UPRS Sodba I U 2118/2018-28
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2020-10-22

Irena Grm (preds.), mag. Jonika Maflak Trontelj (poroč.), Irena Polak Remškar

denacionalizacija - denacionalizacijski upravičenci - vzajemnost - jugoslovansko državljanstvo

Pri razlagi pojma materialne vzajemnosti, ki jo ZDen v citiranem tretjem odstavku 9. člena zahteva za denacionalizacijo premoženja osebam, ki niso slovenski državljani, je treba izhajati iz vsebinskih pogojev, pod katerimi lahko slovenski državljani v državi tujca pridobijo vrnjeno podržavljeno jim premoženje. Ti pogoji morajo biti enaki oziroma bistveno primerljivi tako glede višine, kot tudi oblike in upravičencev. Ni torej dovolj zgolj ugotovitev, da so slovenski državljani na Hrvaškem upravičeni do denacionalizacije premoženja.

I. Tožbi se ugodi, delna odločba Ministrstva za kulturo št. 490-5/2013-MIZKS/262 s 26. 9. 2018 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Zahtevek stranke z interesom za povrnitev stroškov postopka se zavrne.

1. Toženka je z izpodbijano odločbo odločila, da se A.A. za podržavljeno nepremičnino v sklopu kompleksa graščine B., ki je bila po Zapisniku zaplembne komisije z 22. 11. 1946 opredeljena kot dvoriščni objekt – gospodarsko poslopje in ob podržavljenju vpisana v vl. št. 618 k.o. ... kot parc. št. 175/03 – stavbišče 105 m² in kot del parc. št. 175/1, danes pa gre za nepremičnino parc. št. 824/4 k.o. ... (po podatkih GURS pozidano zemljišče v izmeri 195 m²), s stavbo št. ... (v naravi objekt C.) določi odškodnina v obveznicah SDH: za „pritličje objekta – gospodarski del“ v višini 24.766,56 DEM ter za „nadstropje in mansardo – stanovanjski del“ v višini 95.242,85 DEM (1. točka izreka); da bo o odškodnini za vrednost morebiti upoštevnega funkcionalnega zemljišča nepremičnine iz 1. točke izreka odločeno, ko bo postavljeni izvedenec gradbene stroke D.D., ki je v svojem Izvedenskem cenitvenem poročilu z 29. 10. 2014 pri citiranem objektu upošteval še vrednost funkcionalnega zemljišča v izmeri 390 m², to ugotovitev dodatno preveril in pojasnil, prav tako bo v nadaljevanju odločeno še o preostalem delu zahtevka (2. točka izreka); da je tožnica dolžna skrbnici za poseben primer iz 4. točke izreka izročiti obveznice iz 1. točke izreka v roku treh mesecev po pravnomočnosti odločbe (3. točka izreka); da se za skrbnico za poseben primer do končanja zapuščinskega postopka glede premoženja iz 1. točke izreka postavi pooblaščenko vlagateljice, odvetnico E.E. (4. točka izreka) ter da vsaka stranka sama nosi svoje stroške postopka, stroški organa pa niso zaznamovani (5. točka izreka).

2. V obrazložitvi med drugim navaja, da so vlagatelji v postopku predložili odgovor MNZ Hrvaške s 1. 12. 2016, v katerem je podano mnenje, da se je A.A. na dan 6. 4. 1941, pa do svoje smrti štel za hrvaškega državljana. Poudarja, da to mnenje sprejema kot izkaz državljanstva LR Hrvaške za A.A. od 28. 8. 1945 dalje. V zvezi s spornim vprašanjem obstoja dejanske vzajemnosti glede na ugovor, ki ga je tožnica podala tekom upravnega postopka, se pridružuje stališču Ministrstva za pravosodje RS (MP), da je ena največjih morebitnih virtualnih razlik med slovenskim in hrvaškim sistemom vračanja odvzetega premoženja dejstvo, da Hrvaška ureditev določa maksimum glede plačila odškodnine ter navaja, da se strinja z oceno MP, da ne gre za bistveno razliko med sistemoma, ker je Hrvaška nominalna omejitev odškodnine (3,7 mio HRK oziroma približno 485.000,00 EUR) relativno visoka in predstavlja približno petkratnik povprečnega zneska odškodnine, ki so ga v slovenskih postopkih prejeli hrvaški državljani, s čimer se po mnenju toženke lahko potrdi teza, da je malo verjetno, da je bil kakšen od slovenskih upravičencev v postopkih na Hrvaškem pri odobreni odškodnini omejen z zakonskim maksimumom oziroma je šlo zgolj za izjemo. Navaja, da je bila tudi po zadnji preverbi na MP s 30. 1. 2018 seznanjena, da od avgusta 2014 do tega dne na področju hrvaške denacionalizacijske zakonodaje ni prišlo do nadaljnjih sprememb.

3. V zvezi z ugotovitvijo vrednosti predmetne podržavljene nepremičnine pa navaja, da je bil objekt, danes poimenovan C., po podržavljenju porušen (prvotni podržavljeni objekt ne obstaja več), zato pride kot oblika denacionalizacije skladno s prvim odstavkom 42. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen) v poštev odškodnina v obveznicah SDH, pri čemer je glede na izvedensko cenitveno poročilo za predmetno nepremičnino upoštevan izračun v delu, ki se nanaša na vrednost objekta, medtem ko upoštevnost ugotovljene vrednosti funkcionalnega zemljišča za ta objekt v izmeri 390 m² še ni razjasnjena, saj ni jasno, zakaj ga je izvedenec tu cenil, ni pa ga cenil pri graščini in kapeli.

Povzetek bistvenih navedb v tožbi in odgovoru na tožbo

4. Tožnica se z izpodbijano odločbo ne strinja in v tožbi navaja, da niso podani pogoji za denacionalizacijo predmetnega premoženja, saj obstoj vzajemnosti po tretjem odstavku 9. člena ZDen ni podan. Meni, da ne zadošča, da tuja država slovenskim državljanom priznava enake pravice kot svojim državljanom, ampak jim mora zagotavljati primerljive pravice do vračanja premoženja, kot jih predvideva slovenski ZDen (na primer: glede temeljev podržavljenja, vrste premoženja, ki je lahko predmet denacionalizacije, kroga oseb, ki so upravičene uveljavljati denacionalizacijske zahtevke itd.). Na Hrvaškem je odškodnina navzgor vrednostno omejena, v Sloveniji pa navzgor ni nikakršne omejitve odškodnine, zato meni, da dejanska vzajemnost glede tega vprašanja ni podana. Upoštevati je treba, da je za A.A. zahtevano premoženje v veliki vrednosti (nekaj milijonov DEM oziroma EUR) pri treh organih. Tudi krog oseb, ki lahko uveljavljajo denacionalizacijske zahteve, je v obeh državah različen (v Sloveniji vsak, ki verjetno izkaže pravno nasledstvo – dedni red ni omejen, na Hrvaškem le upravičenec in dediči prvega dednega reda). Tudi predvidene oblike denacionalizacije ne predstavljajo popolne vzajemnosti. Ker pa je premoženje, ki se denacionalizira v tej zadevi, kulturni spomenik, bi vprašanje vzajemnosti predstavljajo tudi, ali hrvaški predpisi omogočajo denacionalizacijo tovrstnega premoženja, kar ni razvidno, da bi toženka sploh ugotavljala.

5. V nadaljevanju tožbe navaja, da je vprašljivo, da bi objekt, ki je predmet izpodbijane odločbe, ob podržavljenju stal na dveh parcelah. Tako je po njenem mnenju vprašljivo, ali gre pri sedanjem objektu C. dejansko za objekt, ki ga je izvedenec ocenil kot dvoriščni objekt – gospodarsko poslopje. Poudarja, da ne drži trditev toženke v 2. točki izreka izpodbijane odločbe, da je cenilec upošteval 390 m² funkcionalnega zemljišča. Posebej je namreč cenil 100 % fundusa, ki je meril 195 m², kar ustreza cenitvi, ki jo je upošteval za objekt.

6. Ugovarja tudi oviram za vračilo v naravi. Sedanja parc. št. 824/4 k.o. ... je po podatkih zemljiške knjige v lasti Republike Slovenije, z vpisom zakupne pogodbe za 60 let za podjetje F. d.o.o. in z vpisom stavbne pravice za 99 let. Vse pogodbe o pridobitvi navedenih pravic so bile sklenjene v času po uveljavitvi ZDen, torej jih zadevajo posledice 88. člena ZDen.

7. Sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi in zahtevo za denacionalizacijo zavrne; podrejeno zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

8. Toženka na tožbo ni odgovorila, je pa sodišču posredovala upravni spis.

9. Stranka z interesom v odgovoru na tožbo navaja, da se določbe ZDen glede obstoja načela vzajemnosti nanašajo le na osebo upravičenca, ne pa na ostale pogoje – premoženje ali višino odškodnine ipd. Tožnica tako po prepričanju stranke z interesom podaja preširok krog ugovorov. V zvezi s tožbenim ugovorom, da so podane ovire za vračilo nepremičnine v naravi, izpostavlja, da dejstvo, da je bila C. porušena, do vložitve predmetne tožbe ni bilo sporno. Izvedenec pa je za navedeni objekt izračunal odškodnino v skladu s pravili stroke. Glede uporabe 88. člena ZDen tožnica v zvezi z objektom C. šele v tožbi prvič podaja ugovor. Poudarja, da je bil prvotni objekt dejansko porušen in je bil že po naravni poti neuporaben, nefunkcionalen, celo nevaren in to vse zaradi nevzdrževanja. Tako ni šlo za rušitev objekta v dejanskem pomenu besede, ampak za odstranjevanje ruševin naravno podrtega objekta. Objekt je bil postavljen na novo, kar pomeni, da bi bilo stanje za odmero odškodnine enako, saj prvotnega objekta tako ali tako ne bi bilo oziroma ga ni bilo. Toženka je tako pravilno zaključila, da vrnitev v naravi ni mogoča. Pravilen pa je tudi izrek izpodbijane odločbe.

10. Sodišču predlaga, naj tožbo kot neutemeljeno zavrne, tožnici pa naloži plačilo njenih stroškov postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

11. Sodišče je na naroku za glavno obravnavo 21. 10. 2020, ki sta se ga udeležila pooblaščenca tožnice in stranke z interesom, kot dokaz vpogledalo listini, ki ju je v sodni spis vložila stranka z interesom (prilogi C3 in C4). Po uradni dolžnosti (na podlagi drugega odstavka 20. člena Zakona o upravnem sporu

– ZUS-1) je vpogledalo tudi v vse listine v upravnem spisu.

13. Uvodoma sodišče ugotavlja, da sta obe vlagateljici predmetne zahteve za denacionalizacijo, upravičenčeva hčerka G.G. in vnukinja H.H., pokojni ter da je v postopek, kot pravni naslednik H.H., vstopil njen sin I.I. (rojstni list – priloga C3).

14. Iz mnenja MNZ Hrvaške s 1. 12. 2016, ki se nahaja v upravnem spisu, izhaja, da se je denacionalizacijski upravičenec A.A. na dan 6. 4. 1941 do svoje smrti štel za hrvaškega državljana, kar med strankami v tem upravnem sporu ni več sporno. To pomeni, da je bil ob podržavljenju (predmetno premoženje je bilo A.A. zaplenjeno z odločbo Mestne zaplembne komisije v Ljubljani Zpl 160/45 s 30. 8. 1945) jugoslovanski državljan z domovinsko pristojnostjo (oziroma republiškim državljanstvom) izven ozemlja sedanje Republike Slovenije, konkretno z republiškim državljanstvom Republike Hrvaške.

15. Skladno s tretjim odstavkom 9. člena ZDen je v primeru, ko je imela fizična oseba iz 3., 4. in 5. člena tega zakona na dan 9. 5. 1945 jugoslovansko državljanstvo, tuj državljan upravičenec do denacionalizacije le, če je taka pravica priznana tudi slovenskim državljanom v državi, katere državljan je upravičenec.

16. Med strankami je prvenstveno sporno upravičenje do denacionalizacije pravnega prednika stranke z interesom (A.A.) po citiranem tretjem odstavku 9. člena ZDen, in sicer ali je podana vzajemnost med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško, zato je sodišče najprej obravnavalo to vprašanje.

17. Iz izpodbijane odločbe in upravnega spisa izhaja, da je Upravno sodišče Republike Hrvaške s sodno odločbo Us-7912/2003 s 14. 2. 2008, ki jo je potrdilo tudi Vrhovno sodišče Republike Hrvaške

, odločilo, da imajo pravico do nadomestila vse tuje fizične osebe tudi v primeru, če vprašanje vračanja odvzetega premoženja ni rešeno z meddržavnimi sporazumi. To pomeni, da so tudi tujci (in s tem tudi slovenski državljani) na Hrvaškem upravičeni do denacionalizacije premoženja.

18. Vendar pa sodišče poudarja, da presoja vzajemnosti zajema vsebinsko presojo, ali se v tuji državi glede vračanja podržavljenega premoženja priznavajo državljanom Slovenije enake pravice, kot jih Slovenija priznava tujim državljanom

19. Tudi po Zakonu o ugotavljanju vzajemnosti (ZUVza-1), ki sicer ureja način in postopek ugotavljanja vzajemnosti, določene s tem zakonom, kot pogoja za pridobitev lastninske pravice tujcev in tujih držav na nepremičninah v Republiki Sloveniji

, vzajemnost po tem zakonu obstaja, če državljan Republike Slovenije ali pravna oseba, ki ima sedež v Republiki Sloveniji, v državi tujca lahko pridobiva lastninsko pravico na nepremičninah pod enakimi ali podobnimi pogoji, pod katerimi lahko pridobivajo lastninsko pravico na nepremičninah v Republiki Sloveniji tujci in izpolnjevanje katerih za državljana Republike Slovenije ali pravno osebo s sedežem v Republiki Sloveniji ni bistveno težje, kot je v pravnem redu Republike Slovenije določeno izpolnjevanje pogojev za tujce (materialna vzajemnost)

20. Tožnica ves čas postopka zatrjuje, da ne obstaja dejanska vzajemnost, kar je na naroku 21. 10. 2020 dodatno pojasnila. Poudarja, da upravičenec do denacionalizacije po ZDen (v skladu z zakonskimi merili) vselej prejme polno odškodnino. V Republiki Hrvaški pa je zakonska ureditev drugačna, in sicer obstaja regresivna lestvica in navzgor omejena odškodnina na približno 485.000 EUR. Hkrati mnenju MP, na katerega se sklicuje toženka v izpodbijani odločbi, očita nekonkretiziranost.

21. Po mnenju sodišča je pri razlagi pojma materialne vzajemnosti, ki jo ZDen v citiranem tretjem odstavku 9. člena zahteva za denacionalizacijo premoženja osebam, ki niso slovenski državljani, treba izhajati iz vsebinskih pogojev, pod katerimi lahko slovenski državljani v državi tujca pridobijo vrnjeno podržavljeno jim premoženje. Ti pogoji morajo biti enaki oziroma bistveno primerljivi tako glede višine, kot tudi oblike in upravičencev. Ni torej dovolj zgolj ugotovitev, da so slovenski državljani na Hrvaškem upravičeni do denacionalizacije premoženja. Takšna ugotovitev namreč sama po sebi (brez vsebinske primerjave pogojev vračanja) po mnenju sodišča ne zadošča za zaključek, da se na Hrvaškem glede vračanja podržavljenega premoženja priznavajo državljanom Slovenije enake oziroma bistveno primerljive pravice, kot jih Slovenija priznava državljanom Hrvaške, in s tem, da je materialna vzajemnost na tem področju podana.

22. V obravnavanem primeru toženka v izpodbijani odločbi sama ugotavlja, da je odškodnina na Hrvaškem nominalno navzgor omejena na 3,7 mio HRK oziroma na približno 485.000,00 EUR, vendar meni, da je relativno visoka in da predstavlja približno petkratnik povprečnega zneska odškodnine, ki so ga v slovenskih postopkih prejeli hrvaški državljani, s čimer se po mnenju toženke lahko potrdi teza, da je malo verjetno, da je bil kakšen od slovenskih upravičencev v postopkih na Hrvaškem pri odmeri odškodnine omejen z zakonskim maksimumom oziroma da je v takem primeru šlo zgolj za izjemo.

23. Takšna obrazložitev obstoja dejanske materialne vzajemnosti na področju denacionalizacije v izpodbijani odločbi pa je zaradi napačne razlage tretjega odstavka 9. člena ZDen tako bistveno pomanjkljiva, da je sodišče ne more preizkusiti, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb upravnega postopka po 7. točki drugega odstavka 237. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP).

24. Toženka namreč v izpodbijani odločbi, ob upoštevanju v točkah 18 in 21 obrazložitve te sodbe navedene razlage tretjega odstavka 9. člena ZDen, ni pojasnila, zakaj šteje, da je materialna vzajemnost podana. Kot rečeno zgolj dejstvo, da „po vedenju toženke še ni bilo primera oziroma je malo verjetno oziroma je šlo za izjemo, da bi bil kateri izmed slovenskih upravičencev v postopku na Hrvaškem pri odmeri odškodnine omejen z zakonskim maksimumom“, ob tem da je odškodnina na Hrvaškem nominalno omejena na 3,7 mio HRK oziroma približno 485.000,00 EUR, namreč za tak zaključek ne zadošča. Za presojo, ali med državama obstoji zahtevana vzajemnost, je namreč pomembno, ali bi potencialni slovenski upravičenci na Hrvaškem lahko uspeli s takšnimi zahtevki, kot jih je mogoče uveljavljati po določbah ZDen, in sicer tako z vidika oblike kot višine vračanja. Da je toženkina presoja nezadostna, tako kaže že primer obravnavanega upravičenca, za katerega tožnica zatrjuje, da je zanj zahtevano premoženje v vrednosti nekaj milijonov DEM.

25. Poleg tega tožnica opozarja tudi na regresivno lestvico, po kateri se na Hrvaškem vrača premoženje upravičenim osebam, na krog upravičencev, ki ni primerljiv, ter na vprašanje vračanja kulturnih spomenikov na Hrvaškem, za kar gre v obravnavani zadevi. Navedenih pogojev za vrnitev podržavljenega premoženja toženka v izpodbijani odločbi sploh ni ugotavljala oziroma med seboj primerjala, pa bi jih glede na gornjo razlago tretjega odstavka 9. člena ZDen morala.

26. Zato je sodišče tožbi ugodilo na podlagi 4. in 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 ter zadevo vrnilo toženki v ponovni postopek (tretji odstavek te določbe). V ponovljenem postopku bo torej morala toženka po vsebini presoditi vse tožničine ugovore, ki se nanašajo na vprašanje materialne vzajemnosti in glede na ugotovitve v postopku, ob upoštevanju pravnega mnenja sodišča glede uporabe materialnega prava in njegovih stališč, ki se tičejo postopka (četrti odstavek 64. člena ZUS-1), ugotoviti, ali je materialna vzajemnost med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško na področju denacionalizacije podana.

27. Ker je bilo treba tožbi ugoditi že iz navedenega razloga, sodišče ostalih tožbenih navedb ni presojalo, saj za odločitev sodišča v tej zadevi niso pravno relevantne.

28. Sodišču je tožnica sicer predlagala odločanje v sporu polne jurisdikcije, za kar pa niso izpolnjeni pogoji po 65. členu ZUS-1

, saj podatki spisa za to ne dajejo podlage.

29. Zahtevek stranke z interesom za povrnitev stroškov postopka je sodišče zavrnilo. Predlaga namreč zavrnitev tožbe, iz česar sledi, da nastopa na strani toženke, torej na strani, ki v upravnem sporu ni uspela. To po prvem odstavku 154. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 pomeni, da ji povračilo stroškov ne pripada.

Po drugem odstavku 20. člena ZUS-1 sodišče ni vezano na dokazne predloge strank in lahko izvede vse dokaze, za katere meni, da bodo prispevali k razjasnitvi zadeve in k zakoniti ter pravilni odločitvi.

Sodna odločba Vrhovnega sodišča Republike Hrvaške Uzz 20/08 s 26. 5. 2010.

Glej: sodba in sklep Vrhovnega sodišča RS I Up 1364/2002 s 25. 11. 2004.

Po prvem odstavku 65. člena ZUS-1 sme sodišče upravni akt odpraviti in s sodbo samo odločiti o stvari, če narava stvari to dopušča in če dajejo podatki postopka za to zanesljivo podlago, ali če je na glavni obravnavi samo ugotovilo dejansko stanje, še zlasti, če bi odprava izpodbijanega upravnega akta in novi postopek pri pristojnem organu prizadela tožniku težko popravljivo škodo; ali če izda pristojni organ potem, ko je bil upravni akt odpravljen, nov upravni akt, ki je v nasprotju s pravnim mnenjem sodišča ali z njegovimi stališči, ki se tičejo postopka.

Zakon o denacionalizaciji (1991) - ZDen  - člen 9, 9/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.