UPRS Sklep I U 582/2020-30
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2021-06-30

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR

mednarodna zaščita - samovoljna zapustitev azilnega doma - pravni interes - zavrženje tožbe

Okoliščina, da je tožnik brez pojasnitve zapustil izpostavo Azilnega doma in se vanj ni vrnil, je v obravnavani zadevi nesporno izkazana. Tožnik oziroma svetovalka za begunce pa tudi nista izkazala, da je njegovo izginotje posledica okoliščin, na katere ni imel zadostnega vpliva.

Upravno sodišče v tej zadevi nikakor ne šteje, da zapustitev države avtomatično pomeni izgubo pravnega interesa za nadaljevanje upravnega spora, saj je izguba pravnega interesa za tožbo odvisna od konkretnih okoliščin in razlogov za zapustitev države in s tem v zvezi od presoje sorazmernosti posega v pravico do učinkovitega sodnega varstva.

1. Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila prošnjo tožnika za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji.

2. Zoper navedeno odločbo je tožnik dne 22. 5. 2020 vložil tožbo po odvetniku A. A. in je predlagal, da sodišče odločbo odpravi. V tožbi je uveljavljal, da je tožena stranka povsem zanemarila tožnikove navedbe, da je bil tožnik preganjan zaradi vere oziroma molitve, ker naj bi molil, kar je prepovedano, in sta temu sledila zapor in mučenje. V primeru vrnitve v Eritrejo pa bo obravnavan kot dezerter. Iz izpodbijane odločbe po mnenju tožnika tudi ni jasno, na podlagi česa je tožena stranka zaključila, da ga ne čaka stroga kazen oziroma usmrtitev.

3. Sodišče je dne 27. 5. 2020 prejelo vsebinski odgovor tožene stranke na tožbo, v katerem med drugim pravi, da tožnik nikoli ni izpostavljal vere kot razloga za odhod iz države, ampak da ni videl upanja, da bi lahko zapustil vojsko.

4. Sodišče je dne 9. 6. 2020 od pooblaščenega odvetnika A. A. prejelo pripravljalno vlogo, v kateri izpostavlja, da tožena stranka ne zanika, da je prosilec navedel, da so ga poslali v zapor, ker je molil v skupini z drugimi vojaki. Tožnik je kot laik navedel okoliščine in vrstni red njegovih razlogov oziroma opisa okoliščin ne bi smel biti za toženo stranko odločilen. V vlogi predlaga, da sodišče prošnji ugodi in vztraja pri zaslišanju tožnika, ker je to v predmetni zadevi ključen dokaz.

5. V nadaljevanju postopka je prišlo do spremembe pooblastilnega razmerja, tako da je tožnik dne 13. 7. 2020 preklical pooblastilo odvetniku in je dne 30. 7. 2020 pooblastil za zastopanje svetovalko za begunce B. B.. Sodišče je od svetovalke za begunce dne 28. 7. 2020 prejelo daljšo in argumentirano pripravljalno vlogo o napakah materialno-pravne narave v izpodbijani odločbi in pri ugotavljanju dejstev, ki naj bi temeljila na zastarelih in pristranskih informacijah o stanju v Eritreji glede zatrjevanih razlogov za preganjanje v konkretnem primeru tudi v kontekstu prepovedi prisilnega dela.

6. Tožena stranka je na to pripravljalno vlogo odgovorila dne 6. 8. 2020, svetovalka za begunce pa je na to podala odgovor dne 3. 9. 2020.

7. V vlogi z dne 30. 11. 2020 je tožena stranka sodišče obvestila, da je tožnik dne 24. 11. 2020 samovoljno zapustil Azilni dom v Ljubljani in da ji ni znano bivališče tožnika. Sodišču predlaga, da zavrže tožbo, saj meni, da tožnik ne izkazuje več pravnega interesa za nadaljevanje predmetnega postopka. Ta informacija je bila poslala pooblaščenki tožnika in sodišče je dne 8. 12. 2020 prejelo odgovor pooblaščenke na informacijo tem, da je tožnik samovoljno zapustil azilni dom.

8. V tem odgovoru pooblaščenka med drugim pravi, da je sodna praksa slovenskih sodišč, ki v takih primerih zavrže tožbo, v nasprotju s pravom EU in sicer s pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Svetovalka navaja, da je takoj po prejetem dopisu stopila v stik s tožnikom, ki je potrdil, da se v Sloveniji ne nahaja več, vendar si želi z upravnim sporom nadaljevati. V obrazložitvi svojega stališča navaja, da se 28. člen Procesne direktive 2013/32/EU v celoti nanaša na postopek pred upravnim organom in ne na upravni spor. Ko je enkrat odločba o statusu izdana in se prosilec zoper njo pritoži, ker je mnenja, da je upravni organ z negativno odločbo posegel v njegove pravice, ne obstaja več tako očitna povezava med tem, da mora prosilec za to, da sodišče v njegovem primeru izda vsebinsko odločbo o tem, ali mu je upravni organ kršil pravice ali ne, ostati v Sloveniji. Določilo člena 46(11) člena Procesne direktive 2013/32/EU sicer določa, da države članice lahko v nacionalni zakonodaji določijo tudi pogoje, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prosilec implicitno umaknil pravno sredstvo iz odstavka 1. Nikjer v slovenski zakonodaji niso izrecno navedeni pogoji, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prosilec implicitno umaknil pravno sredstvo. Trditve Vrhovnega sodišča v zgoraj omenjenem primeru, da to izhaja iz sodne prakse so sicer pravilne, vendar pa sodna praksa ni isto kot zakonodaja. Določilo člena 46(11) Procesne direktive je jasno: pogoji na podlagi katerih se lahko domneva, da je prosilec implicitno umaknil pravno sredstvo, se morajo določiti v nacionalni zakonodaji.

9. Po mnenju pooblaščenke se pravni interes v konkretnem primeru kaže v tem, da si oseba lahko izboljša svoj pravni položaj. Odločba, ki jo tožnik s tožbo izpodbija, še vedno posega v njegove pravice. Pogoj iz 6. točke 26. člena ZUS torej ni izpolnjen. Ker je po mnenju tožnika odločba tožene stranke nezakonita, njegov pravni interes za nadaljevanje upravnega spora ostaja, saj brez meritorne odločitve sodišča, tožnik nima učinkovitega pravnega sredstva, ki bi odločilo, ali so bile tožnikove pravice dejansko kršene. Na primer, nekdo, ki bi bil vrnjen po Dublinski uredbi, bi bil primoran zaradi zaustavitve upravnega spora za mednarodno zaščito zaprositi ponovno, za kar pa so potrebni dodatni pogoji (nova dejstva in dokazi) in torej mu v nasprotju z 18(2) členom Dublinske Uredbe ne bi bil omogočen dostop do učinkovitega pravnega sredstva.

10. Avtomatična povezava izgube pravnega interesa za nadaljevanje upravnega spora z zapustitvijo države pomeni, da v vseh teh primerih po 9(2) členu Procesne direktive 2013/32/EU prosilec pravice do pravnega sredstva dejansko sploh nima. Torej glede na interpretacijo izgube pravnega interesa Vrhovnega sodišča, bi v vseh primerih, ko tožba ne zadrži izvršitve sklepa tožene stranke, bilo vlaganje pravnega sredstva dejansko nesmiselno, saj bo oseba tekom postopka lahko že predana drugi državi, kar bi pomenilo avtomatično izgubo pravnega interesa.

11. Če se Upravnemu sodišču poraja dvom v skladnost izpodbijane interpretacije pravnega interesa (torej, da zapustitev države avtomatično pomeni izgubo pravnega interesa za nadaljevanje upravnega spora) s pravom EU, natančneje s pravico do učinkovitega pravnega sredstva, sodišču predlaga, da se s predhodnim vprašanjem obrne na Sodišče EU.

12. Meni, da povezava med zapustitvijo Slovenije in izgubo pravnega interesa ni tako samoumevna v primeru, ko je tožnik še vedno v stiku s pooblaščencem in jasno izrazi željo za nadaljevanje upravnega spora, četudi ni več v Sloveniji. Stik s pooblaščencem je prav tako dovolj za nadaljevanje postopka pred Evropskim sodiščem za človekove pravice (ESČP).

13. Po mnenju pooblaščenke je konkretni primer pomemben tudi z vidika vzpostavitve sodne prakse glede izjemno pomembnih vprašanj, ki se tičejo spoštovanja mednarodnega prava, ki je v primeru Eritrejcev po njenem mnenju izrazito kršeno s strani tožene stranke. Gre za pomembna pravna vprašanja in sicer, ali je prisilno delo v obliki obveznega služenja vojaškega roka v Eritreji, ki je prepovedano z ILO konvencijami in predstavlja kršitev temeljne človekove pravice, vsebovane v 49. členu Ustave in v 4. členu EKČP, lahko sprejemljivo, kot to meni tožena stranka, ker gre za skupno dobro, za krepitev gospodarstva revne države, kot je Eritreja. Nadalje je izjemno pomembno vprašanje interpretacije prve in tretje alineje 26(2) člena ZMZ-1, in sicer ali je prisilno delo lahko oblika preganjanja, ko prisilno delo dosega stopnjo nečloveškega in ponižujočega ravnanja v smislu 3. člena EKČP in ali je zaporna kazen zagrožena za dezerterstvo lahko sorazmerna, ko gre za izvajanje prisilnega dela, ki je v mednarodnem pravu prepovedano, ali pa je kaznovanje za neopravljanje nečesa, kar je prepovedano samo po sebi nesorazmerno. Izdaja meritorne odločbe sodišča v konkretnem primeru bi pomenila tudi doprinos k vzpostavitvi sodne prakse glede interpretacije določenih pravnih pojmov, kar bi bilo nato lahko uporabljivo tudi v drugih primerih prosilcev mednarodne zaščite in bi doprineslo k jasnejšemu in pravičnejšemu presojanju prošenj za mednarodno zaščito v Sloveniji.

14. Dne 16. 6. 2021 je sodišče prejelo ponovno obvestilo, da je tožnik samovoljno zapustil Azilni dom že 24. 11. 2020.

15. Sodišče ugotavlja, da tožnik ne izkazuje več pravnega interesa za tožbo v tem upravnem sporu na podlagi dosedanje sodne prakse, ki jo povzema v nadaljevanju, temu pa bo sodišče dodalo argumentacijo za zavrženje tožbe glede na specifične argumente pooblaščenke v tem konkretnem primeru.

16. V dosedanji sodni praksi je v nekaterih odločbah (na primer I U 1519/2015 z dne 18. 11. 2015 in I U 1622/2015 z dne 16. 12. 2015, I U 1115/2016-10, 3. 8. 2016, I U 943/2016 z dne 19. 10. 2016), Upravno sodišče utemeljitev zavrženja tožbe v takih primerih izpeljalo ob upoštevanju prava EU, predvsem iz Procesne direktive 2013/32/EU,

ki je uvedla na področju mednarodne zaščite harmonizacijo procesnih pravil na podlagi skupnih standardov in ne več harmonizacije zgolj na ravni minimalnih standardov.

17. Določilo 78. člena Prečiščene različice Pogodbe o delovanju EU

določa, da Unija oblikuje „skupno politiko o azilu“, ki mora biti v skladu z Ženevsko konvencijo z dne 28. julija 1951 in Protokolom z dne 31. januarja 1967 o statusu beguncev (v nadaljevanju: Ženevska konvencija) ter drugimi ustreznimi pogodbami. Ženevska konvencija ne ureja situacije in pravnih posledic, ko prosilec za mednarodno zaščito med postopkom, bodisi med upravnim ali sodnim postopkom, samovoljno zapusti državo in se vanjo ne vrne.

18. Sekundarno pravo EU pa to vprašanje izrecno ureja v določilu, ki ima naslov „postopek v primeru implicitnega umika prošnje ali odstopa od nje“.

Določilo 1. odstavka 28. člena Procesne direktive 2013/32/EU pravi, „kadar obstajajo upravičeni razlogi za domnevo, da je prosilec za azil implicitno umaknil svojo prošnjo za azil ali od nje odstopil, države članice zagotovijo, da organ za presojo sprejme sklep o prekinitvi postopka ali, če na podlagi ustrezne vsebinske preučitve prošnje v skladu s členom 4 Direktive 2011/95/EU šteje, da je prošnja neutemeljena, odločbo o zavrnitvi prošnje.

19. Izraz „prekiniti“ v slovenski različici Procesne direktive II, če bi se ga razumelo v smislu prekinitve postopka po Zakonu o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), ni ustrezen, ker je v angleški različici uporabljen izraz „to discontinue“, v francoski različici „de clore l'examen“ in v italijanski različici „di sospendere l'esame“, kar v vseh treh primerih nedvomno pomeni ustaviti obravnavo prošnje (ne pa prekiniti postopek v smislu ZUP). Enako velja za pojem prekinitve v prvem pododstavku člena 28(2) Procesne direktive 2013/32/EU in v zadnjem stavku zadnjega pododstavka člena 28(2) Procesne direktive 2013/32/EU, kjer pa je edino v francoski različici uporabljen pojem „interrompu“ (prekinjen).

20. Vendar pa iz določila prvega pododstavka člena 28(2) Procesne direktive 2013/32/EU nedvomno izhaja, da gre za posebno obliko ustavitve oziroma prekinitve postopka, za katero velja, da „države članice zagotovijo, da je prosilec, ki se ponovno javi pristojnemu organu po izdaji sklepa o prekinitvi postopka iz odstavka 1 tega člena, upravičen zahtevati ponovno uvedbo njegovega postopka ali podati novo prošnjo, za katero se ne uporablja postopek iz členov 40 in 41.“ Slednji določili urejata primer naknadne prošnje.

21. Kot posledico domnevnega umika ali odstopa od prošnje je torej evropski zakonodajalec predvidel specifično vrsto prekinitve postopka ali celo kar vsebinsko odločitev zgolj na podlagi domnevnega umika ali odstopa, da prosilec po vsebini ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, ne glede na to, kaj je navajal v prošnji. Evropski zakonodajalec v takem primeru niti ne dovoljuje sodne odločitve, ki bi tožbi ugodila.

22. Slovenski zakonodajalec je v ZMZ-1 sledil tej razlagi sekundarnega prava EU, saj je v določilu 6. odstavka 49. člena ZMZ-1 določil, da organ s sklepom postopek ustavi (ne pa prekine), če se prošnja šteje za umaknjeno. V razmerah, ko je veljal še ZMZ, je Upravno sodišče stalo na stališču, da slovenski zakonodajalec ni uredil možnosti ponovnega odprtja zadeve, če se prosilec ponovno javi pristojnemu organu, kar ni v skladu z neposredno uporabljivo določbo člena 28(2) Procesne direktive 2013/32/EU. Upravno sodišče je v zvezi s tem v preteklosti navedlo, da mora stranka imeti na voljo obe možnosti: ponovno odprtje zadeve ali pa podati novo prošnjo, za katero se ne uporablja postopek iz 40. in 41. člena Procesne direktive 2013/32/EU, razen če ne gre za primer iz drugega pododstavka člena 28(2) Procesne direktive 2013/32/EU. Ker je evropski zakonodajalec to izrecno in brezpogojno določil v členu 46(1)(b) in (c) Procesne direktive 2013/32/EU, ima prosilec v primeru vrnitve v Slovenijo pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper „zavrnitev ponovne uvedbe postopka obravnavanja prošnje po njegovi prekinitvi v skladu s členoma 27 in 28“ in tudi zoper odločbo o nedopustnosti prošnje v skladu s členom 33(2) Procesne direktive 2013/32/EU (naknadna prošnja). V obeh primerih stranko ščiti tudi načelo nevračanja (tretji pododstavek člena 28(2) člena Procesne direktive 2013/32/EU).

23. Kasneje je slovenski zakonodajalec omenjeno pomanjkljivost ZMZ odpravil z določbo 3. odstavka 50. člena ZMZ-1, po kateri oseba, za katero se šteje, da je prošnjo umaknila,

lahko novo prošnjo za mednarodno zaščito vloži v 9 mesecih po izdaji sklepa o ustavitvi postopka. Vsaka naslednja prošnja in prošnja, podana po poteku devetmesečnega roka, se obravnava v skladu z določbami tega zakona, ki ureja ponovno prošnjo.

24. V drugem pododstavku člena 28(1) Procesne direktive 2013/32/EU so navedeni primeri, ko države lahko domnevajo, da je prosilec implicitno umaknil prošnjo za azil, ali je od nje odstopil. Med temi primeri oziroma okoliščinami je tudi okoliščina (člen 28(1)(b) Procesne direktive 2013/32/EU), da je „prosilec pobegnil ali brez dovoljenja zapustil kraj, kjer je živel ali bil zadržan, ne da bi v razumnem roku sporočil pristojnemu organu, razen če prosilec dokaže, da je bilo to posledica okoliščin, na katere ni mogel vplivati.“ Primeri okoliščin iz člena 28(1)(a) Procesne direktive 2013/32/EU kažejo, da je evropski zakonodajalec zelo široko uredil možnosti, ko država lahko domneva, da je prosilec implicitno umaknil prošnjo ali je od nje odstopil. Zato dejstvo, da stranka med postopkom zapusti državo, še bistveno bolj kaže na domnevo o umiku oziroma odstopu, kot pa opustitev sporočila določenih bistvenih informacij za prošnjo ali neudeležba na osebnem razgovoru.

25. Evropski zakonodajalec je torej samovoljno zapustitev določenega kraja ali pa neizpolnjevanje obveznosti javljanja predvidel kot domnevni umik oziroma odstop od prošnje ne glede na to, ali se je prosilec v državo kasneje vrnil, oziroma ne glede na to, ali se prosilec v času odločanja še nahaja v državi članici.

26. Okoliščina, da je tožnik brez pojasnitve zapustil izpostavo Azilnega doma in se vanj ni vrnil, je v obravnavani zadevi nesporno izkazana. Tožnik oziroma svetovalka za begunce pa tudi nista izkazala, da je njegovo izginotje posledica okoliščin, na katere ni imel zadostnega vpliva. Brez da bi se Upravno sodišče v tem primeru opredeljevalo do načelne (ne)sprejemljivosti uporabe koncepta svobodne izbire prosilca za mednarodno zaščito ali begunca v kontekstu varstva človekovih pravic, ki se uveljavlja na različnih področjih mednarodnega prava beguncev,

Upravno sodišče ne more mimo dejstva, da je pravni koncept svobodne izbire vsebovan tudi v določilu člena 28(1)(b) Procesne direktive 2013/32/EU, ki postavlja pogoj /.../“razen če prosilec dokaže, da je bilo to posledica okoliščin, na katere ni mogel vplivati.“ To pa je element, ki ni relevanten samo z vidika načela sorazmernosti posega v tožnikovo pravico do učinkovitega sodnega varstva v tem primeru in z vidika sorazmernosti v ožjem pomeni besede v smislu vprašanja, ali je omejitev pravice potrebna in če dejansko ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če je potrebna zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (drugi del člena 52(1) Listine o temeljnih pravicah EU), ampak tudi z vidika predpisanosti posega v tožnikovo pravico do učinkovitega sodnega varstva v zakonu (prvi del člena 52(1) Listine o temeljnih pravicah EU). Ravno preko omenjenega dela določila člena 28(1)(b) Procesne direktive 2013/32/EU v povezavi z 6. točko prvega odstavka 36. člena ZUS-1

je namreč ob upoštevanju okoliščin konkretnega primera po mnenju Upravnega sodišča poseg v omenjeno pravico dovolj določno in predvidljivo predpisan z zakonom v smislu člena 46(11) Procesne direktive 2013/32/EU

v zvezi s členom 52(1) Listine o temeljnih pravicah EU.

27. Pooblaščenka tožnika ima sicer prav, da ustaljena sodna praksa ni isto kot predpisanost z zakonom, vendar pa povsem ustaljena sodna praksa v Sloveniji, ki nikoli glede obravnavanega vprašanja ni bila drugačna, prispeva k predvidljivosti, jasnosti in določnosti posega v pravico do učinkovitega sodnega varstva in v tem smislu prispeva h kakovosti predpisanosti z zakonom.

28. Z vidika tožnikovega svobodnega ravnanja, ki je prispevalo k odločitvi o zavrženju tožbe, pa so relevantne konkretne okoliščine, da je tožnik imel pooblaščenko že ob podaji prošnje (dne 31. 7. 2018) in je povedal, da je razumel ustno informiranje pred sprejemom prošnje. V vabilu na osebni razgovor z dne 7. 9. 2018 je vsebovana informacija o posledicah, če ne bo dostopen organu in da bo v tem primeru postopek ustavljen. Ob osebnem razgovoru (dne 17. 9. 2018) je tožnik imel pooblaščenko. V upravnem sporu je tožnik najprej (od dne 6. 5. 2020 naprej) imel pooblaščenca odvetnika A. A., od dne 13. 7. 2020 naprej pa je imel pooblaščenko B. B., samovoljno pa je zapustil Azilni dom 24. 11. 2020. Po navedbi pooblaščenke je bil tožnik okrog 7. 12. 2020 tudi obveščen o tem, da sodišče obravnava vprašanje pravnega interesa za tožbo v upravnem sporu, ker je samovoljno zapustil Slovenijo, pa kljub temu ni pojasnil, zakaj je iz Slovenije odšel oziroma zakaj se ni vrnil ali se noče vrniti.

29. Če je zgoraj navedena ureditev po pravu EU izrecno predpisana za postopek odločanja pred pristojnim organom na prvi stopnji, sodišče ne vidi pravne podlage, da bi glede na konkretne okoliščine primera za sodni postopek zakonodajalec Republike Slovenije poleg 6. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 v zvezi z členom 28(1)(b) Procesne direktive 2013/32/EU za primer okoliščin, kot je obravnavani, moral bolj specifično opredeliti pogoje za zavrženje tožbe zaradi pomanjkanja pravnega interesa. Iz določb Procesne direktive 2013/32/EU celo izhaja, da po pravu EU sodišče v predmetnih okoliščinah niti ne bi moglo izdati sodbe, s katero bi tožbi ugodilo.

30. Tudi zgolj v dejanskem smislu sodišče sodne presoje po vsebini niti ne more opraviti, ker tožnika ni več in ga sodišče oziroma upravni organ v morebitnem ponovnem postopku niti ne more zaslišati, čeprav je bilo v zadevi sporno ravno to, katere okoliščine v državi izvora so pritožniku vzbudile strah pred preganjanjem, tako da organ ali sodišče ne bi mogla dopolniti postopka, ker tožnika ni več v Sloveniji, sodišče pa ne sodi v hipotetičnih primerih, četudi gre za pomembna in odprta pravna vprašanja v sodni praksi.

31. Nova določba 4. odstavka 50. člena ZMZ-1 (ZMZ te določbe ni imel) ne more vplivati na zgornjo razlago glede neobstoja pravnega interesa tožnika, da sodišče odloča po vsebini o tej tožbi,

kajti okoliščina morebitne vrnitve tožnika v Slovenijo je povsem negotova oziroma hipotetična in spričo poteka časa od tožnikovega molka glede razlogov za zapustitev Slovenije malo verjetna. Pri razlagi in uporabi obravnavanih določb je namreč v zvezi z določbo člena 52(1) Listine o temeljnih pravicah EU treba upoštevati tudi legitimen interes učinkovitega vodenja postopka oziroma pravice drugih prosilcev za azil, ki še čakajo na vsebinsko odločitev sodišča in niso samovoljno zapustili Slovenije. Po stališču Ustavnega sodišča namreč „osebe, ki iz svoje države pobegnejo zaradi strahu pred preganjanjem, ne smejo nesorazmerno dolgo čakati, da se v azilnem postopku odloči o njihovi usodi. Zato je hiter potek postopka na prvi stopnji, v sodnih postopkih in tudi v postopku z ustavno pritožbo v interesu prosilca za mednarodno zaščito.“

32. To pomeni, da Upravno sodišče v tej zadevi nikakor ne šteje, da zapustitev države avtomatično pomeni izgubo pravnega interesa za nadaljevanje upravnega spora, saj je izguba pravnega interesa za tožbo odvisna od konkretnih okoliščin in razlogov za zapustitev države in s tem v zvezi od presoje sorazmernosti posega v pravico do učinkovitega sodnega varstva. To pomeni, da je tudi argument tožeče stranke v pripravljalni vlogi, ko skuša utemeljiti obstoj pravnega interesa s tem, da bi bilo v vseh primerih, ko tožba ne zadrži izvršitve sklepa tožene stranke, vlaganje pravnega sredstva dejansko nesmiselno, saj bo oseba tekom postopka lahko že predana drugi državi, kar bi pomenilo avtomatično izgubo pravnega interesa, neutemeljen. Morebitna nesuspenzivnost tožbe v določenih primerih po ZMZ-1 je namreč lahko že samo po sebi v nasprotju s pravom EU, zato tega argumenta ni mogoče uporabiti za obrambo razlage prava EU v zvezi s pravnim interesom, za katero se zavzema pooblaščenka v tem primeru.

33. Sodišče je zato v konkretnem primeru ob upoštevanju upravičenosti oziroma dopustnosti (sorazmernosti) posega v pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz člen 46(3) Procesne direktive 2013/32/EU v zvezi z prvim in drugim odstavkom 47. člena in člena 52(1) Listine o temeljnih pravicah EU zaradi pomanjkanja pravnega interesa tožbo tožnika zavrglo (6. točka 1. odstavka 36. člena ZUS-1), ker upravni akt, ki se izpodbija, zaradi svobodne izbire tožnika, da zapusti Slovenijo in se vanjo ne vrne, očitno ne posega več v pravico ali neposredno na zakon oprto korist tožnika, četudi je pooblaščenka tožnika po prejemu prvega obvestila o tožnikovem izginotju sodišče obvestila, da tožnik želi nadaljevati postopek. Ob tem je Upravno sodišče upoštevalo, da ima glede interpretacije z vidika prava EU določeno avtonomijo, pod pogojem, da interpretacija temelji na metodah razlage prava EU, ker ne gre za sodišče na zadnji stopnji sojenja (drugi pododstavek člena 267(2) PDEU).

Gre za direktivo 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev), Uradni list EU, L 180/60, 29. 6. 2013, v nadaljevanju Procesna direktiva 2013/32/EU.

Določilo 28. člena Procesne direktive 2013/32/EU.

Po določbi druge alineje 2. odstavka 50. člena ZMZ-1 se prošnja šteje za umaknjeno, če je iz uradnih evidenc pristojnega organa razvidno, da je prosilec samovoljno zapustil azilni dom in se v treh dneh ni vrnil v azilni dom.

Glej na primer sodbe Sodišča EU: FMS in ostali, C-924/19 PPU and C-925/19 PPU, odst. 228-231; Jawo, C-163/17, 19. 3. 2019, odst. 92; Ibrahim, C-297/17, odst. 90, 93 in sodbe ESČP v zadevah: Ilias and Ahmed [GC], odst. 217, 221, 223-224, 229, 235, 237; Z.A. and others v. Russia [GC], odst. 138, 154; R.R. and others v. Hungary, 75, 79-83, 90; N.D. N.T v. Spain [GC], odst. 200-201, 231.

Po tem določilu sodišče tožbo zavrže, če upravni akt očitno ne posega več v tožnikovo pravico ali njegovo neposredno, na zakon oprto korist.

Po tem določilu države članice lahko v nacionalni zakonodaji določijo tudi pogoje, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prosilec implicitno umaknil pravno sredstvo iz odstavka 1 ali od njega odstopil, skupaj s postopkovnimi pravili, ki jih je pri tem treba upoštevati.

Po tem določilu kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mora biti predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

Ustavno sodišče v situacijah, ko tožnik samovoljno zapusti Azilni dom ali Center za tujce med potekom postopka ustavne pritožbe, ustavno pritožbo zavrže, kajti „pravni položaj pritožnika se tudi v primeru, če bi Ustavno sodišče ugodilo ustavni pritožbi (razveljavilo izpodbijani sodni odločbi, odpravilo odločbo upravnega organa in zadevo vrnilo v novo odločanje), ne bi izboljšal. Ker je pritožnik samovoljno zapustil Center za tujce in se vanj ni vrnil, bi namreč MNZ ob smiselni uporabi pete alineje prvega odstavka 42. člena ZAzil postopek za priznanje ustavilo (odločba Ustavnega sodišča Up-555/07 z dne 11. 6. 2007, odst. 5; in tudi: odločbe Up-1440/06-15 z dne 7. 2. 2007, odst. 6; Up-1599/06-20 z dne 24.11. 2006, odst. 5-6; U-I-17/06 z dne 20. 9. 2006, odst. 4). Še bolj strogo stališče je Ustavno sodišče zavzelo v odločbi Up-3936/07 z dne 4. 7. 2008, ko se je sklicevalo na drugo alinejo 88. člena ZMZ, po kateri mora biti prosilec vedno dosegljiv pristojnemu organu, se odzvati na njegova vabila in se podrejati njegovim ukrepom. „Navedeno posledično pomeni, da se mora prosilec za azil do pravnomočnosti odločitve o njegovi prošnji, oziroma v primeru vložitve ustavne pritožbe do končne odločitve o ustavni pritožbi, ravnati v skladu z določbami zakona, torej tudi izpolnjevati dolžnosti, ki mu jih nalaga zakon. Ker so pritožniki azilni dom samovoljno zapustili in se vanj v treh dneh niso vrnili, očitno nimajo več namena prositi za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji“ (ibid. odst. 7). Kadar pritožnik med pritožbenim postopkom pred Vrhovnim sodiščem samovoljno zapusti Azilni dom, Vrhovno sodišče pritožbo zavrže zaradi pomanjkanja pravnega interesa (I Up 292/2016 z dne 27. 10. 2016), pri čemer gre po stališču Vrhovnega sodišča za ustaljeno sodno prakso (Ibid. odst. 8).

Po določbi 4. odstavka 50. člena ZMZ-1 se v postopku obravnave po Dublinski uredbi umik prošnje ne šteje kot izjava o umiku iz 1. odstavka tega člena in ne vpliva na izvršitev predaje na podlagi Dublinske uredbe, razen če je prosilec obravnavan po točki a) 1. odstavka 18. člena Dublinske uredbe in druga država članica odgovornosti za sprejem prošnje še ni sprejela.

Odločba Ustavnega sodišča v zadevi Up-360/09 z dne 3. 12. 2009, odst. 6.

O tem določilu, kadar se takšno vprašanje postavi kateremu koli sodišču države članice in če to sodišče meni, da je treba glede vprašanja sprejeti odločitev, ki mu bo omogočila izreči sodbo, „lahko“ to vprašanje predloži v odločanje Sodišču EU.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 36, 36/1, 36/1-6

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 50, 50/2, 50/3

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite - člen 28, 46, 46/11, 46/3

Listina evropske unije o temeljnih pravicah - člen 47, 52, 52/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.