UPRS Sodba in sklep I U 1376/2025-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2025-08-11

mednarodna zaščita - poseg v osebno svobodo - omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - odvzem prostosti - pridržanje - ogrožanje varnosti - sorazmernost ukrepa - začasna odredba

Za pridržanje prosilca za mednarodno zaščito, kadar je to nujno potrebno zaradi varstva osebne in premoženjske varnosti, ni treba ugotavljati prosilčeve krivde za dejanja, ki pomenijo grožnjo navedenim vrednotam. Zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj nujno potrebno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje). Pridržanje ni kazen, ampak je preventivni ukrep zoper prosilca za mednarodno zaščito, ki se na tej pravni podlagi nahaja na ozemlju Republike Slovenije, do odločitve o prošnji.

Zadošča ugotovitev, da so bile kršitve, ki so napad na osebno in premoženjsko varnost, storjene in zato ni možna ekskulpacija z utemeljevanjem neprištevnosti v smislu kazenske (ne)odgovornosti.

Iz dokaznih listin ne izhaja en osamljen dogodek, temveč niz dogajanja, ki izkazuje tožnikovo ponavljajoče se ravnanje z elementi nasilništva.

Tožnik konkretno ne izpodbija utemeljitve toženke, da je ukrep potreben upoštevajoč, da je z ravnanji, s katerimi je kršil 10. in 11. člen Hišnega reda, kljub opozorilom nadaljeval; da je z zgoraj povzetimi ravnanji ogrožal sebe in ostale v azilnem domu; da bi bil z omejitvijo gibanja na prostore azilnega doma nastanjen v istih prostorih, kjer velja enak hišni red, ki ga je v preteklosti večkrat kršil; da bi še vedno ogrožal in ustrahoval ostale tako prosilce kot zaposlene (iz varnostne in socialne službe); da vsa dejanja in opozorila varnostnikov ter celo posredovanje policije do sedaj niso imeli nobenega učinka pri tem, da bi se njegovo vedenje kakor koli izboljšalo.

Pridržanje prosilca je dopustno le takrat, ko je to sorazmerno glede na legitimni cilj pridržanja.

Po presoji sodišča so bile v konkretnem primeru te okoliščine podane in so razvidne iz razlogov izpodbijanega sklepa. V primeru kršitev hišnega reda sicer obstaja tudi možnost izreka ukrepov iz 82.b člena ZMZ-1, vendar pa je bil tožnik, kar ni sporno, opozorjen na možnost izreka omejitve gibanja v primeru nadaljevanja in stopnjevanja kršitev hišnega reda. Sodišče pritrjuje toženki, da namen ukrepa omejitve gibanja ne bi bil dosežen, če bi bil tožnik vrnjen v okolje, v katerem bi imel možnost nadaljevati s kršitvami Hišnega reda, izrečeni ukrep pa nujen zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti, zato mu je toženka utemeljeno odredila ukrep omejitve gibanja na Center za tujce.

II. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.

1. Z izpodbijanim sklepom je toženka na podlagi četrte alineje prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) v zvezi s 6. točko 84. člena ZMZ-1 tožniku omejila gibanje, ker je to nujno potrebno za varstvo osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda (1. točka izreka) na prostore Centra za tujce v Postojni od 29. 7. 2025 od 10:50 ure do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 29. 10. 2025 do 10:50 ure, z možnostjo podaljšanja za en mesec (2. točka izreka). Ugotovila je, da stroški postopka niso nastali (3. točka izreka).

2. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je tožnik 29. 4. 2025 vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Socialna služba azilnega doma in varnostna služba sta toženko obvestila o tožnikovih kršitvah Uredbe o hišnem redu azilnega doma (v nadaljevanju Hišni red), njegovih grožnjah in vedenju, ki je vnašal nemir med zaposlene in nastanjene v azilnem domu. To naj bi bilo razvidno iz več poročil varnostne službe in uradnih zaznamkov socialne službe, ki so povzeti v nadaljevanju obrazložitve.

3. Iz poročila varnostne službe z 13. 6. 2025 je razvidno, da je tožnik na zunanjem parkirišču ogovarjal varnostnico pri njenem vozilu. Vprašal jo je "kam greš", "grem s teboj", "vem kateri je tvoj avto". Iz poročila varnostne službe z 16. 6. 2025 ob 8. 45 uri izhaja, da je tožnik pri recepciji verbalno napadel varnostnico in ji zelo glasno razlagal, kaj naj bi se zgodilo v petek 13. 6. 2025. Varnostnica ga je prosila, da se o tem ne želi pogovarjati. Tega tožnik ni upošteval, zato je iz recepcije izstopil varnostnik, ga ponovno opozoril naj preneha in ga pozval, naj se umakne iz recepcije, če tam nima več uradnih opravkov. Iz uradnega zaznamka socialne službe z dne 16. 6. 2025 izhaja, da je imel tožnik razgovor s socialno delavko glede neprimernega vedenja do zaposlene osebe na recepciji, ko je ta odhajala iz azilnega doma. Socialna služba je 18. 6. 2025 napravila uradni zaznamek o ponovnem razgovoru s tožnikom glede neprimernega odnosa do zaposlenih v azilnem domu, predvsem na recepciji. Po tem razgovoru je tožnik na recepciji ponovno želel govoriti s tam zaposleno osebo, kljub temu, da je prej na razgovoru potrdil, da razume opozorilo in da ne bo več govoril z njo. Pojasnjeno mu je bilo, da takšno vedenje predstavlja nadlegovanje, ki je v Republiki Sloveniji prepovedano in se lahko prijavi policiji, ter tudi to, da je žaljiv in nasilen odnos do sostanovalcev, zaposlenih in obiskovalcev hujša kršitev Hišnega reda.

4. Iz uradnega zaznamka socialne službe z dne 9. 7. 2025 je razvidno, da je tožnik v ambulanti azilnega doma večkrat zahteval izdajo protibolečinskih tablet v prekomerni količini. Hkrati je bil opozorjen o večkratnih izbruhih jeze nad socialnimi in zdravstvenimi delavci.

5. Varnostna služba je v poročilu z 18. 7. 2025 zapisala, da je tega dne na D oddelku prišlo do pretepa med tožnikom in A. A., prav tako prosilcem iz Nigerije (v nadaljevanju prosilec A. A.). Ob prihodu varnostne službe se je pretep že zaključil. Tožnik je bil vidno razburjen, zato ga je varnostna služba ustno opozorila, da naj preneha s kršitvijo reda na varovanem območju. Ni se umiril, zato mu je bila izrečena ustna odredba, da takoj preneha s kršitvijo na varovanem območju, seznanjen pa je bil tudi z nadaljnjimi ukrepi, če tega ne bo upošteval. Tožnik ustne odredbe ni upošteval, zato mu je bil izrečen ukrep zadržanja do prihoda policije, nakar se je umiril. Prosilec A. A. je tožnika želel prijaviti policiji, ker naj bi ga tožnik s pepelnikom udaril v predel glave, tožnik pa je trdil, da se je prosilec A. A. sam udaril ob posteljni okvir. Zato so ponovno poklicali policijo. V zvezi s tem dogodkom se je socialna služba 19. 7. 2025 pogovorila s tožnikom in o tem napravila uradni zaznamek. Iz tega izhaja pojasnilo prosilca A. A., da se je vrnil z dela v svojo sobo, kjer je prosilec B. B. (v nadaljevanju prosilec B. B.), ki sicer prebiva v drugi sobi, kadil in v pepelniku pustil ogorek. Tožnik je vstopil v sobo in od prosilca B. B. zahteval, da se presede, kar je ta tudi storil. Tožnik je v pepelniku opazil ogorke, postal verbalno agresiven ter prosilca A. A. trikrat udaril po glavi.

6. Socialna služba je uradni zaznamek naredila tudi 24. 7. 2025. Iz slednjega je razbrati, da je bil tožnik verbalno nasilen do osebe, zaposlene v socialni službi, ki mu je predlagala menjavo sobe. Po posredovanju varnostne službe se je umiril in se odločil za menjavo sobe. Petnajst minut kasneje je prišel do socialne službe s prošnjo, da bi z njim v sobi bival še prosilec C. C. iz Nigerije. Obrazloženo mu je bilo, da tej prošnji ni mogoče ugoditi, saj je ta soba namenjena ranljivim osebam. Tožnik se je ponovno pričel razburjati in groziti s samopoškodovanjem. Glede na to mu je bila ponujena pomoč psihiatra. Iz uradnega zaznamka socialne službe z dne 25. 7. 2025 izhaja, da je bilo pri jutranjem štetju ugotovljeno, da tožnik ni bil v svoji sobi, zato je bil opozorjen, da zapusti sobo, v kateri se je nahajal. Temu se je uprl, zato je bil opozorjen, da je vsakršen žaljiv ali nasilen odnos do pristojnih oseb, sostanovalcev, obiskovalcev in drugih oseb v azilnem domu, hujša kršitev Hišnega reda, ki se ob ponovni kršitvi lahko kaznuje z ukrepom omejitve gibanja na Center za tujce. Tožnik je 26. 7. 2025 ponovno spal v drugi sobi, iz poročila varnostne službe in uradnega zaznamka socialne službe z dne 27. 7. 2025 je razvidno, da je bil zato zopet pozvan naj zapusti sobo, ki ni njegova. Postal je agresiven in žaljiv do socialnega delavca, zato ga je ta ponovno opozoril, da zapusti sobo. To je pri tožniku povzročilo stopnjevanje verbalne agresije, pričel je groziti tako osebi, zaposleni v socialni službi kot tudi tistim iz varnostne službe, da jih bo počakal zunaj azilnega doma in jih napadel. O dogodku je bila obveščena policija.

7. Iz nadaljevanja obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je pristojni organ 22. 7. 2025 tožnika ustno na zapisnik seznanil z možnostjo omejitve gibanja ob ponavljajočih kršitvah Hišnega reda, a je tožnik kljub temu nadaljeval s takšnim početjem. Pred razgovorom o možnosti omejitve gibanja ga je uradna oseba seznanila z vsemi njegovimi zgoraj povzetimi dejanji, tožnik se je o njih imel možnost izjasniti. Obveščen je bil tudi o pravici do pravnega svetovalca - odvetnika, kar je odklonil. Zanikal je, da bi 13. 6. 2025 na parkirišču azilnega doma pristopil do varnostnice, ki dela v recepciji, in jo prosil, naj ga zapelje v mesto. Želel je v trgovino, zato jo je vprašal kam gre. Odgovorila je, da ne gre v njegovo smer, zato je odšel. Ni imel namena iti v njen avto. Z njo se ne pogovarja več, še pozdravi je ne. Ne drži, da bi 16. 6. 2025 verbalno napadel varnostnico, tega dne ni imel nobenega razgovora glede tega dogodka s socialnim delavcem. Ne spomni se, da bi se 18. 6.2025 pogovarjal s socialnim delavcem. Socialna delavka D. D. je pristopila do njega in mu dejala, da kriči, kar ni bilo res, saj ima zgolj močan glas. Dne 9. 7. 2025 je v ambulanti azilnega doma zahteval protibolečinske tablete, ker ima velike težave z levo nogo. Zdravnika pogosto obišče zaradi zdravil, vendar do osebja v ambulanti ni nikoli nespoštljiv. Glede dogodka z 18. 7. 2025 je izjavil, da je pepelnik uporabil prosilec B. B. iz sosednje sobe, ki je kadil. Tožnik ga je opozoril, naj izprazni pepelnik, ker naj bi jedel, tam, kjer je bil pepelnik, pa je prostor za obroke. Prosilec A. A. ga začel braniti in se spravil na tožnika. Vzel je v roke pepelnik, začel kričati in pretepati. Tožnika je želel udariti s pepelnikom, vendar se je pri tem sam udaril v kovinsko posteljo. Glede dogodka z 24. 7. 2025 je tožnik pojasnil, da v tej sobi ne more bivati, ker nima oken in bi mu bilo veliko lažje, če v sobi ne bi bil sam. Dogajanje, opisano v uradnih zaznamkih z 25. 7. 2025 in 27. 7. 2025 je zanikal.

8. Na podlagi predložene dokumentacije je toženka ugotovila, da je tožnik kršil 10. in 11. člen Hišnega reda in z neprimernim ravnanjem kljub opozorilu nadaljeval. S tem ni ogrožal le sebe, temveč tudi ostale nastanjene v azilnem domu. Zaradi ogrožanja osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda mu je toženka dne 29. 7. 2025 skladno z določbo četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ustno za zapisnik izrekla izpodbijani ukrep. Tako je sklenila, ker je tožnik s ponavljajočim istovrstnim neprimernim vedenjem z vsebovanimi elementi nasilništva večkrat kršil pravila Hišnega reda. Ugotovila je, da takega ravnanja z milejšim ukrepom po ZMZ-1 ni možno obvladovati. Tožnik je nadlegoval varnostnico, grozil varnostni in socialni službi ter zdravstvenemu osebju, zato mu je morala omejiti gibanje. Njegova ponavljajoča se dejanja z elementi nasilništva so pokazala, da ne bi bilo učinkovito, če bi mu bilo omejeno gibanje na območje azilnega doma, oziroma če bi mu bil izrečen kateri drug milejši ukrep po ZMZ-1. V tem primeru s kršitvami ne bi prenehal, saj bi bil še vedno nastanjen v istih prostorih z istim hišnim redom. Še naprej bi ogrožal sebe ter ogrožal in ustrahoval ostale prosilce. Vsa dejanja in opozorila varnostnikov ter celo posredovanje policije nanj niso imeli nobenega učinka v smeri kakršnega koli izboljšanja vedenja.

Povzetek tožnikovih navedb v tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe

9. Tožnik zaradi vseh razlogov iz 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) predlaga odpravo izpodbijanega sklepa, podrejeno pa odpravo in vrnitev v ponoven postopek. Navaja, da je ukrep omejitve gibanja poseg v človekovo osebno svobodo, zato ga je mogoče izreči le takrat, kadar je za izvrševanje navedenega cilja to nujno potrebno. Za tak poseg v osebno svobodo morajo biti izkazane ustrezne okoliščine, ki v njegovem primeru niso podane. Zanj odvzem osebne svobode ni nujno potreben.

10. Meni, da je podana absolutna bistvena kršitev pravil postopka iz 7. točke drugega odstavka 27. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) v zvezi s tretjim odstavkom 27. člena ZUS-1, saj izpodbijanega sklepa ni mogoče preizkusiti. Termin v izreku "do prenehanja razlogov" v sklepu namreč ni obrazložen, ker ni jasnih meril za presojo glede trajanja omejitve osebne svobode, v kakšnem obdobju naj bi ocena glede tožnikovega izboljšanja vedenja bila podana (po enem tednu, enem mesecu?), kdo naj bi jo podal (posameznik ali veččlanski organ, v kaki sestavi). Ni razvidno, kdo naj bi o odločal o tem, da so razlogi prenehali (toženka ali zaposleni v Centru za tujce), niti po katerem postopku. Kot skrajno pravno sredstvo za ugotovitev ali so še prisotni utemeljeni razlogi za omejitev osebne svobode je sicer možen neposredni nadzor tega sodišča, kljub temu pa bi morali biti razlogi izpodbijanega akta obsežnejši. Dokazni standardi izpodbijane odločitve za ukrep, ki predstavlja skrajni in časovno nedoločen poseg v njegovo osebno svobodo, so prenizki.

11. Po prepričanju tožnika prostorske kapacitete azilnega doma vsekakor zagotavljajo tudi omejitev svobode gibanja, četudi bi bil tudi tak ukrep neprimeren. Toženka mu je gibanje omejila izključno s kaznovalnim namenom brez upoštevanja kakršnihkoli možnosti alternativnih oblik pridržanja, kot jih določa Recepcijska direktiva II.

12. Toženka je pravilno zaznala, da je tožnik t. i. ranljiva oseba s posebnimi potrebami. Njeni uslužbenci so ga opolnomočili v največji meri, saj so mu nudili zdravstveno oskrbo, dostop do trga dela in opravljanje delovne dolžnosti v azilnem domu, bi pa morala toženka njegovo ranljivost bolj upoštevati. Izvidi namreč potrjujejo, da trpi zaradi duševnih motenj, sprva mu je bila diagnosticirana duševna motnja posttravmatskega stresnega sindroma (F 43.1), nato neopredeljena neorganska psihoza (F 29), zatem pa še duševne in vedenjske motnje zaradi uporabe več drog in drugih psihoaktivnih snovi, sindrom odvisnosti (F 19.2). Iz zdravstvene dokumentacije izhaja, da je v azilnem domu užival res visoke odmerke medikamentozne terapije (Trittico - namenjen kot antidepresiv in kot sedativ, Sanval - sedativ za nespečnost, Kvelux - antipsihotik, Eglonyl - zdravilo, ki je močnejši antipsihotik, ki se predpiše tudi za bipolarno duševno motnjo, ki jo tožnik tudi zatrjuje), zato morda njegova ravnanja ob očitanih incidentih niso bila primerna.

13. V nadaljevanju tožbe tožnik predstavi svoje videnje dogodkov, ki se mu očitajo. Navaja, da je 13. 6. 2025 varnostnico le ogovoril, vprašal je kam gre, ni pa ji rekel naj ga odpelje do trgovine. Če ji je povzročil nelagodje, obžaluje, vendar med njima ni prišlo do konflikta. Dne 16. 6. 2025 se ji je želel opravičiti, istega dne se je znova vsem opravičil. Dne 18. 6. 2025 se je zopet želel opravičiti varnostnici, imel je tudi razgovor s socialno delavko. Ker ga je bolelo, je 9. 7. 2025 zaprosil za medikamentozno terapijo, če se je zaradi bolečin narobe izrazil, se opravičuje. Vztraja, da 18. 7. 2025 ni uporabil nobene fizične sile proti drugemu sostanovalcu, bil je le vidno razburjen. Navaja, da je 24. 7. 2025 zaprosil socialno službo, ker ni želel biti v neprijetnem nastanitvenem prostoru, kjer se uživajo prepovedane droge.

14. Meni, da je zakonska dikcija "nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda" nedoločen pravni pojem, katerega mora upravni organ v vsakem individualnem primeru z zadostno mero vsebinsko napolniti. Iz izpodbijanega sklepa slednje sploh ni razvidno. Ne strinja se, da za omejitev gibanja zadoščajo le t. i. objektivna dejstva glede očitanih dejanj, ne glede na krivdo.

15. Tožnik v zvezi s predlagano začasno odredbo navaja, da se pridržan na prostore Centra za tujce zelo slabo počuti in s težavo prenaša omejitev osebne svobode. Je v izjemni osebni stiski, vsak dan joče, vse iskreno obžaluje in ima travme od dogodkov, ki so se mu pripetili v izvorni državi. Zato predlaga izdajo ureditvene začasne odredbe na podlagi tretjega odstavka 32. člena ZUS-1, tako da se do pravnomočne odločitve v upravnem sporu preneha izvajanje ukrepa pridržanja v Centru za tujce. To bi imelo za posledico njegovo premestitev nazaj v prostore azilnega doma. Tam bi mu bila, poleg medikamentozne, nudena tudi psihosocialna oskrba, delovno bi bil aktiven, vse to pa bi mu pomagalo preboleti travme iz izvorne države. Vsega tega v Centru za tujce ne bo deležen.

16. Povzema člen 9 (3) Recepcijske direktive II, ki določa, da se prosilca nemudoma izpusti, če se v okviru sodnega pregleda izkaže, da je pridržanje nezakonito. Slovenski zakonodajalec te določbe kljub poteku roka za implementacijo ni prenesel v veljavni pravni red. Slovenska ureditev dopušča možnost pritožbe tudi v primeru, če to sodišče po opravljeni glavni obravnavi drugače ugotovi dejansko stanje kot toženka in spremeni odločitev na način, da pogoji za izrek ukrepa pridržanja za tožnika niso podani. Taka sodba pa še ni pravnomočna. Zato ima tožnik pravni interes, da se odloči o predlogu za izdajo začasne odredbe. Izdaja ureditvene začasne odredbe je v takem primeru nujna že zaradi prenosa navedene določbe Recepcijske direktive II v slovenski pravni red. Ta direktiva ne zahteva dvostopenjskega sodnega varstva, določa pa, da se osebo obdrži v pridržanju le tako dolgo, dokler obstajajo razlogi za pridržanje (člen 9(1)).

17. Ureditveno začasno odredbo je treba izdati tudi iz razloga, ker mu je z nezakonitim odvzemom prostosti kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) in 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah (v nadaljevanju Listina), kar predstavlja težko popravljivo oziroma nepopravljivo škodo že samo po sebi, sodišče pa mora v primeru kršitve ustavne pravice zagotoviti učinkovito sodno varstvo (četrti odstavek 15. člena Ustave, prvi in drugi odstavek 47. člena Listine). Ker gre za trajajoče pravno sporno razmerje, nezakonit odvzem prostosti pa že sedaj predstavlja težko popravljivo škodo, ki se bo z vsakim dnem le še povečevala, je potreba po izdaji začasne odredbe izkazana z višjo stopnjo od "verjetnosti", sama "potrebnost" začasne odredbe pa z dejstvom, da mora imeti tožnik učinkovito sodno varstvo. Preprečitev nadaljevanja nezakonitega stanja nedvomno odtehta tudi javne koristi, ki jih niti ni, saj javna korist ne more biti podana v tem, da se pridržanje nadaljuje zaradi vodenja postopka mednarodne zaščite, če je oseba pridržana nezakonito.

Navedbe toženke v odgovoru na tožbo in na predlog za izdajo začasne odredbe

18. Toženka vztraja pri izpodbijanem sklepu, prereka vse navedbe tožnika ter predlaga zavrnitev tožbe in predloga za izdajo začasne odredbe. Poudarja, da je bilo stanovalcev azilnega doma v navedenem obdobju preko 400, zato je upoštevanje Hišnega reda nujen predpogoj za strpno sožitje vseh deležnikov. Katerikoli drugi, milejši ukrep, ki bi tožniku omogočal nadaljnje bivanje v azilnem domu, bi bil neučinkovit in hkrati nevaren za osebje, stanovalce in še posebej za varnostno službo, predvsem zaradi izrečenih groženj in agresivnosti tožnika. Zaradi njegovega neprimernega vedenja z elementi nasilništva je bil javni interes ogrožen, zato je izpodbijani sklep pravilen in zakonit.

19. Sodišče je v dokaznem postopku izvedlo vse predlagane dokaze. Prebralo je listine sodnega spisa, ki so označene kot priloga od A2 do A3, B1 in v soglasju z obema strankama štelo za prebrane vse listine priloženega upravnega spisa. Zaslišalo je tožnika.

20. Po presoji sodišča je toženka pravilno in zakonito ugotovila, da so v obravnavani zadevi podani pogoji za izrek ukrepa omejitve tožnikovega gibanja na Center za tujce, zato se sodišče na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje na razloge izpodbijane odločbe.

21. Če ni mogoče po določbah ZMZ-1 zagotoviti doseganja ciljev po določbah prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, lahko pristojni organ odredi ukrep obveznega zadrževanja prosilcu na območje azilnega doma tudi, kadar je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. S to določbo je slovenski zakonodajalec v notranji pravni red vnesel določbo člena 8(1) in (2) ter (3)(e) Recepcijske direktive II

. Omenjene določbe te direktive med drugim določajo, da kadar se izkaže za potrebno ter na podlagi posamične presoje vsakega primera, lahko države članice prosilca pridržijo, če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa. Prosilca se sme pridržati le, kadar to zahteva zaščita nacionalne varnosti ali javnega reda. Če pristojni organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče učinkovito izvesti tega ukrepa iz prejšnjega odstavka ali prosilec samovoljno zapusti območje obveznega zadrževanja, se lahko prosilcu, ki ni mladoletnik ali mladoletnik brez spremstva, odredi ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (drugi odstavek 84. člena ZMZ-1).

22. Izpodbijani sklep temelji na stališču, da so podani razlogi za odreditev ukrepa omejitve tožnikovega gibanja iz četrte alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Na tej pravni podlagi lahko pristojni organ odredi prosilcu ukrep obveznega zadrževanja na območje azilnega doma ali v skladu z drugim odstavkom 84. člena ZMZ-1 na območje Centra za tujce, med drugim ko je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda; drugi primerljivi razlogi javnega reda se razumejo kot tisti, ki predstavljajo resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo temeljnemu interesu države (četrta alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1).

Po presoji sodišča ukrep po svojih značilnostih ustreza odvzemu prostosti, zato je treba presoditi, ali je nevarnost, ki jo tožnik pomeni za varstvo osebne in premoženjske varnosti, vsaj enaka teži posega, ki ga tak ukrep pomeni za njegovo pravico do svobode.

Poseg v prosilčevo osebno svobodo v skladu z navedeno določbo je namreč mogoč le na podlagi konkretnih dejstev in okoliščin, ki utemeljujejo obstoj navedenih razlogov varstva osebne in premoženjske varnosti. Pri tem ne gre za vzpostavljanje dokaznega standarda, po katerem mora biti onkraj vsakršnega dvoma, da je tožnik storil dejanje ogrožanja življenja in premoženja z vidika obstoja kaznivega dejanja ali prekrška, ampak morajo biti dejstva (in okoliščine) dovolj konkretna, da je na njihovi podlagi mogoče oceniti resnost varnostnega tveganja, ki ga za osebno in premoženjsko varnost pomeni prosilec. Zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj treba nujno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje).

23. Vrhovno sodišče je v sodbi I Up 237/2022 z dne 21. 12. 2022 že sprejelo stališče, da za pridržanje iz razloga po četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 (med drugim kadar je to nujno potrebno zaradi varstva osebne in premoženjske varnosti) ni treba ugotavljati prosilčeve krivde za dejanja, ki pomenijo grožnjo navedenim vrednotam. Po presoji Vrhovnega sodišča zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj nujno potrebno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje). Ker torej v obravnavani zadevi ne gre za kazenski postopek in ne za ugotavljanje tožnikove kazenske odgovornosti za kazniva dejanja (ko bi bila njegova krivda lahko izključena zaradi neprištevnosti ob njihovi storitvi — tretji odstavek 1. člena Kazenskega zakonika; KZ-1), niti pridržanje ni kazen, ampak je preventivni ukrep zoper prosilca za mednarodno zaščito, ki se na tej pravni podlagi nahaja na ozemlju Republike Slovenije do odločitve o prošnji, so neutemeljene tožnikove navedbe, da bi morala toženka v večji meri upoštevati, da je tožnik ranljiva oseba s posebnimi potrebami, ki ima duševne motnje (prim. 14. točko te obrazložitve). V prid drugačni odločitvi ne more pretehtati niti tožnikovo obžalovanje njegovega preteklega ravnanja niti njegova obljuba, da ne bo storil nobene napake več. Sodišče poudarja, da upoštevaje zgoraj povzeto stališče Vrhovnega sodišča za kršitve, ki utemeljujejo izrek omejitve gibanja - pridržanja na podlagi četrtega odstavka 84. člena ZMZ-1 zadošča ugotovitev, da so bile kršitve, ki so napad na osebno in premoženjsko varnost, storjene in zato ni možna ekskulpacija z utemeljevanjem neprištevnosti v smislu kazenske (ne)odgovornosti, kot je mogoče smiselno povzeti tožbene navedbe. Sklep toženke, da je treba glede na tožnikove kršitve za zaščito osebne, premoženjske varnosti ter javnega reda pred nevarnostjo, ki jo lahko povzroča ravnanje tožnika, tožniku izreči ukrep omejitve gibanja na Center za tujce, je tudi po presoji sodišča pravilen.

24. Kot izhaja iz izpodbijanega sklepa, je toženka svojo odločitev utemeljila na več ravnanjih tožnika, ki jih je sodišče povzelo zgoraj v 5. do vključno 8. točki obrazložitve. Tožnik je bil s strani socialne službe opozorjen, da je vsakršen žaljiv in nasilen odnos do pristojnih oseb, sostanovalcev, obiskovalcev in drugih oseb v azilnem domu kršitev Hišnega reda, ki se v skladu s 84. členom ZMZ-1 ob ponovni kršitvi hišnega reda lahko kaznuje z omejitvijo gibanja.

25. Tožnik zanika ugotovljena ravnanja oziroma jih predstavlja v drugačni luči kot toženka, hkrati pa jih obžaluje in obljublja, da ne bo napravil nobene napake več. Priznava, da morda niso bila najbolj primerna in jih opravičuje s svojim zdravstvenim stanjem, kar pa, kot že povzeto, ne vpliva na zakonitost izrečenega ukrepa. Po oceni sodišča je verzija dogodkov, zajeta v poročilih varnostne službe in uradnih zaznamkih socialne službe prepričljivejša. Ni zanemarljivo, da iz teh dokaznih listin ne izhaja en osamljen dogodek, temveč niz dogajanja, ki izkazuje tožnikovo ponavljajoče se ravnanje z elementi nasilništva.

26. Neutemeljen je tožbeni ugovor o absolutni bistveni kršitvi pravil postopka iz sedme točke drugega odstavka 27. člena (opomba sodišča: pravilno 7. točka drugega odstavka 237. člena) ZUP v zvezi s tretjim odstavkom 27. člena ZUS-1, ker v izreku uporabljen termin: "do prenehanja razlogov" v sklepu ni obrazložen. Sodišče pojasnjuje, da je pravni temelj za izrek izpodbijanega sklepa in uporabo termina "do prenehanja razlogov" šesti odstavek 84. člena ZMZ-1. Ta določa, da lahko ukrep iz prvega in drugega odstavka 84. člena ZMZ-1, razen v primerih iz pete alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, traja do prenehanja razlogov, vendar največ tri mesece. Če razlogi po tem času še obstajajo, se ukrep s sklepom lahko podaljša še za en mesec. Ukrepi iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena se odpravijo po uradni dolžnosti, če prenehajo razlogi, ki so jih narekovali. Predsednik upravnega sodišča lahko odloči, da je treba opraviti neposredni nadzor nad izvajanjem ukrepa iz prvega, drugega ali tretjega odstavka tega člena in določi sodnika ali sodnike upravnega sodišča, da ga opravijo v rokih, na krajih, ki jih določi, ali glede morebitnih določenih prosilcev ter da mu o tem poročajo. Če sodnik upravnega sodišča v okviru opravljenega nadzora ugotovi, da razlogi za omejitev gibanja za določenega prosilca niso več podani, odredi odpravo ukrepa. Zato ni utemeljen tožbeni očitek, da bi moralo biti v izpodbijanem sklepu pojasnjeno več o tem kdo naj bi o odločal, da so razlogi prenehali in po katerem postopku. Zakon jasno določa način odprave ukrepa in postopek sodne presoje izvrševanja ukrepa.

27. Po presoji je toženka prepričljivo in logično obrazložila, zakaj je za preprečitev nadaljevanja tožnikovih neprimernih dejanj z elementi nasilništva nujno potrebno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce, in zakaj izrečeni ukrep ne bi bil učinkovit, če bi bilo omejeno gibanje na območje azilnega doma oziroma bi bil izrečen kateri drug milejši ukrep po ZMZ-1, upoštevajoč število kršitev in relativno kratko obdobje (od 13. 6. 2025 do 27. 7. 2025). Tožnik konkretno ne izpodbija utemeljitve toženke, da je ukrep potreben upoštevajoč, da je z ravnanji, s katerimi je kršil 10. in 11. člen Hišnega reda, kljub opozorilom nadaljeval; da je z zgoraj povzetimi ravnanji ogrožal sebe in ostale v azilnem domu; da bi bil z omejitvijo gibanja na prostore azilnega doma nastanjen v istih prostorih, kjer velja enak hišni red, ki ga je v preteklosti večkrat kršil; da bi še vedno ogrožal in ustrahoval ostale tako prosilce kot zaposlene (iz varnostne in socialne službe); da vsa dejanja in opozorila varnostnikov ter celo posredovanje policije do sedaj niso imeli nobenega učinka pri tem, da bi se njegovo vedenje kakor koli izboljšalo. Tožnikovo mnenje, da prostorske kapacitete azilnega doma zagotavljajo tudi omejitev svobode gibanja, četudi se mu zdi tudi to neprimerno in da je bil izpodbijani sklep izdan izključno s kaznovalnim namenom brez upoštevanja kakršnihkoli možnosti alternativnih oblik pridržanja, kot jih določa Recepcijska direktiva II, utemeljenosti tožbe ne dokazuje. Gre (le) za tožnikovo mnenje, ki nezakonitosti izpodbijanega sklepa po presoji sodišča ne dokazuje.

28. Nedokazan je tožbeni ugovor, da ukrep, ki ga je odredila toženka, ni primeren, ker se naj bi v Centru za tujce zelo slabo počutil in naj bi s težavo prenašal omejitev osebne svobode. Tožnik namreč zaslišan na glavni obravnavi ni izpovedal ničesar o tem, da se v Centru za tujce ne počuti dobro ali pa da tam ne bi bil deležen ustrezne medikamentozne terapije in ustrezne skrbi za njegove potrebe. Sodišče pojasnjuje, da naknadno obžalovanje tožnika za ravnanja, ki so pomenila hujšo kršitev Hišnega reda in njegova obljuba, da ne bo storil več nobene napake, ne dokazuje nezakonitosti izpodbijanega sklepa. Upoštevajoč že povzeto stališče Vrhovnega sodišča v sodbi I Up 237/2022 z dne 21. 12. 2022 za pridržanje iz razloga po četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ni treba ugotavljati prosilčeve krivde za dejanja, ki pomenijo grožnjo navedenim vrednotam. Po presoji Vrhovnega sodišča zadošča objektivno dejstvo, da je prosilec taka dejanja storil in je za preprečitev nadaljevanja teh dejanj nujno potrebno izreči najstrožji ukrep omejitve gibanja na Center za tujce (pridržanje).

29. Sodišče se sicer strinja s tožbeno navedbo, da je pridržanje prosilca dopustno le takrat, ko je to sorazmerno glede na legitimni cilj pridržanja, vendar so bile po presoji sodišča v konkretnem primeru te okoliščine podane in so razvidne iz razlogov izpodbijanega sklepa. V primeru kršitev hišnega reda sicer obstaja tudi možnost izreka ukrepov iz 82.b člena ZMZ-1, vendar pa je bil tožnik, kar ni sporno, opozorjen na možnost izreka omejitve gibanja v primeru nadaljevanja in stopnjevanja kršitev hišnega reda. Sodišče pritrjuje toženki, da namen ukrepa omejitve gibanja ne bi bil dosežen, če bi bil tožnik vrnjen v okolje, v katerem bi imel možnost nadaljevati s kršitvami Hišnega reda, izrečeni ukrep pa nujen zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti, zato mu je toženka utemeljeno odredila ukrep omejitve gibanja na Center za tujce.

30. Na zakonitost izpodbijanega sklepa ne vpliva ugotovitev, da zakonodajalec ni prenesel člena 8(4) Recepcijske direktive II v notranji pravni red. Vrhovno sodišče je res že večkrat pojasnilo, da slovenski zakonodajalec v nacionalno zakonodajo še ni v celoti prenesel določbe četrtega odstavka 8. člena Recepcijske direktive II (po kateri države članice zagotovijo, da so pravila o alternativah pridržanja določena v nacionalnem pravu), kar ima za posledico, da sodišče v upravnem sporu ne more odločiti o izbiri drugega, sorazmernega ukrepa (kot so redno javljanje, finančno jamstvo ali zadrževanje na določenem območju itd.).

Vendar pa navedeno stališče ne pomeni, da toženka ne more presojati sorazmernosti v razmerju do milejšega ukrepa zadrževanja na območju azilnega doma ob upoštevanju tožnikovih preteklih ravnanj v skladu z ZMZ-1, kot je to storila tudi v obravnavani zadevi.

31. Sodišče je na podlagi obrazloženega po ugotovitvi, da je po pravilnem postopku izpodbijan sklep pravilen in na zakonu utemeljen, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

32. Predlog za izdajo začasne odredbe ni utemeljen.

33. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikov predlog odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Zakon ne določa, kakšno škodo je mogoče šteti za težko popravljivo v smislu navedene zakonske določbe in gre za nedoločen pravni pojem, vendar pa mora biti glede na ustaljeno upravno sodno prakso Vrhovnega sodišča taka škoda resna, tožniku mora neposredno groziti, začasno pa jo je mogoče odvrniti le z zadržanjem izvršitve izpodbijanega upravnega akta. Izdaja začasne odredbe je namenjena povečanju učinkovitosti sodnega varstva, ker zakonska ureditev ne predvideva suspenzivnega učinka izpodbojne tožbe v upravnem sporu. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in obliko ter obseg škode, pojasniti in s stopnjo verjetnosti izkazati, zakaj je ta škoda zanj težko popravljiva, za vse navedeno pa predložiti tudi dokaze.

34. Tožnik utemeljuje težko popravljivo škodo s slabim počutjem v Centru za tujce. Vendar pa je zaslišan na naroku z olajšanjem izpovedal, da prosilca, zaradi katerega je 18. 7. 2025 prišlo do incidenta v azilnem domu, v Centru za tujce, ni. Na sodišču ni izjavil ničesar o tem, da mu v Centru za tujce ne bi bila omogočeni medikamentozna in/ali psihosocialna oskrba, oziroma o tem, da za katerokoli od njegovih (zdravstvenih) potreb, ki jih ima kot ranljiva oseba s posebnimi potrebami, v Centru za tujce ne bi primerno poskrbeli.

35. Tožnik škodo zatrjuje tudi s tem, da mu je z nezakonitim odvzemom prostosti kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave in 6. člena Listine. V obravnavani zadevi je tožnik vložil tožbo zoper sklep o omejitvi gibanja po četrti alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. V takem primeru pa izdaja začasne odredbe ne more temeljiti na samem dejstvu odvzema prostosti, temveč na obstoju težko popravljive škode, ki bi zaradi njega oziroma v povezavi z njim lahko nastala, še preden bi pristojno sodišče v upravnem sporu pravnomočno presodilo, da je izpodbijana odločitev pravilna in zakonita. Navedena težko popravljiva škoda pa bi morala pretehtati nad potrebnim varstvom javnega interesa, da bi bilo začasno odredbo mogoče izdati, kar je treba ugotoviti v vsakem primeru posebej.

Izpodbijani sklep je po presoji sodišča zakonit, zato tožnik težko popravljive škode v tem okviru ni uspel izkazati. Zakonita omejitev gibanja namreč ne pomeni nedopustnega posega v pravico do osebne svobode (prvi odstavek 19. člena Ustave). Glede na ugotovljeno je bilo treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti.

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev)

Sodišče Evropske unije je v zvezi z enako določbo točke e tretjega odstavka 8. člena Recepcijske direktive že presodilo, da ni v nasprotju s 6. členom Listine, ki ureja pravico do osebne svobode in ustreza pravici do osebne svobode iz 5. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (zadeva C-601/15, J. N. proti Staatssecretaris voor Veiligheid en Justitie).

Tako tudi Vrhovno sodišče v sodbi in sklepu I Up 237/2022 z dne 21. 12. 2022.

Primerjaj npr. sklep Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 1/2022 Z dne 2.2. 2022 in sodbo Vrhovnega sodišča I Up 12/2022 z dne 26. 1. 2022.

Glej na primer sklep Vrhovnega sodišča I Up 87/2022 z dne 18. 8. 2022 (13. točka obrazložitve).

Sklep Vrhovnega sodišča I Up 209/2022 z dne 16. 11. 2022.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-4

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev) (2013) - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.