UPRS Sodba III U 37/2019-7
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2020-01-10

Andrej Orel (preds.), Lea Chiabai (poroč.), Valentina Rustja

izvršba - davčna izvršba - izvršilni naslov

Tožnik seznamu izvršilni naslovov ne oporeka niti ne oporeka ugotovljenim datumom izvršljivosti posameznih izvršilnih naslovov, ugotovljeni višini neporavnanih davčnih obveznosti ali odmerjenim zamudnim obrestim in stroškom postopka, pač pa le navaja, da je izpodbijani sklep neutemeljen zato, ker njegova obveznost ni bila ugotovljena s sodbo v pravdnem postopku, kar pa ni utemeljen tožbeni ugovor.

1. Finančna uprave Republike Slovenije (v nadaljevanju prvostopenjski organa ali FURS) je s sklepom o davčni izvršbi na dolžnikova denarna sredstva, št. DT 4934-98977/2018-1 06 z dne 11. 7. 2018 (v nadaljevanju izpodbijani sklep) odločila, da se zoper tožnika opravi davčna izvršba dolgovanega zneska obveznosti, ki na dan 11. 7. 2018 znaša glavnico v višini 5.867,35 EUR, zamudne obvesti v višini 115,12 EUR in stroške sklepa v višini 10,00 EUR, torej skupaj v višini 5.992,47 EUR (1. točka izreka). Določila je, da se davčna izvršba opravi z rubežem denarnih sredstev, ki jim ima tožnik pri Banki A. d.d. (2. točka izreka) ter da ta banka opravi rubež tožnikovih sredstev do višine dolgovanega zneska tako, da upošteva izvzetja iz 159. člena Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) in omejitve izvršbe iz 160. člena tega zakona (3. točka izreka). Banka mora sredstva zarubiti na dan prejema sklepa ter jim prenesti na prehodni podračun FURS, pri tem pa od označenih zneskov glavnic obračunati in plačati nadaljnje zamudne obresti za obdobje od naslednjega dne po izdaji sklepa do plačila (4. točka izreka). V nadaljevanju izreka sklepa je FURS v tabeli navedla izvršilne naslove (108 izvršilnih naslovov), iz katerih izhajajo tožnikove neporavnane obveznosti, datum njihove izvršljivosti, glavice po posameznih izvršilnih naslovih in obresti od teh glavnic ter navedba ali mora banka od tako določenih zneskov obračunavati nadaljnje obresti. FURS je še določila, da se banki prepoveduje izplačati denarna sredstva tožniku, slednjemu pa razpolagati z zarubljenimi sredstvi, dokler ne bo poravnan celoten dolg (5. točka izreka). Stroške davčne izvršbe plača tožnik (6. točka izreka), njegova pritožba zoper izpodbijani sklep pa ne zadrži začete davčne izvršbe (7. točka izreka).

2. FURS v obrazložitvi izpodbijanega sklepa pojasnjuje, da iz knjigovodske evidence davčnega organa izhaja, da tožnik v predpisanem roku ni poravnal obveznosti, navedene v izreku tega sklepa. Zato je zoper njega na podlagi 143. člena ZDavP-2 pričela davčno izvršbo. V nadaljevanju citira še določbo 96. člena ZDavP-2, ki ureja odmero zamudnih obresti, ter določbi 159. in 160. člena ZDavP-2, ki določata, kateri prejemki so izvzeti iz izvršbe in katere so omejitve izvršbe.

3. Tožnik je zoper odločitev prvostopenjskega organa vložil pritožbo, ki pa jo je Ministrstvo za finance, Direktorat za sistem davčnih, carinskih in drugih javnih prihodkov, Sektor za upravni postopek na II. stopnji s področja carinskih in davčnih zadev (v nadaljevanju drugostopenjski organ) zavrnilo, izpodbijani sklep pa spremenilo tako, da je v delu izreka, kjer so tožnikove neporavnane obveznosti navedene v tabeli pod zap. št. 22 do 101, navedbo izvršilnih naslovov popravilo tako, da se pravilno glasi "Odločba o odmeri prispevkov za socialno varnost za lastnike zasebnih podjetih, ki nimajo plače - OPSLV, št. DT 4250-1784/2018/4 z dne 24. 3. 2018".

4. Drugostopenjski organ v obrazložitvi svoje odločitve povzema vsebino izpodbijanega sklepa o davčni izvršbi in tožnikovo pritožbo ter najprej pojasnjuje, da je izrek izpodbijane odločbe spremenil tako, da je pri izvršilni naslovih od zap. št. 22 do 101 navedel pravilne izvršilne naslove, saj so bili ti pomotoma zapisani napačno. V nadaljevanju citira določbi 143. in 145. člena ZDavP-2 in ugotavlja, da je iz tabele v 4. točki izreka izpodbijanega sklepa razvidno, za katere obveznosti se terja tožnika. Za vsako obveznost je naveden izvršilni naslov, datum izvršljivosti, znesek davka in znesek zamudnih obresti, sklep pa ima vse sestavine, ki jih zahteva 151. člen ZDavP-2. Glede tožnikovega pritožbenega ugovora, da njegov dolg ni ugotovljen, drugostopenjski organ pojasnjuje, da v skladu s sedmim odstavkom 157. člena ZDavP-2 s pritožbo zoper sklep o izvršbi ni dopustno izpodbijati izvršilnega naslova, torej v konkretnem primeru odločbe, št. DT 4250-1784/2018-4 z dne 24. 3. 2018, ter obračunov prispevkov za socialno varnost za lastnike zasebnih podjetij, ki nimajo plače za mesece december 2017 ter januar do april 2018. S pritožbo je namreč mogoče ugovarjati le vsebini sklepa, ta pa se presoja glede na dejansko in pravno stanje v času njegove izdaje. Za izdajo izpodbijanega sklepa so bile izpolnjene vse procesne predpostavke, saj so obstajali izvršljivi izvršilni naslovi, knjigovodske kartice tožnika na dan izdaje sklepa pa so izkazovale dolg v višini, kot je naveden v tem sklepu. Slabo finančno stanje, na katerega se sklicuje tožnik, ni ovira za vodenje postopka davčne izvršbe, je pa ovira za izvršitev izpodbijanega sklepa, saj mora izvrševalec sklepa upoštevati izjeme in omejitve, določene z zakonom.

5. Tožnik se z odločitvijo tožene stranke ne strinja. Navaja, da postopki FURS niso bili zakoniti, saj ni bilo v skladu z Ustavo RS in Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP) izvedenega pravdnega postopka, v katerem bi bil s sodbo ugotovljen njegov dolg do države in njegova višina. Sklicuje se na nekatere primere, ko je Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) spoznalo Republiko Slovenjo za kršiteljico človekovih pravic (primeri Flisar, Kariž, Mesesnel, Mavrič, Gaspari, Perak, Mirovni inštitut). Zaradi teh primerov je postopek drugostopenjskega organa nezakonit in protipraven, saj ga davčni organ ni zaslišal. Z nobeno sodbo ni bilo ugotovljeno, da je dolžnik, četudi 27. člen Ustave RS zagotavlja, da kdor je obdolžen, velja za nedolžnega, dokler njegova krivda ni ugotovljena s pravnomočno sodbo. Ni mu bilo omogočeno, da bi navajal dokaze v svojo korist in podajal argumente, kar določa 9. člen Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) in kar je bistvena kršitev določb postopka. Prav tako mu ni bila dana možnost, da bi se pred izdajo odločbe izjavil o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo niti niso bila ugotovljena dejstva, ki so za odločitev pomembna, kar določata 146. in 138. člen ZUP. Javno sojenje ni bilo izvedeno, zaradi vseh teh kršitev pa gre za kazensko odgovornost uradnih oseb po 257. 258. in 288. členu Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). FURS ga torej ne more obtožiti brez sojenja in izvajanja dokazov, upoštevati bi morala tudi določbo 22. člena Ustave RS, ki vsakomur zagotavlja enako varstvo njegovih pravic v postopkih pred sodišči, drugimi državnimi organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil ter 14. člena Ustave RS, ki prepoveduje diskriminacijo. Brez sodbe sodišča se želi poseči v njegovo zasebno lastnino, ki jo ščiti 33. člen Ustave RS. Iz sodb ESČP, ki so bile izdane v zadevah Vaskršič, Valant in B.K.M. Lojistik Ticaret Limited Sirketi proti Sloveniji, je bilo ugotovljeno, da državni organi ne spoštujejo pravice do zasebne lastnine. V nadaljevanju tožnik citira še določbo 23. in. 3. člena Ustave RS ter navaja, da FURS ni upošteval določbe 5. člena ZDavP-2, ki ga prav tako povzema, nato pa še določbo 9. člena ZUP in 26. člena Ustave RS. Tožnik v nadaljevanju tožbe citira še določbe 14., 23., 24., 25., 27., 29. in 33. člena Ustave RS; 6. člena EKČP; 1. člena Protokola k EKČP; 20, 21. in 47. člena Listine Evropske unije o temeljnih pravicah; 5., 6. in 155. člena ZDavP-2 ter 7., 8. in 9. člena ZUP. Predlaga, naj se njegovi tožbi ugodi. Upošteva naj se, da FURS postopka ni izvedla v skladu z ZUP, Ustavo RS in EKČP, da FURS ne predstavlja sodne oblasti, da bi morala upoštevati vse sodbe ESČP in da ni imel možnosti izjasnitve v postopku.

6. Tožena stranka, ki je sodišču posredovala upravne spise, na tožbo po vsebini ni odgovorila.

8. Po presoji sodišča je odločitev tožene stranke pravilna in zakonita, izhaja iz podatkov v upravnih spisih ter ima oporo v materialnih predpisih, na katere se sklicuje. Prvostopenjski organ je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa o davčni izvršbi pojasnil razloge za svojo odločitev, to pa je dodatno argumentiral drugostopenjski organ ter se opredelil tudi do vseh tožnikovih pritožbenih navedb. Kolikor iz te obrazložitve ne izhaja drugače, sodišče razlogom, ki so navedeni v izpodbijanem sklepu in drugostopenjski odločbi v celoti sledi in se nanje sklicuje (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1). V zvezi s tožnikovimi tožbenimi ugovori pa še dodaja:

9. Če davek ni plačan v rokih, predpisanih z zakonom, davčni organ začne davčno izvršbo z izdajo sklepa o davčni izvršbi (143. člen ZDavP-2). Predmet davčne izvršbe je lahko vsako dolžnikovo premoženje ali premoženjska pravica, če ni z zakonom izvzeta iz davčne izvršbe, če pa je izvršba na določeno premoženje ali premoženjsko pravico z zakonom omejena, je to premoženje ali premoženjska pravica lahko predmet izvršbe v delu, ki presega zakonsko določene omejitve (prvi odstavek 144. člena ZDavP-2). Davčna izvršba se opravi na podlagi izvršilnega naslova. Tak izvršilni naslov je tudi seznam izvršilnih naslovov, v katerem mora biti za vsak posamezen izvršilni naslov na seznamu naveden datum izvršljivosti ter znesek davka in zamudnih obresti za vsako vrsto davka posebej (9. točka drugega odstavka 145. člena ZDavP-2). Zoper sklep o davčni izvršbi je dopustna pritožba, ki ne zadrži začete davčne izvršbe, pri tem pa s pritožbo zoper sklep o izvršbi ni mogoče izpodbijati samega izvršilnega naslova (prvi, tretji in sedmi odstavek 157. člena ZDavP-2).

10. Sodišče ugotavlja, da je bil izpodbijani sklep tožniku izdan na podlagi seznama 108 izvršilni naslovov, v katerem je za vsak posamezen izvršilni naslov naveden datum izvršljivosti ter znesek davka in zamudnih obresti za vsako vrsto davka posebej, kot to določa 9. točka drugega odstavka 145. člena ZDavP-2. Tožnik seznamu izvršilni naslovov ne oporeka niti ne oporeka ugotovljenim datumom izvršljivosti posameznih izvršilnih naslovov, ugotovljeni višini neporavnanih davčnih obveznosti ali odmerjenim zamudnim obrestim in stroškom postopka, pač pa le navaja, da je izpodbijani sklep neutemeljen zato, ker njegova obveznost ni bila ugotovljena s sodbo v pravdnem postopku, kar pa ni utemeljen tožbeni ugovor. V pravdnem postopku se namreč odloča v sporih iz osebnih in družinskih razmerij, ter v sporih iz premoženjskih in drugih civilnopravnih razmerij fizičnih in pravnih oseb, razen če so kateri od navedenih sporov po posebnem zakonu v pristojnosti specializiranega sodišča ali drugega organa (1. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP) in se torej ne odloča o neporavnanih davčnih obveznostih, kar se v obravnavanem primeru z izpodbijanim sklepom terja od tožnika. Tožnikovo sklicevanje na pravdni postopek je torej neutemeljeno, o tožnikovih neporavnanih davčnih obveznostih pa je bilo odločeno z izvršilnimi naslovi, navedenimi v seznamu izvršilnih naslovov, ti pa so v skladu s prej navedenimi določbami ZDavP-2 podlaga za izdajo izpodbijanega sklepa in jim tožnik tudi ne oporeka. Za pobiranje davka (torej tudi izterjavo neporavnanih obveznosti) so pristojni FURS, drugostopenjski organ in drugi državni organi, kadar v davčnih in drugih stvareh odločajo o davkih (11. člen ZDavP-2) in zato ne gre slediti tožniku, ki FURS smiselno oporeka pristojnost za odločanje v predmetni zadevi.

11. Neutemeljeno je tudi tožnikovo sklicevanje, da bi morala tožena stranka v postopku upoštevati domnevo nedolžnosti, to je, da vsak, kdor je obdolžen, velja za nedolžnega, dokler ni njegova krivda ugotovljena s pravnomočno sodbo. Tožnik namreč ni obdolženec v kazenskem postopku, v katerem je domneva nedolžnosti ena od temeljih postulatov (prvi odstavek 3. člena Zakona o kazenskem postopku - ZKP), pač pa davčni dolžnik, ki davčnih obveznosti, ki so mu bile odmerjene z izvršilnimi naslovi, navedenimi v seznamu izvršilnih naslovov, ni poravnal in je bil zato v skladu z določbami ZDavP-2 zoper njega uveden postopek davčne izvršbe z namenom, da se te obveznosti izterjajo. Zato tudi ni mogoče slediti tožniku, ki trdi, da ga je FURS obtožil brez sojenja in da v zadevi ne bi smel odločati, ker ni sodni organ, saj tožniku ni sodil, pač pa izdal izpodbijani sklep o davčni izvršbi zaradi izterjave neporavnanih obveznosti v skladu s pristojnostmi in po postopku, ki ga določa ZDavP-2, izpodbijani sklep pa ima vse sestavine, ki jih zahteva 151. člen tega zakona. Iz istega razloga ne gre slediti tožniku, da mu je tožena stranka s tem, ko ni izvedla javnega sojenja, odrekla pravico, da bi se v zadevi izjavil, neutemeljeno pa je tudi njegovo sklicevanje na nekatere sodbe ESČP, ki se ne nanašajo na vprašanja davčne izvršbe, pač pa na sodne postopke, kar pa sporni postopek nedvomno ni. Tožnik še navaja, da naj bi mu bile v postopku kršene pravice iz 14. in 22. člena Ustave RS, torej pravica do enakega varstva pravic in prepoved diskriminacije, vendar pa te svoje trditve ni z ničemer utemeljil ali pojasnil, tako da ostaja na ravni neargumentiranega zatrjevanja. Enako to velja za njegov tožbeni ugovor, da naj bi tožena stranka z izdajo izpodbijanega sklepa kršila njegovo pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave RS). Do trditev, ki niso utemeljene, pa se sodišče tudi sicer ni dolžno opredeljevati.

12. Na podlagi vsega navedenega je sodišče zaključilo, da tožba ni utemeljena in jo je na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo. O zadevi je odločitev sprejelo brez glavne obravnave, saj temelji na dokazih, ki so bili že izvedeni v postopku izdaje izpodbijane odločbe (drugi odstavek 51. člena ZUS-1), v tožbi pa niso navedena nova dejstva in dokazi, ki bi lahko vplivali na odločitev (2. alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1).

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 143

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.