UPRS Sodba II U 293/2019-16
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2022-06-02

koncesije - koncesija za opravljanje zdravstvene dejavnosti - zdravstvena dejavnost - trajanje koncesije - poseg v pridobljene pravice koncesionarja - sprememba časa trajanja koncesije - retroaktivnost - ustavna presoja

V četrtem odstavku 41. člena ZZDej-K, ki določa izdajo odločbe v 12 mesecih od uveljavitve zakona, ne gre za prekluzivni rok, temveč za instrukcijski rok, ki državnemu organu narekuje izdati odločitev v predpisanem roku. Navedeno ne pomeni, da organ v nasprotnem, kolikor odločbo izda kasneje, izgubi pravico izdati odločbo, saj je učinek zakona nastopil z dnem njegove uveljavitve in je izdaja odločbe zgolj posledica veljavnih določb zakona in nastopa roka.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijano odločbo o spremembi koncesijske odločbe je tožena stranka spremenila čas trajanja koncesijske pogodbe, ki izhaja iz odločbe o podelitvi koncesije št. 503-329/20004 z dne 22. 12. 2005, s katero je bila tožnici podeljena koncesija za opravljanje javne zdravstvene službe za nedoločen čas, in sicer tako, da se koncesija na novo podeljuje za določen čas od 17. 12. 2017 do 16. 12. 2032 z možnostjo podaljšanja.

2. Odločitev tožene stranke temelji na četrtem odstavku 41. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti (v nadaljevanju ZZDej-K), ki velja od 17. 12. 2017, s katerim je določeno, da se koncesije za opravljanje zdravstvene dejavnosti, ki so bile pred uveljavitvijo tega zakona podeljene za nedoločen čas spremenijo v koncesije za določen čas, in sicer za obdobje 15 let, šteto od uveljavitve tega zakona, z možnostjo podaljšanja ob izpolnjevanju predpisanih pogojev iz ZZDej-K, zaradi česar je tožena stranka po uradni dolžnosti navedeno koncesijsko pogodbo spremenila.

3. Iz obrazložitve odločitve izhaja, da je bila tožena stranka dolžna, skladno z Zakonom o spremembah in dopolnitvah ZZDej-K, po uradni dolžnosti spremeniti čas trajanja že podeljenih koncesij, saj v četrtem odstavku 41. člena ZZDej-K določeno, da se koncesije za opravljanje zdravstvene dejavnosti, ki so bile pred uveljavitvijo te novele podeljene za nedoločen čas, spremenijo v koncesije za določen čas za obdobje 15 let, šteto od uveljavitve tega zakona. Glede na dejstvo, da je ZZDej-K začel veljati z dne 17. 12. se petnajstletni letni rok izteče 16. 12. 2032.

4. Tožnica izpodbija odločbo o spremembi koncesijske odločbe v celoti ter predlaga, da se izpodbijana odločba v celoti odpravi, ter da se ji vrne plačilo potrebnih stroškov. Istočasno je podala tudi predlog za vložitev zahteve presoje ustavnosti o določbi četrtega odstavka 41. člena ZZDej-K, saj meni, da je predmetna določba protiustavna in s tem krši načelo pravne države in načelo varstva zaupanja v pravo, kar je v nasprotju z 2. členom Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) in prepovedjo povratne veljave pravnih aktov oziroma v nasprotju s prepovedjo retroaktivnosti. Tako meni, da je z izdano odločbo poslabšan njen položaj, ki ni utemeljen v prevladujočem javnem interesu in je sprejeta odločitev tožene stranke njen položaj poslabšala na način, ker je posegla v že pridobljeno pravico. V tožbi izpostavlja, da je iz predloga zakona sprememb ZZDej-K sicer izhajajo utemeljitve prevladujočega pravnega interesa, ki pa so po njenem mnenju nerelevantne in zgolj pavšalne.

5. Ker gre tako za, po njenem mnenju, poseg v pridobljene pravice, gre tudi za kršitev pravic načela pravne države iz 2. člena URS in je odločba iz navedenega razloga nezakonita.

6. V nadaljevanju svojih tožbenih navedb tožnica izpostavlja, da gre v predmetnem primeru za nepravo retroaktivnost, ki jo URS prepoveduje v 155. členu, saj je četrti odstavek 41. člena ZZDej-K naknadno in spreminjajoče posegal v že nastala dejanska razmerja. Po njenem mnenju zakonodajalec ni posebej tehtno utemeljil v čem je javna korist, ki jo je treba šteti in izkazati, kar je tudi v nasprotju s sodbo Ustavnega sodišča RS U-I-158/11. Prav tako pa niso izpolnjeni kumulativni pogoji iz 155. člena URS, zaradi česar bi bilo treba izpodbijano odločbo odpraviti.

7. Glede roka v katerem bi morala biti izpodbijana odločba izdana, tožeča stranka izpostavlja, da gre za prekluzivni rok in ne za instrukcijski rok, ki določa, da mora biti odločba izdana v roku12 mesecev od uveljavitve ZZDej-K, kar pa predmetna odločba ni bila in je zato izdana v nasprotju z zakonom, zaradi česar bi jo že iz tega razloga bilo treba odpraviti v celoti.

Navedbe tožene stranke iz odgovora na tožbo

8. Tožena stranka je sodišču dne 10. 6. 2019 podala odgovor na tožbo, v katerem v celoti zavrača tožbene navedbe in zato predlaga zavrnitev zahtevka, kakor tudi predlaga zavrnitev plačila stroškov postopka.

9. V pojasnilo v nadaljevanju odgovora na tožbo tožena stranka izpostavlja, da je tožeča stranka izvajalec zdravstvene dejavnosti, ki zdravstveno dejavnost kot koncesionar opravlja v mreži javne zdravstvene službe na področju interne medicine, radiologije in magnetne resonance, ki pa jo je tožena stranka, skladno s spremembami ZZDej-K in četrtega odstavka 41. člena, bila po uradni dolžnosti dolžna spremeniti, in sicer čas trajanja predmetne koncesije, pri tem pa ni šlo za kršitev 2. člena Ustave RS in tudi ne za retroaktivno veljavo oziroma napačno uporabo zakona. Pri izdani odločbi tudi ni šlo za kršitev roka izdaje odločbe, saj v navedenem primeru ne gre za prekluzivni rok.

10. Tožena stranka naprej izpostavlja, da iz izpodbijane odločbe izhaja, da bo imela tožeča stranka možnost koncesijo tudi podaljšati, če bo obstajala potreba po nadaljevanju izvajanja koncesijske dejavnosti in ob izpolnjevanju predpisanih pogojev. Pojasnjuje, da s spremembo zakona država dejansko vzpostavlja sistem, v katerem so koncesije podrejena oblika opravljanja javne službe, saj je zdravstveno dejavnost, na podlagi koncesije, skladno s 15. členom ZZDej-K, možno podeliti samo, če javni zdravstveni zavod ne more zagotavljati zdravstvene dejavnosti v obsegu, kot je določen z mrežo javne zdravstvene službe, deloma če javni zdravstveni zavod ne more zagotoviti potrebne dostopnosti do zdravstvenih storitev. Koncesionarji tako pomembno dopolnjujejo dejavnost javnih zdravstvenih zavodov povsod tam, kjer se za to izkaže potreba in tako spremenjena določba 42. člena ZZDej-K jasno določa usmeritev, da se koncesije za izvajanje zdravstvene dejavnosti podeljujejo šele ob ugotovljeni potrebi po izvajanju določene zdravstvene dejavnosti s podeljeno koncesijo in da se v takšnem primeru določi čas trajanja 15. let. Tako spremenjena ureditev ne pomeni, da se koncesije ukinjajo, ampak je le jasno opredeljena njihova podrejena vloga pri pridobitvi pravice do javnih sredstev, saj morajo koncesionarji javno zdravstveno dejavnost opravljati pod enakimi pogoji kot javni zavodi.

11. Glede retroaktivne veljave določbe in ustrezne obrazložitve javnega interesa in nujnosti za spremembe pa tožena stranka meni, da ni pristojna za tovrstna vprašanja, kljub vsemu pa pripominja, da navedena sprememba predstavlja dovoljen poseg v pridobljene pravice, saj le-te niso absolutne oziroma brezpogojne ob varovanju javnega interesa oziroma javne koristi. Koncesije, podeljene za nedoločen čas ali dolga obdobja za določen čas namreč onemogočajo dostopnost in omejujejo konkurenco med izvajalci zdravstvene dejavnosti, ki so interesenti za pridobitev koncesije in s tem možnosti za javno financiranje in izvajanje zdravstvene dejavnosti. V preteklosti je zakonodajalec podobno posegel v koncesije že na podlagi Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o socialnem varstvu, zaradi česar tožena stranka meni, da ne gre za poseg, ki bi bil v nasprotju z Ustavo RS.

12. Obe stranki postopka sta se strinjali (vlogi z dne 21. 4. 2022 in 24. 2. 2022), da sodišče v predmetni zadevi odloči brez izvedbe glavne obravnave.

14. Sodišče najprej pripominja, da na sodišču poteka več istovrstnih sporov presoje zakonitosti izdane odločbe o spremembi časa trajanja koncesijske pogodbe različnim koncesionarjem, pri čemer je bilo o več sporih že tudi odločeno, zaradi česar se sodišče sklicuje in povzema že obstoječo sodno prakso

. Iz navedenega razloga je sodišče v predmetni zadevi odločalo tudi po sodnici posameznici, kot izhaja iz sklepa II U 293/2019 z dne 18. 5. 2022.

15. Tudi v obravnavanem primeru je predmet presoje odločba tožene stranke, s katero je bil spremenjen čas trajanja koncesijske pogodbe iz nedoločenega časa v koncesijo za določen čas. Toženka se je pri tem odločitvi oprla na četrti odstavek 41. člena ZZDej-K, po katerem se koncesije za opravljanje zdravstvene dejavnosti, ki so bile pred uveljavitvijo tega zakona (to je pred 17. 12. 2017) podeljene za nedoločen čas, spremenijo v koncesije za določen čas, in sicer za obdobje 15. let, šteto od uveljavitve tega zakona. Dolžnost koncedenta, skladno z navedeno spremembo zakona, namreč je, da v 12. mesecih po uveljavitvi tega zakona, po uradni dolžnosti izda odločbo o spremembi koncesijske odločbe in določi novo obdobje podelitve koncesije ter koncesionarju istočasno predlaga sklenitev dodatka h koncesijski pogodbi. Če koncesionar ne želi skleniti dodatka h koncesijski pogodbi, veljajo, glede trajanja koncesije, določbe o spremembi koncesijske pogodbe. Po preteku 15. let po uveljavitvi tega zakona in dolžnosti koncedenta, da preveri realizacijo programov v podeljenem obsegu, kakor tudi ali še obstoji potreba po opravljanju koncesijske dejavnosti. V kolikor ugotovi, da so izpolnjeni prej navedeni pogoji, lahko, na podlagi pozitivnega mnenja Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije ter pristojne zbornice ali strokovnega združenja, obdobje koncesije, v skladu z drugim, tretjim in četrtim odstavkom 43. člena zakona, koncesijo podaljša

16. Sodišče ugotavlja, da pravnorelevantna dejstva, na katerih temelji izpodbijana odločba med tožnico in toženko niso sporna. Med njima namreč ni sporno, da je tožnica predhodno pridobila koncesijo na podlagi zgoraj navedene odločbe toženke za opravljanje javne zdravstvene službe, in sicer za nedoločen čas. Med strankama tudi ni sporno, da je v četrtem odstavku 41. člena ZZDej-K določeno, da se koncesije za opravljanje zdravstvene dejavnosti, ki so bile pred uveljavitvijo te novele podeljene za nedoločen čas, spremenijo v koncesijo za določen čas za obdobje petnajstih let, šteto od uveljavitve zakona. Med strankama torej ni sporno vprašanje dejanskega stanja zadeve, pač pa izključno pravna vprašanja, povezana s četrtim odstavkom 41. člena ZZDej-K in z določbami Ustave RS, še posebej glede prepovedi retroaktivnosti, ki izhaja iz določil URS.

17. Sodišče pojasnjuje, da je v istovrstni zadevi (zadeva št. I U 103/2019), na podlagi 156. člena URS, prekinilo postopek odločanja in z zahtevo pred Ustavnim sodiščem RS (USRS) začelo postopek ustavnosti četrtega odstavka 41. člena ZZDej-K (oziroma natančneje njegove prve povedi, ki spreminja koncesije, podeljene za nedoločen čas v koncesije za določen čas, za obdobje 15. let, šteto od uveljavitve ZZDej-K). Ocenilo je namreč, da ta povratno posega v pridobljene pravice koncesionarjev in je zato v neskladju s 155. členom URS oziroma z drugim členom URS, o čemer pa je Ustavno sodišče odločilo dne 6. 5. 2021, št. U-I-193/2019-14.

Glede predloga tožeče stranke za prekinitev postopka

18. Tožeča stranka je s tožbo podala predlog za vložitev zahteve za presojo ustavnosti četrtega odstavka 41. člena ZZDej-K in posledično za prekinitev postopka.

19. Sodišče navedenemu predlogu ni sledilo, ker je USRS z odločbo št. U-I-193/2019-14 z dne 6. 5. 2021 odločilo, da četrti odstavek 41. člena ZZDej-K ni v neskladju z Ustavo. Presodilo je, da v tovrstnih primerih ne gre za kršitev prepovedi povratne veljave pravnih aktov iz prvega odstavka 155. člena URS. ZZDej-K, ki je bil objavljen 17. 11. 2017 in je pričel veljati 17. 12. 2017 (49. člen ZZDej-K). Navedeno pomeni, da je bil za začetek uporabe izpodbijane povedi določen trenutek po njeni uveljavitvi. Izpodbijana poved po odločitvi USRS tudi ne učinkuje tako, da bi za nazaj posegala v pravne položaje ali pravna dejstva, ki so bili zaključeni v času veljavnosti prejšnjega pravnega akta, temveč spreminja pogoje koncesijske pogodbe za v naprej. Koncesijsko razmerje je namreč trajno pravno razmerje, za katerega je značilno, da gre za izpolnjevanje obveznosti ali opravljanje storitev skozi daljše časovno obdobje in kot tako v času veljavnosti prejšnjega pravnega akta še ni bilo zaključeno. Četudi je bila v obravnavanem primeru izdana odločba o podelitvi koncesije in je kot taka pravnomočna, navedeno še ne pomeni, da se ta odločba v prihodnje, pod pogoji, določenimi z zakonom, ne bo nikoli več spremenila. Po stališču USRS zoženje oziroma zmanjšanje že uveljavljenih pravic tako ne pomeni učinkovanje predpisa za nazaj kadar se pravice zmanjšujejo za čas po uveljavitvi zakona (9. točka obrazložitve).

20. V svoji odločbi se je USRS opredelilo tudi do zatrjevane kršitve načela pravne države iz 2. člena URS, ki jo izpostavlja tožeča stranka v tožbi, ki zagotavlja, da država posamezniku ne bo poslabšala njegovega pravnega položaja arbitrarno brez utemeljenega razloga. Presodilo je, da je imel zakonodajalec za sprejetje izpodbijane ureditve ustvarjen razlog, utemeljen v prevladujočem javnem interesu, to je v varstvu konkurence kot ustavno varovani kategoriji in v izvajanju trajne in prevladujoče negospodarske javne službe v obliki javnih zavodov, kar je v svoji ustavnosodni presoji že sprejelo kot ustavno dopusten cilj (11. točka obrazložitve). Po oceni USRS je izpodbijana ureditev skladna tudi z načelom varstva zaupanja v pravo v smislu njene uveljavitve, saj ne gre za prenehanje koncesij na podlagi izpodbijane ureditve, temveč za spremembo podeljenih koncesij za čas trajanja 15 let, kar je čas, ko se lahko koncesionar prilagodi novim okoliščinam (da po poteku koncesije morda ne bo več izbran). Pritrdilo je še razlagi zakonodajalca, da je bila sprememba ureditve relativno predvidljiva zaradi sprememb ZJZP in sprejetja Direktive 2014/23/EU. Ustavno sodišče je pri odločitvi upoštevalo tudi relativno dolgo trajanje koncesijskega razmerja in možnost njegovega podaljšanja (13. in 14. točka obrazložitve).

21. Sodišče po vsem navedenem še pripominja, da je zahtevo za oceno ustavnosti četrtega odstavka 41. člena ZZDej-K vložilo še v dveh drugih zadevah, ki pa jo je USRS s sklepom št. U-I-415/2019-11 in U-I-434/2019-10 z dne 2. 9. 2021, zavrglo, in sicer iz razloga, ker je o ustavnosti izpodbijane ureditve že odločilo z odločbo št. U-I-193/2019-14 z dne 6. 5. 2021, katere vsebina je povzeta v prejšnjih dveh točkah te obrazložitve.

22. Sodišče v posledici tako pojasnjuje, da imajo odločitve USRS (glede presoje ustavnosti ali neustavnosti posameznega člena zakona) vedno učinek tudi na ostale istovrstne zadeve, ki se obravnavajo. Odločbe Ustavnega sodišča oziroma njegova stališča v obrazložitvi le tega so namreč obvezne za odločanje tudi v drugih istovrstnih primerih in jih mora sodišče pri odločanju spoštovati

. Zaradi navedenega ne gre samo za spoštovanje odločitev USRS v konkretni zadevi, ampak gre hkrati tudi za upoštevanje tovrstne odločitve v vseh drugih konkretnih primerih. Po novejši sodni praksi USRS namreč sodišče po prejemu primera v drugih istovrstnih primerih, zaradi nepotrebnega ponavljanja že sprejetih stališč, zavrže odločanje v podobnih primerih, kot je to storilo v zgoraj navedenih istovrstnih zadevah in bi gotovo naredilo enako tudi v vseh drugih istovrstnih zadevah (torej tudi v predmetni zadevi, v kolikor bi sodišče prekinilo postopek in sprožilo presojo ustavnosti istega člena zakona). Na podlagi tretjega odstavka 1. člena Zakona o ustavnem sodišču (ZUSTS) so namreč odločbe USRS obvezne. USRS je že večkrat zavzelo stališče, da ima zavezujoče učinke tudi razlaga ustavne odločbe, in da njegova ustavnosodna razlaga ne zavezuje le zakonodajalca, temveč tudi sodišča. Sodišča so pri svojih postopkih in odločitvah tako ves čas dolžna upoštevati tudi stališča, ki jih v zvezi z varstvom človekovih pravic in temeljnih svoboščin sprejema Ustavno sodišče ter morajo v primeru, če se z njimi ne strinjajo, to prepričljivo utemeljiti z ustavnopravnimi argumenti

23. V predmetni zadevi je bilo tako tukajšnje sodišče dolžno upoštevati razlago USRS zavzeto v zadevi št. U-I-193/2019-14, da pri izpodbijani spremembi zakonske določbe ne gre za kršitev načela pravne države iz 2. člena Ustave in tudi ne za prepoved retroaktivnosti iz 155. člena Ustave RS, saj prepričljivih ustavnopravnih argumentov zoper to stališče ni našlo. Razpravljajoče sodišče pa ni dolžno slediti vsakemu predlogu stranke za vložitev zahteve za presojo ustavnosti in postopka prekiniti. Dolžno pa se je opredeliti do nosilnih pravnih naziranj stranke, če so ta dovolj argumentirana in niso očitno neutemeljena, kar je v tej sodbi tudi storilo.

24. Ker je torej v precedenčni odločitvi šlo za istovrstno zadevo kot je predmetna sodišče meni, da tožeči stranki, na podlagi zgoraj navedenega, tudi ni bila kršena pravica do izjave, saj je istovrstne argumente, ki jih je navedla v tožbi pri presoji upoštevalo že Ustavno sodišče RS, kakor tudi razpravljajoče sodišče v tej odločitvi, pri čemer dejansko stanje med strankama ni sporno, temveč gre za presojo pravnega vprašanja. Izvedbi glavne obravnave pred sodiščem pa sta se obe stranki pisno odpovedali.

25. Glede na vse navedeno sodišče ne more slediti tožbenim navedbam o kršitvi 155. člena oziroma 2. člena URS, saj je USRS odločilo, da je določba četrtega odstavka 41. člena ZZDej-K ustavnopravno skladna. S tem ko je USRS pojasnilo, da gre za trajajoče pravno razmerje in da njegova sprememba ne učinkuje za nazaj je ovrglo tudi očitek o morebitni kršitvi 158. člena URS. Ker tako ne gre za poseg v pravne položaje, ki bi bili zaključeni v času veljavnosti prejšnjega pravnega akta do posega v razmerje, ki je bilo urejeno s pravnomočno odločbo, ni prišlo.

26. Sodišče ugotavlja, da s spremembo 43. člena ZZDej tožnici koncesija ni bila odvzeta, prav tako pa tudi ni bil zožen njen dosedanji obseg podeljene koncesije in tudi ne naložene nobene dodatne obveznosti ali omejitve pri opravljanju njene dejavnosti. Za razliko od prej nedoločenega trajanja koncesijskega razmerja, je sedaj določen rok trajanja petnajstih (15) let. To obdobje teče od uveljavitve zakona in ne posega v obdobje za nazaj, torej v obdobje v katerem je kot koncesionarka dejavnost že izvajala. Tako torej navedena sprememba ne posega v razmerja za nazaj, temveč ga ureja za naprej. Glede na navedeno, sodišče tudi kot neutemeljeno zavrača tožbeno trditev, da predmetna izpodbijana odločba ni zakonita, ker je bila izdana po roku, ki je zakonsko določen, saj gre v navedenem primeru za instrukcijski rok in ne za prekluzivni rok kot ga navaja tožeča stranka, saj je zakon tisti, ki določa od kdaj naprej velja in je določen rok trajanja petnajstih (15) let. Izdana odločba je samo izvedba določil zakona. Določitev obdobja trajanja koncesije za obdobje 15. let pa prav tako ne spreminja načina opravljanja javne službe na podlagi koncesije in ne zmanjšuje njene vrednosti, kakor tudi ne prizadene posebej le določenega imetnika pravice. Po stališču USRS iz odločbe U-I-193/2019-14 pa tudi ni bila nepredvidljiva zaradi navedenega zakonodajalcu ni bilo treba določiti odmene z zakonom

27. Po presoji sodišča na abstraktni ravni sicer ni mogoče izključiti možnosti, da v nekaterih primerih, ko koncesija ne bo podaljšana (kar je torej bodoči in negotov dogodek, ki ga ni mogoče posploševati in predpostavljati, da bo nastopil v vsakem primeru), ob prenehanju koncesijskega razmerja v dejavnost vložena sredstva s prejetim zaslužkom ne bodo (v celoti) povrnjena. V zvezi s tem pa ne gre prezreti sedaj veljavnega 44.f člena ZZDej, ki določa, da koncedent in koncesionar medsebojnega razmerja v zvezi z opravljanjem koncesije uredita s pogodbo, pri čemer morata urediti tudi način financiranja koncesijske dejavnosti ter pravice in obveznosti v času trajanja, kot tudi po poteku koncesijske dobe. V primeru obsežnih vlaganj potrebnih za izvajanje konkretne koncesijske dejavnosti bo torej vprašanje ali se ob prenehanju koncesije morebitna neamortizirana vlaganja povrnejo, mogoče urediti s pogodbo. Kar se tiče že obstoječih koncesijskih razmerij, pri katerih koncesionarji do prenehanja koncesijskega razmerja z zaslužkom ne bi povrnili vloženih sredstev pa je treba (v primerih ko po koncesijski pogodbi koncedent pogodbe ni smel odpovedati z odpovednim rokom) upoštevati da lastninska svoboda posamezniku, ki jo varuje 33. člen URS, ni neomejena. Posameznik je pri izvrševanju svojih lastninskih upravičenj dolžan upoštevati interese drugih članov skupnosti.

28. V predmetnem upravnem sporu sta se obe stranki pisno odpovedali izvedbi glavne obravnave. V skladu z določili 279.a člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) je sodišče, skladno s prvim odstavkom 59. člena ZUS-1, odločilo na podlagi pisnih dokazov ter listin v spisu in brez glavne obravnave tudi zato, ker dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo pravnega akta (trajanje novega obdobja pogodbe in sprememba zakona, na podlagi katerega je bila izpodbijana odločba izdana), med tožečo in toženo stranko ni sporno.

Glede navedb tožeče stranke povezanih s prekluzivnim rokom za izdajo odločbe

29. Sodišče pojasnjuje, da iz četrtega odstavka 41. člena ZZDej-K, jasno izhaja, da se koncesije za opravljanje zdravstvene dejavnosti, ki so bile pred uveljavitvijo tega zakona podeljene za nedoločen čas, spremenijo v koncesije za določen čas 15 let, šteto od uveljavitve tega zakona, kar pomeni, da je nastop dejstva in sprememba časa trajanja koncesija nastopila po samem zakonu dne 17. 12. 2017, ko je bil zakon uveljavljen. Izdaja odločbe koncedenta, ki jo mora izdati po uradni dolžnosti je tako zgolj posledica nastopa tega dejstva. Tako v predmetnem določilu (ki določa izdajo odločbe v 12 mesecih od uveljavitve zakona), ne gre za prekluzivni rok, temveč za instrukcijski rok, ki državnemu organu narekuje izdati odločitev v predpisanem roku, kar pa ne pomeni, da organ v nasprotnem, kolikor odločbo izda kasneje, izgubi pravico izdati odločbo, saj je učinek zakona nastopil z dnem njegove uveljavitve in je izdaja odločbe zgolj posledica veljavnih določb zakona in nastopa roka.

30. Na podlagi navedenega so tako navedbe tožeče stranke o nezakonitosti izdane odločbe zaradi navedenih razlogov tudi v tem delu neutemeljene.

31. V predmetnem upravnem sporu sta se obe stranki pisno odpovedali izvedbi glavne obravnave. V skladu z določili 279 a. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), je sodišče, skladno s prvim odstavkom 59. člena ZUS-1, odločilo na podlagi njunih pisnih vlog in pisnih dokazov in brez glavne obravnave, tudi zato, ker dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo upravnega akta (trajanje novega obdobja pogodbe in sprememba zakona na podlagi katerega je bila izpodbijana odločba izdana), med tožečo in toženo stranko ni sporno in je šlo zgolj za presojo pravnega vprašanja.

32. Na podlagi vsega zgoraj navedenega je sodišče ugotovilo, da izpodbijana odločba ni nezakonita in tožba ni utemeljena, zaradi česar je, na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, tožbo zavrnilo.

33. Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Kot izhaja iz sodb II U 146/2019 z dne 13. 12. 2021, III U 28/2019 z dne 28. 10. 2021, I U 112/2019 z dne 14. 9. 2021, I U 131/2019 z dne 25. 8. 2021, III U 137/2019 z dne 11. 10. 2021, III U 66/2019 z dne 11. 11. 2021, II U 43/2019 z dne 13. 11. 2021 in druge.

Glej Up 545/2011, Up 544/2011, točka 11 in v njej navedene odločbe Ustavnega sodišča.

O tem kdaj mora zakonodajalec v zakonu, ki ureja omejitev lastninskih upravičenj, predvideti nadomestilo, se je USRS izreklo v zadevi U-I-133/2013 in U-I-134/2013 točka 16. do 18.

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti (2017) - ZZDej-K  - člen 41, 41/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

UPRS Sodba II U 35/2019-20, enako tudi , ,