UPRS Sodba in sklep I U 262/2022-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2022-03-08

omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - begosumnost - Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublinska uredba III) - začasna odredba

Visoko stopnjo nevarnosti pobega, ki pomeni neposredno in konkretno nevarnost njegove izvršitve, vzpostavljajo dodatno ugotovljene kvalificirane okoliščine, ki so druge kot te, ki ustrezajo zakonsko določenemu objektivnemu kriteriju. Gre za okoliščine, ki izvirajo iz sfere obravnavanega posameznika, nanašajo pa se npr. na njegove osebne lastnosti, na ravnanje pred pridržanjem, na način prehajanja med državami članicami.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

2. Tožena stranka je z izpodbijanim sklepom tožnika pridržala zaradi predaje odgovorni državi članici v skladu z 28. členom Uredbe (EU) št. 604/2013

(v nadaljevanju Dublinska uredba) ter odločila, da je tožnik pridržan na prostore Centra za tujce od 23 2. 2022 od 10.15 ure do prenehanja razloga, vendar najdlje šest tednov od takrat, ko bo odgovorna država članica odobrila zahtevo za ponovni sprejem oziroma od takrat, ko bo prenehal veljati morebiten odložilni učinek tožbe na odločitev o predaji v odgovorno državo članico.

3. V obrazložitvi sklepa je navedeno, da je tožnik, ki trdi, da je A. A. (svoje istovetnosti z dokumenti ni izkazal), državljan Islamske republike Pakistan. Dne 23. 2. 2022 je pri toženi stranki vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji. Iz depeše Policijske postaje Koper izhaja, da je v Slovenijo vstopil 13. 2. 2022 na ilegalen način iz smeri Republike Hrvaške. Na pot iz Pakistana je odšel konec 2017, ker naj bi mu stric zaradi spora glede zemlje grozil s smrtjo. Preko Irana je odšel v Turčijo, od tam pot nadaljeval v Grčijo, kjer je dve leti delal na kmetiji. Zatem je nadaljeval pot v Severno Makedonijo, Srbijo in nato Bosno in Hercegovino. Tam je osem mesecev živel v kampu Lipe v Bihaću. Od tam je odšel na Hrvaško, kjer je 22. 1. 2022 zaprosil za mednarodno pomoč (to izhaja tudi iz podatkov, pridobljenih iz baze prstnih odtisov EURODAC), prejel je izkaznico prosilca za mednarodno pomoč, vendar na odločitev o prošnji na Hrvaškem ni počakal. Po 22 dneh je pobegnil proti Sloveniji. Dne 12. 2. 2022 si je kupil avtobusno karto do Reke, od koder se je še s tremi tujci odpravil proti hrvaško - slovenski meji, ki so jo peš prečkali 13. 2. 2022. Na poti so se izogibali ljudem, policija jih je prijela šele 24 ur po odhodu z Reke. To med strankama ni sporno. Na zapisnik o ustnem izreku omejitve gibanja je povedal, da se je na Hrvaškem počutil slabo, v drugih državah EU pa za mednarodno zaščito ni zaprosil. Ob podaji prošnje je dejal, da je njegova ciljna država Italija. Tožena stranka je v skladu z Dublinsko uredbo hrvaškim migracijskim organom 23. 2. 2022 posredovala prošnjo za ponovni sprejem tožnika in za nujni odgovor.

4. Pri svoji odločitvi se tožena stranka sklicuje na določilo drugega odstavka 28. člena Dublinske uredbe, kjer je določeno, da kadar obstaja znatna nevarnost, da bo oseba pobegnila, lahko države članice na podlagi presoje vsakega posameznega primera zadevno osebo pridržijo, da bi omogočile izvedbo postopka za predajo v skladu s to uredbo, vendar le, če je ukrep pridržanja sorazmeren in ni mogoče učinkovito uporabiti manj prisilnih ukrepov. Zakon o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) v 84.a členu opredeljuje objektivne kriterije, na podlagi katerih se presoja nevarnost pobega posameznega prosilca. Med temi kriteriji je tudi okoliščina, da je posameznik že vložil prošnjo v Sloveniji ali drugi državi članici Evropske unije in jo je pozneje zapustil (tretja alineja 84.a člena ZMZ-1). Na Hrvaškem na odločitev o njegovi prošnji ni počakal. Tožnik je trdil, da je Hrvaško zapustil, ker naj bi se tam do njega slabo obnašali. Tožene stranke o tem ni uspel prepričati; te trditve tožnika je ocenila za pavšalne in neprepričljive in menila, da ne izkazujejo resničnega namena iskati mednarodno zaščito na Hrvaškem. Tožnik je namreč sam povedal, da je namenjen v Italijo ali Nemčijo. Prošnjo za mednarodno zaščito je na Hrvaškem vložil le zato, da je prejel izkaznico prosilca. Tako si bi omogočil bivanje na odprtem oddelku in si olajšal prehod v ciljno državo. S tem, ko je predhodno že vložil prošnjo v drugi državi članici EU in jo nato zapustil, je po mnenju tožene stranke podana okoliščina iz tretje alineje 84.a člena ZMZ-1. Glede na tožnikovo ravnanje in njegovo izjavo, da si želi v Italijo oziroma Nemčijo, je mogoče utemeljeno sklepati, da bi tožnik samovoljno zapustil tudi Slovenijo in tako onemogočil njegovo predajo odgovorni državi članici EU. Ker je tožnik zapustil Hrvaško, čeprav jo je že zaprosil za mednarodno zaščito, po oceni tožene stranke obstaja znatna nevarnost pobega tožnika iz Slovenije. Podan je namreč tako objektivni kriterij nevarnosti pobega (prim. tretjo alinejo 84.a člena ZMZ-1), kot tudi druge, zgoraj navedene pravno pomembne okoliščine, ki prav tako kažejo na to nevarnost. Tožena stranka sklepa, da tožnik zlorablja postopek mednarodne zaščite z namenom, da si omogoči pot v Italijo oziroma Nemčijo. Zato so izpolnjeni pogoji, da se mu omeji gibanje na podlagi pete alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1.

5. V nadaljevanju obrazložitve tožena stranka podrobneje pojasnjuje, zakaj je tožnika pridržala v Centru za tujce in ne v Azilnem domu. Ob upoštevanju dejstev, ki izhajajo iz upravne dokumentacije, zlasti opisano preteklo tožnikovo ravnanje, po prepričanju tožene stranke kaže na to, da bi tožnik samovoljno zapustil azilni dom in Slovenijo, če mu gibanje ne bi bilo omejeno na Center za tujce. S tem bi tudi onemogočil zaključek postopka predaje odgovorni državi članici. Poleg tega se je, ob upoštevanju dolgoletnih izkušenj in statistik, ukrep pridržanja na območje Azilnega doma za begosumne prosilce izkazal za zelo neučinkovitega, saj je večina pridržanih oseb na območje Azilnega doma le tega samovoljno zapustila. Tožnik je predhodno že zapustil Hrvaško in se odpravil v Slovenijo. Da želi priti v Italijo oziroma Nemčijo, je povedal sam. Če bi bil nastanjen v Azilnem domu in mu gibanje ne bi bilo omejeno, bi nadaljeval svojo pot proti omenjenima državama.

6. Zoper izpodbijani sklep je tožnik vložil tožbo iz vseh razlogov po 27. členu Zakona o upravnem sporu (dalje ZUS-1). Uvodoma povzema izpodbijani sklep in navaja, da okoliščine, ki bi utemeljevale omejitev gibanja, v konkretnem primeru niso izkazane. Navaja, da je bil namenjen v evropsko državo, kjer se bo počutil varnega, pri tem pa mu ni bilo pomembno, v katero državo bo šel. Slovenije predhodno ni poznal, zato je vprašan pač povedal, da gre v Italijo, Nemčijo. Enako pove veliko prosilcev. Na poti do Slovenije je prečkal Grčijo, Makedonijo, Srbijo ter Bosno in Hercegovino in ima slabe izkušnje glede tega kako tam ravnajo s tujci oz. migranti. Tudi na Hrvaškem so se do njega grdo obnašali. Ne drži, da je za mednarodno pomoč na Hrvaškem zaprosil zato, da bil nastanjen v odprtem kampu in bi nato lažje odšel proti ciljni državi. Za odhod s Hrvaške se je odločil šele po enem mesecu, ker ni vedel, kaj ga tam čaka. Tožnik dalje navaja, da če tožena stranka ni poskrbela za ustrezna zakonska pooblastila varnostnikov v Azilnem domu, to ne more iti na njegovo škodo, ki se ga zapira in mu omejuje osebno svobodo. Nezmožnost uporabe manj prisilnih sredstev od pridržanja v Centru za tujce se mora nanašati na okoliščine v zvezi s prosilcem, ne pa zgolj ali pretežno na splošne okoliščine zagotavljanja reda in varnosti v Azilnem domu. Tožnik Slovenije še nikoli ni zapustil, zato je tovrsten ukrep omejitve osebne svobode nesorazmeren, ostali milejši ukrepi pa niso bili skrbno pretehtani. Po stališču Vrhovnega sodišča RS v zadevi I U 142/2016 z dne 8. 6. 2016 ni mogoče opraviti presoje sorazmernosti ukrepa omejitve gibanja izključno na podlagi splošnih okoliščin v zvezi z možnostmi izvajanja ukrepov na strani tožene stranke. S temi operativnimi razlogi je mogoče in dopustno utemeljiti strožji ukrep omejitve gibanja ob ugotovljenih subjektivnih okoliščinah prosilca, te pa na strani tožnika niso v zadostni meri pojasnjene. Predlaga naj sodišče izpodbijani sklep odpravi ter toženi stranki naloži, da po prejemu sodne odločbe preneha izvajati ukrep njegovega pridržanja v Centru za tujce.

7. Tožnik je hkrati s tožbo vložil tudi zahtevo za izdajo začasne odredbe. Navaja, da se pridržan na prostore Centra za tujce zelo slabo počuti, je v stiski, ki jo težko prenaša. Zatrjuje pravni interes za vložitev zahteve za izdajo začasne odredbe, saj je zoper sodno odločitev možna pritožba in sodba še ni pravnomočna. Ureditveno začasno odredbo je treba izdati iz razloga, ker je tožniku z odvzemom prostosti kršena pravica do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave RS in 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah, kar predstavlja težko popravljivo oziroma nepopravljivo škodo že samo po sebi. Ker gre za trajajoče pravno sporno razmerje, odvzem prostosti pa že sedaj predstavlja težko popravljivo škodo, je potreba po izdaji začasne odredbe izkazana z višjo stopnjo od verjetnosti. Javna korist pa tudi ne more biti podana v tem, da se nezakonito pridržanje tožnika nadaljuje zaradi vodenja postopka mednarodne zaščite. Predlaga, da se zahtevi za izdajo začasne odredbe ugodi tako, da mora tožena stranka nemudoma po prejemu sodne odločbe prenehati izvajati ukrep odvzema njegove osebne svobode v Centru za tujce do pravnomočne odločitve v tem upravnem sporu.

8. Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe, sklicuje se na obrazložitev izpodbijanega sklepa in pri njem vztraja ter predlaga, naj sodišče tožbo zavrne in potrdi izpodbijani sklep. Navaja, da je tožnik v Sloveniji zaprosil za mednarodno pomoč le zato, da ga ne bi vrnili na Hrvaško. Tam več kot očitno ne želi ostati (na Hrvaškem je bil le 22 dni), saj je sicer že prvič ne bi zapustil. Tožnik trdi, da je tožena stranka posegla v njegovo osebno svobodo, kar sicer drži, vendar pa je ta poseg zakonsko dopusten in je utemeljen. Tožnik je namreč izrazito begosumen, saj je azilni dom na Hrvaškem zapustil še pred odločitvijo o njegovi prošnji. Le-to je v Sloveniji podal le zato, ker ga je prijela policija, v nasprotnem primeru pa tega ne bi storil, temveč bi nadaljeval pot naprej. Iz njegovih odgovorov v razgovoru ni razvidno, da bi bil v podajo prošnje na Hrvaškem prisiljen. Tožena stranka razume, da tožnik ne bo počakal na odločitev v Sloveniji, saj je namenjen naprej. Že na Hrvaškem je vedel, da mora počakati do odločitve o prošnji, vendar tega ni storil, kar pomeni, da gre za znatno nevarnost pobega. V prošnji za mednarodno zaščito je navedel, da je njegova ciljna država Italija, ko je zapuščal Hrvaško, je bil namenjen v Nemčijo. Glede na navedeno, milejši ukrep za tožnika (omejitev gibanja na azilni dom, ki je institucija odprtega tipa), ne more priti v poštev. Meni, da je ukrep omejitve gibanja tožniku nujno potreben za predajo odgovorni državi članici.

9. V dokaznem postopku je sodišče prebralo sklep tožene stranke št. 2142-518/2022/10 (1222-14) z dne 24. 2. 2022, ki je v sodnem spisu označen kot priloga A2, vpogledalo je vse listine v upravnem spisu tožene stranke št. 2142-518/2022, ter v skladu z določbo sedmega odstavka 84. člena ZMZ-1 zaslišalo tožnika.

10. Predmet sodne presoje v obravnavani zadevi je sklep tožene stranke o pridržanju tožnika za namen predaje odgovorni državi članici EU po Uredbi Dublin III. Da v zvezi s tožnikom poteka postopek predaje, je razvidno iz predloženega upravnega spisa in v konkretnem primeru niti ni sporno. Sporen pa je obstoj pogojev, ki so za pridržanje oseb, v zvezi s katerimi poteka postopek predaje, predpisani v drugem in tretjem odstavku 28. člena Dublinske uredbe v povezavi s 5. alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1.

11. Drugi odstavek 28. člena Uredbe Dublin III določa, da kadar obstaja znatna nevarnost, da bo oseba pobegnila, lahko države članice na podlagi presoje vsakega posameznega primera zadevno osebo pridržijo, da bi omogočile izvedbo postopkov za predajo v skladu s to uredbo, vendar le, če je ukrep pridržanja sorazmeren in ni mogoče učinkovito uporabiti drugih manj prisilnih sredstev. Prvi odstavek 28. člena Uredbe Dublin III pa določa, da države članice ne smejo pridržati osebe zgolj zato, ker v zvezi z njo poteka postopek predaje odgovorni državi članici.

12. Skladno s 1. odstavkom 84. člena ZMZ-1 v primeru, če po določbah ZMZ-1 ni mogoče zagotoviti doseganja ciljev po določbah prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, lahko prosilcu pristojni organ odredi ukrep obveznega zadrževanja na območje Azilnega doma iz zakonsko določenih razlogov, med drugim tudi v skladu z 28. členom Uredbe Dublin III (5. alineja 1. odstavka 84. člena ZMZ-1). V 2. odstavku 84. člena ZMZ-1 je določeno, da se v primeru, če pristojni organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče učinkovito izvesti ukrepa iz prejšnjega odstavka ali prosilec samovoljno zapusti območje obveznega zadrževanja, lahko prosilcu, ki ni mladoletnik ali mladoletnik brez spremstva, odredi ukrep omejitve gibanja na Center za tujce. Da gre v primeru pridržanja v Centru za tujce za ukrep, ki po svojih značilnostih ustreza ukrepu odvzema prostosti v smislu 28. člena Uredbe Dublin III, je že večkrat izpostavilo tudi Vrhovno sodišče, med drugim v sodbi in sklepu št. I Up 26/2016. Tedaj je sicer Vrhovno sodišče sprejelo stališče, da je toženka v postopku predaje osebe odgovorni državi članici upravičena izreči (tudi) ukrep pridržanja, ki pomeni odvzem prostosti določene osebe in s tem poseg v njeno osebno svobodo.

13. Ob upoštevanju določil 2. odstavka 28. člena Uredbe Dublin III in 84. člena ZMZ-1 mora biti za sprejem odločitve, da se prosilca pridrži na način, da se mu omeji gibanje na Center za tujce, ugotovljeno, da obstaja znatna nevarnost, da bo prosilec pobegnil, da je ukrep pridržanja sorazmeren ter da ni mogoče učinkovito uporabiti drugih, manj prisilnih ukrepov in da je ukrep za izvedbo predaje odgovorni državi članici nujen. Po (n) točki 2. člena Uredbe Dublin III nevarnost pobega pomeni nevarnost, da bo prosilec ali državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, v zvezi s katero poteka postopek predaje, pobegnila, v skladu z oceno posameznega primera na podlagi objektivnih kriterijev, ki so določeni z zakonom. Slovenski zakonodajalec je te objektivne kriterije begosumnosti določil z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakon o mednarodni zaščiti (ZMZ-1A), ki je začel veljati 9. 11. 2021 in se uporablja v tem postopku. V 84.a členu ZMZ-1 je določil, da se šteje, da so v posameznem primeru podane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da bo oseba pobegnila, med drugim tudi, če je predhodno oseba že vložila prošnjo v Republiki Sloveniji ali drugi državi članici Evropske unije in jo je pozneje zapustila (tretja alineja 84. a. člena ZMZ-1).

14. Sodišče sledi utemeljitvi izpodbijanega sklepa in ugotavlja, da obstaja razlog za pridržanje iz drugega odstavka 28. člena Dublinske uredbe. Glede tega razloga sodišče v skladu z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na utemeljitev sklepa tožene stranke. V zvezi s tem zgolj dodaja naslednje. Drži navedba tožene stranke v odgovoru na tožbo, da tožnik v tožbi prvič navaja, da je bil na Hrvaškem prisiljen podati prošnjo za mednarodno zaščito, do tedaj tega v postopku navajal. Po presoji sodišča so njegove navedbe glede domnevne prisile pri podaji prošnje splošne in nekonkretizirane. Tožnik v zvezi s tem ni navedel nobenih konkretnih okoliščin in zaslišan na naroku o tem ni izpovedoval. Sodišče zato temu njegovemu splošnemu očitku ne more slediti. Enako velja tudi za tožnikovo posplošeno in neizkazano navedbo, da naj bi na Hrvaškem z njim grdo ravnali. Tožnik tega ugovora ni konkretiziral, saj ni pojasnil kdo, kdaj in kako naj bi z njim grdo ravnal. Zaslišan je v zvezi s tem povedal le, da so jih v azilnem domu na Hrvaškem zmerjali in kregali, ko so prišli v menzo (npr. če kdo ni pravilno nosil higienske maske). Po presoji sodišča s tem le potrjuje, da je Hrvaško po vložitvi prošnje samovoljno zapustil in da se tja ne želi vrniti. To je tudi sam izpovedal na zaslišanju. S trditvami glede domnevnega grdega ravnanja v obravnavanem postopku sicer ne more uspeti, lahko pa jih uveljavlja v postopku določanja odgovorne države članice, če meni, da so ovira za njegovo predajo Hrvaški.

15. Prav tako je po presoji sodišča tožena stranka ob sklicevanju na tretjo alinejo 84.a člena ZMZ-1

pravilno sklepala, da so z ravnanjem tožnika izkazane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da bo pobegnil tudi iz Slovenije, če mu gibanje ne bo omejeno. Tožnik je že pred vstopom v Slovenijo v drugi državi članici že zaprosil za mednarodno zaščito, na odločitev pa ni počakal. V tožbi navaja, da je bil namenjen v evropsko državo, kjer se bo počutil varnega, pri tem pa naj mu ne bi bilo pomembno katera evropska država bi to bila. Ker Slovenije predhodno ni poznal, je enako kot številni drugi prosilci, kot ciljni državi navedel Italijo in Nemčijo. Iz depeše Policijske postaje Koper z dne 13. 2. 2022 je sicer razvidno, da je tožnik kot ciljno državo navedel Slovenijo in v prošnji za mednarodno pomoč povedal, da namerava tu ostati do odločitve o njegovi prošnji. Vendar sodišče tej njegovi izjavi ne more slediti. Tožnik je namreč deset dni kasneje (dne 23. 2. 2022) v prošnji za mednarodno zaščito navedel, da je njegova ciljna država Italija. Tudi na zaslišanju je povedal, da si želi v Italijo. Dne 23. 2. 2022 je na zapisnik o ustnem izreku omejitve gibanja povedal, da je bil takrat, ko je zapustil Hrvaško, namenjen v Nemčijo. Dejstvo je, da je tožnik prečkal kar nekaj evropskih držav (npr. Grčijo, Severno Makedonijo, Srbijo, Bosno in Hercegovino), a je za mednarodno pomoč zaprosil šele na Hrvaškem, ki jo je zapustil po komaj 22 dneh, še preden je bilo odločeno o njegovi prošnji za mednarodno pomoč. Takrat ni bil namenjen v Slovenijo, temveč (kot je sam povedal) v Nemčijo. Če bi bila njegova ciljna država Slovenija, potem bi lahko takoj po prehodu hrvaško-slovenske meje prostovoljno odšel na policijo. Vendar tega ni storil. Iz navedene policijske depeše je razvidno, da se je na tej poti izogibal ljudem, hodil je po gozdu in tam počival do večera. Ko je nato želel nadaljevati pot, ga je prijela policija. Iz zgoraj navedene policijske depeše celo izhaja, da je, odkar je krenil iz Reke proti Sloveniji, preteklo kar 24 ur, preden ga je prijela policija. To potrjuje tožnikovo izjavo, da se je na poti izogibal ljudem. Po presoji sodišča pa to kaže na njegov namen, da se izogne zlasti policiji. Glede na dosedanje tožnikovo ravnanje se po presoji sodišča lahko utemeljeno pričakuje, da bi pred odločitvijo o prošnji zapustil tudi Slovenijo in odšel proti Italiji oziroma Nemčiji, če bi to možnost imel. Tožnik je sicer zaslišan izpovedal, da si želi namestitve v azilnem domu v Sloveniji in da bo tu počakal do odločitve o njegovi prošnji. Vendar sodišče glede na zgoraj ugotovljeno tožnikovo preteklo ravnanje ter ob upoštevanju dejstva, da je tožnik tudi danes na naroku ponovno povedal, da je njegova ciljna država Italija, njegove izpovedi v tem delu ne more oceniti kot verodostojne. V prid takšni presoji govori tudi dejstvo, da je tožnik je prošnjo za mednarodno zaščito vložil šele 23. 2. 2022, potem ko ga je policija deset dni prej, 13. 2. 2022 prijela ob ilegalnem prehodu hrvaško-slovenske meje. Tudi na Hrvaškem je za mednarodno zaščito zaprosil šele potem, ko ga je prijela policija, danes na zaslišanju pa je ponovil, da je njegova ciljna država Italija (prim. njegovo izpoved).

16. Glede na to, da je ukrep pridržanja mogoče izreči le, če je podana znatna nevarnost, da bo oseba pobegnila, je sodišče presojalo še, ali so podane dodatne okoliščine, ki pomenijo neposredno in konkretno stopnjo nevarnosti pobega. Vrhovno sodišče RS je v zadevi I Up 12/2022 z dne 26. 1. 2022 zavzelo stališče, da za pridržanje ne zadošča nevarnost pobega, ugotovljena na podlagi enega od zakonsko določenih objektivnih kriterijev, ampak mora biti ta dodatno kvalificirana, kar utemeljuje Vrhovno sodišče RS tudi z določbo prvega odstavka 28. člena Uredbe Dublin III, ki določa, da države članice ne smejo pridržati osebe samo zato, ker v zvezi z njo poteka postopek, določen v tej uredbi.

Ni sporno, da se v obravnavani zadevi v zvezi s tožnikom vodi postopek po Uredbi Dublin III prav iz razloga, ker ni počakal na odločitev o svoji prošnji na Hrvaškem in jo je ponovno vložil tudi v Sloveniji, vendar zgolj to ne zadošča za pridržanje. Po stališču Vrhovnega sodišča RS je treba za uporabo obravnavanega ukrepa ugotoviti visoko stopnjo nevarnosti pobega, ki pomeni neposredno in konkretno nevarnost njegove izvršitve. Vzpostavljajo jo dodatno ugotovljene kvalificirane okoliščine, ki so druge kot te, ki ustrezajo zakonsko določenemu objektivnemu kriteriju. Gre za okoliščine, ki izvirajo iz sfere obravnavanega posameznika, nanašajo pa se npr. na njegove osebne lastnosti, na ravnanje pred pridržanjem, na način prehajanja med državami članicami ipd.

Zgolj ugotovitev toženke, da je tožnik predhodno na Hrvaškem vložil prošnjo za mednarodno zaščito in ni počakal na odločitev, torej za izrek ukrepa pridržanja ne zadošča.

17. Sodišče je dodatno ugotovljene kvalificirane okoliščine, ki izkazujejo visoko stopnjo nevarnosti pobega tožnika obrazložilo v 15. točki obrazložitve tega sklepa. Po presoji sodišča je tožena stranka pravilno ugotovila, da za tožnika obstoji znatna nevarnost, da bi pobegnil iz Slovenije, če bi imel to možnost. Tožnik sicer navaja, da Slovenije še nikoli ni zapustil. To drži, vendar pa je temu tako, ker je bil 24. 2. 2022 zanj izdan izpodbijani sklep o pridržanju na prostore Centra za tujce, to pa mu preprečuje, da bi zapustil državo.

18. Tožnik dalje navaja, da ne more iti v njegovo škodo, če tožena stranka ni poskrbela za ustrezna pooblastila varnostnikov, da bi mu bilo lahko gibanje omejeno v Azilnem domu in ne v Centru za tujce ter da se mora nezmožnost uporabe manj prisilnih sredstev nanašati na okoliščino v zvezi s prosilcem. V zvezi s tem sodišče ugotavlja, da je tožena stranka pred omejitvijo gibanja tožniku na Center za tujce preverila, ali bi bil milejši ukrep (pridržanje na območju azilnega doma) zanj primeren. Pri tem je upoštevala ne le način varovanja, temveč tudi okoliščine, ki se nanašajo na samega tožnika. V izpodbijanem sklepu je, poleg opisa samega načina varovanja v Azilnem domu, na 4. strani navedla tudi, da ima tožnik vzorec ravnanja (vsaj enkrat je že zapustil državo, v kateri je podal prošnjo za mednarodno zaščito, in sam navedel, da je namenjen v Italijo oziroma Nemčijo), ki utemeljuje sklepanje, da bo to ravnanje ponovil. Torej je tožena stranka svojo odločitev, da tožnika pridrži v Centru za tujce, utemeljila tudi z njegovimi osebnimi okoliščinami in ne le z načinom varovanja. Ugotovljene tožnikove osebne okoliščine tudi po presoji sodišča izkazujejo znatno nevarnost, da tožnik v Sloveniji ne bo počakal na predajo odgovorni državi članici, to nevarnost pa je mogoče odvrniti le z najstrožjim ukrepom. Te nevarnosti ni mogoče preprečiti z milejšim obveznega zadrževanja na območju azilnega doma. Ta, za razliko od pridržanja v Centru za tujce, namreč ne preprečuje nenadzorovanih odhodov s tega območja.

19. Ker je glede na navedeno odločitev tožene stranke pravilna, je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

20. Sodišče je zahtevo za izdajo ureditvene začasne odredbe zavrnilo iz naslednjih razlogov. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev do končnega upravnega akta, oziroma začasno uredi stanje. V skladu s tretjim odstavkom 32. člena ZUS-1 pa lahko tožnik iz razlogov iz drugega odstavka 32. člena zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno (ureditvena začasna odredba). Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora zato že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oz. obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda zanjo težko popravljiva. Na tožniku je torej tako trditveno kot tudi dokazno breme.

21. Tožnik težko popravljivo škodo utemeljuje s tem, ko navaja, da se pridržan na prostore Centra za tujce zelo slabo počuti, je v stiski, ki jo težko prenaša. Trdi tudi, da je z odvzemom prostosti kršena njegova pravica do osebne svobode, kar že samo po sebi predstavlja težko popravljivo oz. nepopravljivo škodo. Tako zatrjevana škoda pa je po presoji sodišča zgolj na splošno opredeljena. Te trditve ne odstopajo od običajnih pripomb pridržanih prosilcev za mednarodno zaščito. S splošnim navajanjem o težko popravljivi škodi tožnik ni zadostil trditvenemu bremenu, zato je sodišče zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo.

22. Nenazadnje sodišče pripominja, da je tožnik danes zaslišan prvič povedal, da ima zdravstvene težave (hepatitis). Izpovedal je, da bi lahko, če bi bil nameščen v Azilni dom in bi se zaradi zdravstvenih težav slabo počutil, poiskal ustrezno zdravstveno pomoč. Tožena stranka je tožnikovo izpoved v tem delu prepričljivo prerekala. Pojasnila je, da je (in bo) tožniku glede njegovih zdravstvenih težav v Centru za tujce nudena vsa potrebna zdravstvena pomoč. Po presoji sodišča je to pojasnilo skladno s tožnikovo izpovedbo, da je bil v Centru za tujce že zdravstveno obravnavan, danes pa je zopet naročen pri zdravniku. Sodišče tako ugotavlja, da je za vse tožnikove (nujne) potrebe v Centru za tujce ustrezno poskrbljeno, zato tudi iz tega razloga zahteva za izdajo začasne odredbe ni utemeljena.

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev)

Po tretji alineji 84.a člena ZMZ-1 se šteje, da so v posameznem primeru podane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da bo oseba pobegnila, če je predhodno že vložila prošnjo v Republiki Sloveniji ali drugi državi članici EU in jo je pozneje zapustila.

Tako Vrhovno sodišče RS v zadevi I Up 12/2022 z dne 26. 1. 2022, točka 12 obrazložitve.

Tako Vrhovno sodišče RS v zadevi I Up 12/2022 z dne 26. 1. 2022, točka 13 obrazložitve.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-5, 84a

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 28, 28/2, 28/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.