstavljajo nedovoljene tožbene novote.

46. Kljub temu se sodišče do teh navedb opredeljuje v nadaljevanju. Sodišče ugotavlja, da so tožnikove izjave na naroku za glavno obravnavo 25. 11. 2025 protislovne in v bistvenih elementih protispisne izjavi na osebnem razgovoru 14. 10 2025. Protispisnosti se nanašajo na naslednje okoliščine: glede časa bivanja v azilnem domu je na osebnem razgovoru navedel približno tri ure, na naroku pa je na vprašanje, koliko časa je bil z sostanovalcem v sobi, odgovoril približno 20 minut. Glede hrane je na naroku najprej navedel, da ni dobil ne hrane ne pijače, ampak samo spalno vrečo, šele po soočenju s strani tožene stranke je priznal, da je čakal do kosila in ga pojedel, kar je bilo skladno z njegovo izjavo na osebnem razgovoru. Glede ugotovitve stanja sobe je na osebnem razgovoru pojasnil, da je šele ko je osebje odšlo ugotovil, v kakšnem stanju je soba, medtem ko na naroku tega ni omenjal.

47. Sodišče ocenjuje, da navedene protispisnosti niso posledica težav pri prevajanju, saj je bil na obeh postopkih prisoten tolmač za arabski jezik. Tožnik je svoje izjave spremenil šele po tem, ko ga je tožena stranka soočila z njegovimi prejšnjimi izjavami. Glede na navedeno sodišče ocenjuje, da tožnikove izjave niso dosledne in verodostojne. Sodišče zato tožnikovim izjavam, podanim na naroku, ne more slediti.

48. Kljub navedenemu sodišče v nadaljevanju pojasnjuje, zakaj tudi ob upoštevanju tožnikovih izjav na osebnem razgovoru 14. 10. 2025 v obravnavani zadevi niso podani razlogi za ugotovitev sistemskih pomanjkljivosti v Republiki Hrvaški. Tožnik je na osebnem razgovoru navajal, da se je hrvaški policist, ki ga je obravnaval po predaji, obnašal arogantno in mu je dejal, naj Republiko Hrvaško zapusti če namerava še istega dne, saj imajo naslednji dan praznik. Sodišče ugotavlja, da tožnik teh navedb ni konkretiziral in ni pojasnil, v čem naj bi se arogantno obnašanje policista kazalo. Iz izjav tožnika izhaja zgolj, da mu je policist svetoval, naj se vrne še isti dan zaradi praznika. Tožnikov ponovni odhod iz Republike Hrvaške nima nobene povezave s hrvaškim policistom. Tožnik je Republiko Hrvaško namreč zapustil, pri čemer tudi prazniki in dela prosti dnevi ničesar ne spremenijo. Četudi pa bi bile te navedbe o policistovem nasvetu resnične, ne gre spregledati dejstva, da tožnika ni nihče silil k odhodu iz Republike Hrvaške.

49. Tožnik je nadalje navajal, da mu je v azilnem domu v Zagrebu bila najprej dodeljena soba, kjer ga sostanovalec ni želel sprejeti in so bili sostanovalci agresivni do varnostnika. Nato mu je bila dodeljena druga soba, ki je bila zelo umazana, polna insektov in umazanih oblačil ter je smrdela, zaradi česar je azilni dom zapustil. Sodišče ocenjuje, da za higieno v nastanitvenih prostorih azilnih domov v veliki meri skrbijo prosilci sami. Prav tako sodišče poudarja, da se je tožnik v azilnem domu v Zagrebu nahajal zgolj kratek čas in v tem času ni zaprosil za drugo sobo. Na osebnem razgovoru je tožnik pojasnil, da je bil utrujen in da je šele ko je osebje odšlo, ugotovil v kakšnem stanju je soba. Sodišče ugotavlja, da so tožnikove navedbe v tem delu nedosledne in da iz njih ne izhaja, da bi se tožnik aktivno trudil pridobiti ustreznejšo nastanitev. Sodišče dodatno ugotavlja, da je tožnik na naroku za glavno obravnavo sam navedel, da sostanovalci v prvi sobi do njega niso bili agresivni, ampak so bili agresivni do varnostnika. To pomeni, da tožnik osebno ni bil izpostavljen nasilju, grožnjam ali neposrednemu ogrožanju s strani drugih prosilcev.

50. Sodišče poudarja, da je v obravnavani zadevi ključnega pomena presoja razmer, s katerimi se je tožnik soočil v obdobju približno treh ur bivanja v Republiki Hrvaški dne 20. 6. 2025. To obdobje je predmet presoje v tem postopku. O razmerah v Republiki Hrvaški v obdobju od 18. 2. 2025 do dne, ko je tožnik prvič prečkal hrvaško-slovensko mejo, je že odločalo Upravno sodišče Republike Slovenije v pravnomočni sodbi št. I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025. Iz navedene sodbe izhaja, da v Republiki Hrvaški ni sistemskih pomanjkljivosti v postopku mednarodne zaščite oziroma na področju sprejema. Prav tako niso bile ugotovljene osebne okoliščine tožnika, zaradi katerih njegova vrnitev v pristojno državo članico EU ne bi bila primerna. Navedena sodba je postala pravnomočna dne 26. 8. 2025, dejanske okoliščine, ugotovljene v njej, glede na institut pravnomočnosti ne morejo biti stvar presoje v obravnavani zadevi.

51. Glede na kratko, približno triurno bivanje tožnika v Republiki Hrvaški dne 20. 6. 2025 sodišče ugotavlja, da tožnik v tako kratkem času ni doživel ničesar, kar bi izkazovalo, da bi utegnil biti po vrnitvi v Republiko Hrvaško izpostavljen mučenju, nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah. Tožnik sam je po predaji bil odpeljan v azilni dom, kjer mu je bila dodeljena soba. Okoliščina, da mu soba ni ustrezala, ne pomeni sistemske pomanjkljivosti, še posebej ob dejstvu, da ni zaprosil za drugo sobo in da je dom zapustil po kratkem času. Sodišče na podlagi navedenega zaključuje, da v obravnavani zadevi niso podani razlogi, ki bi upravičevali sklep, da v Republiki Hrvaški obstajajo sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku ali razmerah sprejema, ki bi preprečevale predajo tožnika tej državi članici. Tožnik ni uspel prepričljivo izkazati, da bi bila njegova predaja Republiki Hrvaški v nasprotju s 4. členom Listine EU o temeljnih pravicah.

52. Sodišče dodatno poudarja, da je za ugotovitev kršitve 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah (ki ustreza 3. členu Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin) treba, da dosežejo razmere določen prag resnosti. Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) je v zadevi M.S.S. proti Belgiji in Grčiji

(pritožba št. 30696/09, sodba z dne 21. 1. 2011) v točkah 252-254 poudarilo, da mora biti slabo ravnanje dovolj resno, da doseže minimalni prag resnosti po 3. členu EKČP. ESČP je v navedeni zadevi ugotovilo, da so bile razmere v Grčiji tako slabe (sistemske pomanjkljivosti v azilnem sistemu, skrajno slabi nastanitveni pogoji, življenje na ulici), da bi vrnitev prosilca iz Belgije v Grčijo pomenila kršitev 3. člena EKČP.

53. Prav tako je ESČP v zadevi Tarakhel proti Švici (pritožba št. 29217/12, sodba z dne 4. 11. 2014)

v točkah 114-115 poudarilo, da mora država članica, ki vrača prosilca v drugo državo članico po Dublinski uredbi, preveriti, ali obstajajo resni in dokazani razlogi za prepričanje, da bo prosilec v tej državi izpostavljen resnični nevarnosti ravnanja, ki je v nasprotju s 3. členom EKČP. Države članice ne morejo slepo zaupati, da bo druga država članica spoštovala prepoved nečloveškega ravnanja.

54. V obravnavani zadevi tožnik ni izkazal nobenih konkretnih, resnih in dokazanih razlogov, ki bi kazali, da bo v Republiki Hrvaški izpostavljen ravnanju, ki bi dosegalo prag resnosti po 3. členu EKČP oziroma 4. členu Listine EU. Njegove navedbe o umazani sobi in insektih, ob upoštevanju izjemno kratkega časa bivanja v azilnem domu (približno tri ure) ter dejstva, da ni zaprosil za drugo sobo, ne dosegajo praga resnosti, ki bi upravičeval ugotovitev sistemskih pomanjkljivosti. Prav tako ni izkazal osebnih okoliščin ranljivosti (starost, zdravstveno stanje, družinske razmere), ki bi zahtevale posebno obravnavo v smislu sodbe Tarakhel.

55. Sodišče dodatno pojasnjuje, da morebitna ravnanja slovenskih policistov ob tožnikovi vrnitvi iz Republike Hrvaške v Republiko Slovenijo dne 20. 6. 2025, na katera se je skliceval tožnik na naroku za glavno obravnavo, niso predmet presoje v tem postopku. Tožnik je 17. 7. 2025 vložil pritožbo zoper delo slovenskih policistov, ki se nanaša na postopanje z njim, ko se je sam vrnil iz Hrvaške v Slovenijo 20. 6. 2025. Ta pritožba se obravnava v ločenem postopku pred pristojnim organom. Predmet obravnavane zadeve je pravilnost in zakonitost zavrženja druge prošnje za mednarodno zaščito ter odločitev o predaji tožnika Republiki Hrvaški na podlagi Uredbe Dublin III. Vprašanja, ki se nanašajo na postopanje slovenskih organov ob tožnikovi vrnitvi iz Hrvaške, niso predmet tega postopka in ne morejo vplivati na zakonitost izpodbijanega sklepa.

56. Po presoji vseh tožbenih ugovorov sodišče ugotavlja: (i.) da ne gre za ponovno odločanje o isti upravni stvari; (ii.) da se je dejansko stanje spremenilo ter, da je bil prvi sklep izvršen; (iii.) da šestmesečni rok za predajo ni potekel, ker je bila predaja dejansko opravljena v prekluzivnem roku dne 20. 6. 2025, kot to zahteva Uredba Dublin III in kot je to poudarilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije. Nov postopek ponovnega sprejema ima nove roke od 26. 9. 2025; (iv.) da (potencialna) vprašanja glede poteka prve predaje ne vplivajo na zakonitost izpodbijanega sklepa, ki se nanaša na novo prošnjo in nov postopek ponovnega sprejema; (v.) izpodbijani sklep pravilno določa rok od 26. 9. 2025; (vi.) da tožnik ni izkazal obstoja sistemskih pomanjkljivosti v azilnem postopku ali pogojih sprejema v Republiki Hrvaški, ki bi predstavljale resno nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU. Tožnikove izjave o razmerah med približno triurnim bivanjem v Republiki Hrvaški dne 20. 6. 2025 niso verodostojne zaradi bistvenih protislovij ter ne dosegajo praga resnosti za ugotovitev sistemskih pomanjkljivosti. Glede razmer v Republiki Hrvaški v obdobju pred prvo predajo je že pravnomočno odločeno v sodbi I U 923/2025-13, da sistemske pomanjkljivosti ne obstajajo; (vii.) izpodbijani sklep temelji na pravilno ugotovljenem dejanskem stanju ter pravilni uporabi materialnega prava.

57. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov izpodbijana odločitev tožene stranke pravilna in zakonita, je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo.

Uredba EU št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba Dublin III).

Na podlagi Uredbe (EU) št. 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol za namene kazenskega pregona, ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (prenovitev) (v nadaljevanju Uredba (EU) št. 603/2013).

Glej sodbo in sklep Upravnega sodišča št. I U 923/2025-13, z dne 17. 6. 2025.

Sodba SEU z dne 26. 7. 2017, zadeva C-647/16, Jafari, ECLI:EU:C:2017:586, točke 81-85.

Ustava RS, členi 2, 22, 158; ZUP, člen 129(1), točka 4.

Protokol št. 7 h EKČP, člen 4; Listina EU, člen 50.

Sodba SEU z dne 25. 10. 2017, zadeva C-201/16, Shiri, ECLI:EU:C:2017:74, točke 36-42."Člen 29(2) Uredbe Dublin III [...] je treba razlagati tako, da če predaja prosilca za mednarodno zaščito ni opravljena v šestmesečnem roku iz tega določila, postane za obravnavo te prošnje pristojna prosilna država članica."

Sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 255/2016 z dne 23. 11. 2016, 15. točka obrazložitve.

Sodba SEU z dne 25. 10. 2017, zadeva C-360/16, Hasan, ECLI:EU:C:2017:808, točke 60-67.

Sodba SEU z dne 19. 3. 2019, zadeva C-163/17, Jawo, ECLI:EU:C:2019:218, točka 85.

Mnenje Varuha človekovih pravic RS z dne 18. 5. 2023, priloga A4 spisa.

Sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 923/2025-13 z dne 17. 6. 2025, točka 46. Upravno sodišče se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije I Up 233/2021 z dne 26. 1. 2023, točka 24.

Sodba SEU z dne 19. 3. 2019, zadeva C-163/17, Jawo, ECLI:EU:C:2019:218, točka 85.

ESČP, M.S.S. proti Belgiji in Grčiji (M.S.S. v. Belgium and Greece), pritožba št. 30696/09, sodba z dne 21. 1. 2011, točka 252: "Sodišče ponavlja, da mora slabo ravnanje doseči minimalno raven resnosti, če naj spada na področje uporabe 3. člena. Ocena te minimalne ravni je odvisna od vseh okoliščin primera, kot so trajanje ravnanja, njegovi telesni ali duševni učinki in v nekaterih primerih spol, starost ter zdravstveno stanje žrtve." Glej tudi točko 253, kjer ESČP opredeljuje "nečloveško ravnanje" (inhuman treatment), in točko 254, kjer opredeljuje "poniževalno ravnanje" (degrading treatment).

ESČP, M.S.S. proti Belgiji in Grčiji (M.S.S. v. Belgium and Greece), pritožba št. 30696/09, sodba z dne 21. 1. 2011, točke 263-264 (glede pogojev sprejema prosilcev v Grčiji) in točke 300-301 (glede pomanjkljivosti v azilnem postopku). ESČP je ugotovilo kršitev 3. člena EKČP s strani Belgije (točka 367), ker je Belgija vrnila prosilca v Grčijo, ne da bi preverila razmere, in s strani Grčije (točka 263), ker so bili pogoji sprejema tako slabi, da so pomenili poniževalno ravnanje.

ESČP, Tarakhel proti Švici (Tarakhel v. Switzerland), pritožba št. 29217/12, sodba z dne 4. 11. 2014, točki 114-115. V točki 114 je ESČP poudarilo: "Obstoj skupnega evropskega azilnega sistema, ki temelji na medsebojnem zaupanju in domnevi, da druge države spoštujejo pravo Evropske unije in zlasti temeljne pravice, ne odvezuje držav pogodbenic njihovih odgovornosti po Konvenciji v zvezi s prosilci za azil." V točki 115 je dodalo: "Preden odstrani prosilca za azil v 'odgovorno državo članico' po Dublinski uredbi, mora vračajoča država zagotoviti, da bo ravnanje s prosilcem za azil v sprejemajoči državi združljivo s 3. členom Konvencije." ESČP je v tej zadevi ugotovilo, da mora Švica pred vrnitvijo družine z otroki v Italijo pridobiti individualna jamstva o primernih nastanitvenih pogojih (točka 122).

V zadevi Tarakhel je ESČP posebej poudarilo pomen ranljivosti prosilcev, še posebej družin z mladoletnimi otroki (točke 118-119). ESČP je navedlo: "Sodišče meni, da je ranljivost prosilcev za azil in zlasti mladoletnih prosilcev za azil ključni dejavnik, ki ima prednost pred premisleki v zvezi s statusom nezakonitega priseljenca" (točka 119). V obravnavani zadevi tožnik ni izkazal nobenih okoliščin posebne ranljivosti.

Glej tudi: ESČP, Paposhvili proti Belgiji (Paposhvili v. Belgium), pritožba št. 41738/10, sodba z dne 13. 12. 2016, točka 174, kjer je ESČP pojasnilo, da mora biti prag resnosti "visok" za ugotovitev kršitve 3. člena EKČP v primerih vrnitve.

Sodišče Evropske unije je v zadevi C-578/16 PPU, C.K. in drugi proti Sloveniji, sodba z dne 16. 2 2017, točka 67, potrdilo, da država članica ne sme opraviti predaje osebe po Uredbi Dublin III, če ne more biti nevedna, da sistemske pomanjkljivosti v azilnem postopku in v pogojih sprejema prosilcev za mednarodno zaščito v državi članici, ki je odgovorna po navedenem postopku, pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bo prosilec izpostavljen resnični nevarnosti nečloveškega ali poniževalnega ravnanja v smislu člena 4 Listine.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 18, 18/1, 18/1-b, 29, 29/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.