UPRS Sodba II U 439/2019-20
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2022-03-29

pogoji za izdajo dovoljenja - dovoljenje za stalno prebivanje - državljani drugih republik nekdanje SFRJ - dejansko življenje v RS - neprekinjeno bivanje v RS - pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja - načelo sorazmernosti - središče življenjskih interesov

Glede na dolgoletno bivanje tožnice v RS in ugotovitev, da je tukaj središče njenih življenjskih interesov ter da je v RS razvila čvrste osebne in družinske vezi, pozitivne obveze države za realizacijo posameznikove pravice do spoštovanja njegovega zasebnega in družinskega življenja iz prvega odstavka 8. člena EKČP državi nalagajo, da tožničin položaj uredi.

I. Tožbi se ugodi. Odločba Ministrstva za notranje zadeve, št. 2140-91/2007/100 (1314-04) z dne 2. 7. 2019 se odpravi.

II. Prošnji tožnice A. A. za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji se ugodi.

III. Pristojni organ je dolžan v roku 8 dni po pravnomočnosti te sodbe tožnici A. A., rojeni ... 1970 v kraju ..., državljanki Republike Srbije, izdati dovoljenje za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji v obliki samostojne listine.

IV. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 469,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Z izpodbijano odločbo je bilo razveljavljeno dovoljenje za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji št. 2140-91/2007/16 izdano tožnici dne 15. 1. 2008 pri Ministrstvu za notranje zadeve RS (1. točka izreka) in hkrati odločeno, da se njena prošnja za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji zavrne (2. točka izreka). Tožeči stranki je bilo naloženo, da mora v roku 8 dni upravni enoti vrniti dovoljenje za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji, izdano v obliki samostojne listine s serijsko številko 000205543 (3. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da je bilo tožnici dne 15. 1. 2008 izdano dovoljenje za stalno prebivanje na podlagi 1. člena Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju ZUSDDD). Po izdaji dovoljenja je bilo ministrstvo z dopisom Okrožnega državnega tožilstva v Mariboru obveščeno, da je Okrajno sodišče v Mariboru s sodbo št. III K 29932/2012 z dne 15. 6. 2012 spoznalo za krive A. A. ter B. B., C. C., Č. Č. in D. D., ki so bili v postopku izdaje dovoljenja za stalno prebivanje A. A. zaslišani kot priče, storitve kaznivega dejanja krive izpovedbe na podlagi 289. člena Kazenskega zakonika. Iz tega razloga je ministrstvo po uradni dolžnosti izdalo sklep o obnovi postopka izdaje dovoljenja za stalno prebivanje tožnici v delu, ki se nanaša na ugotovitev izpolnjevanja pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v Republiki Sloveniji od 25. 6. 1991 dalje. V obnovljenem postopku je ministrstvo dne 11. 6. 2014 izdalo odločbo, s katero je tožnici razveljavilo dovoljenje za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji ter njeno prošnjo za izdajo dovoljenja zavrnilo. Zoper takšno odločitev je tožnica vložila tožbo v upravnem sporu, Upravno sodišče RS pa je s sodbo št. II U 259/2014-10 z dne 12. 11. 2014 njeno tožbo zavrnilo. Vrhovno sodišče RS je s sodbo št. X Ips 478/2014 dne 14. 4. 2015 reviziji ugodilo in sodbo Upravnega sodišča spremenilo tako, da je prej navedeno odločbo ministrstva z dne 11. 6. 2014 odpravilo in mu zadevo vrnilo v nov postopek.

3. V ponovljenem postopku je ministrstvo presojalo izpolnjevanje pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v Republiki Sloveniji od 25. 6. 1991 dalje, ki ga mora tujec po določbi prvega odstavka 1. člena ZUSDDD izpolnjevati za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji. Ministrstvo je ugotovilo, da tožnica na dan 23. 12. 1990 ni imela prijavljenega stalnega prebivališča in ji stalno prebivališče v Republiki Sloveniji tudi ni prenehalo, zato je moralo v ponovljenem postopku ugotoviti ali tožnica v Republiki Sloveniji dejansko neprekinjeno živi od 25. 6. 1991. Pojem dejanskega neprekinjenega življenja v Republiki Sloveniji od 25. 6. 1991 dalje pomeni, da mora tujec ves čas od tega datuma dejansko in neprekinjeno živeti v Republiki Sloveniji. V zvezi z dejanskim neprekinjenim življenjem v Republiki Sloveniji so tudi pri tujcu iz druge kategorije

dopustne odsotnosti iz Republike Slovenije, ki so v življenju običajne in normalne (npr. dopust, osebni obisk in podobno). Po napotilu Vrhovnega sodišča RS je ministrstvo pri odločanju o dopustnih odsotnostih upoštevalo določbo 41. člena ZTuj-1, ki je veljala v času odločanja o izdaji dovoljenja za stalno prebivanje tožnici. To pomeni, da merila za ugotavljanje pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v postopku izdaje dovoljenja za stalno prebivanje tujca po ZUSDDD niso strožja, kot so merila za ugotavljanje pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v postopku izdaje dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji na podlagi ZTuj-1, ki je veljal v času izdaje dovoljenja za stalno prebivanje tožnici.

4. Ministrstvo je po opravljeni ustni obravnavi, na katero je vabilo tožnico in priče ter po vpogledu v listinska dokazila, to je odgovor belgijskih organov (dopis Ministrstva za zunanje zadeve z dne 7. 4. 2016) na preverko ministrstva o prebivanju družine A. A. v Belgiji z dne 12. 12. 2016 in na podlagi podanih izjav E. E., tožničinega moža in F. F., tožničine hčere, danih na zapisnik pri ministrstvu dne 30. 5. 2016, ugotovilo, da tožnica v obdobju od decembra 1999 do 15. 3. 2001 ni živela v Republiki Sloveniji in da v petletnem obdobju od junija 1996 do junija 2001 ne izpolnjuje pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v Republiki Sloveniji oziroma je bila njena odsotnost v tem obdobju daljša od dopustne.

5. Glede na navedeno je ministrstvo v obnovljenem postopku zaključilo, da tožnica ne izpolnjuje pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v Republiki Sloveniji, ki se v skladu s prvim odstavkom 1. člena ZUSDDD zahteva za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, zato je na podlagi 270. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) že izdano dovoljenje za stalno prebivanje razveljavilo in tožničino prošnjo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujke v Republiki Sloveniji zavrnilo. Na podlagi petega odstavka 58. člena ZTuj-2 je ministrstvo tožnici naložilo, da v danem roku vrne dovoljenje za stalno prebivanje tujke izdano v obliki samostojne listine.

6. Tožeča stranka v vloženi tožbi navaja, da v obrazložitvi odločbe ni pojasnjeno, koliko časa in kje naj bi tožnica živela v tujini, gre pa za podatek, ki je pomemben za zakonitost odločbe. Tožnica je v postopku ves čas zatrjevala, da ima v Republiki Sloveniji središče svojih življenjskih interesov, ki se presoja na podlagi njenih osebnih, družinskih, ekonomskih, socialnih in drugih vezi, ki se kažejo med posameznikom in Republiki Slovenijo ter da obstajajo dejanske in trajne povezave. Pri tem od eno do eno in pol mesečno bivanje v Nemčiji in Belgiji ne more biti razlog za razveljavitev dovoljenja za stalno prebivanje še posebej, ker je šlo za kratkotrajni obisk sorodnikov v tujini, saj je E. E. iskal zaposlitev. Tožnica je neprekinjeno živela v Republiki Sloveniji, hči pa je obiskovala Osnovno šolo ... Na naslovu ... ima družina v lasti stanovanjsko hišo, kar dejstvo, da ima v Republiki Sloveniji središče življenjskih interesov še potrjuje, tukaj pa ima tudi prijatelje, znance in sorodnike. Tožena stranka pri izdaji izpodbijane odločbe ni ugotovila pravilno in popolno vseh pravnorelevantnih podatkov, kot je čas trajanja odsotnosti, zato je na tej podlagi sprejeta odločitev nezakonita, saj je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Tožnica je ves čas postopka zatrjevala, da je bila v tujini le krajši čas na obisku, dejansko pa je prebivala v Republiki Sloveniji.

7. Tožeča stranka še dodaja, da je tožena stranka zamudila rok za obnovo postopka iz prvega odstavka 263. člena ZUP, zato meni, da je bila obnova postopka uvedena prepozno. Izpodbijana odločba je nezakonita, nezadostno obrazložena in sama s seboj v nasprotju. Dejansko stanje pa je organ presojal očitno enostransko, saj ni upošteval vseh okoliščin in izjav tožeče stranke.

8. Tožena stranka v odgovoru na tožbo povzema razloge iz izpodbijane odločbe, pri kateri vztraja in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

9. Senat tukajšnjega sodišča je v skladu s tretjim odstavkom 13. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) na seji dne 12. 1. 2022 sprejel odločitev, da bo v skladu s 3. alinejo drugega odstavka 13. člena ZUS-1 v predmetnem upravnem sporu odločeno po sodniku posamezniku.

10. Sodišče je narok za glavno obravnavo opravilo dne 29. 3. 2022 v odsotnosti tožene stranke, ki na narok ni pristopila, čeprav je bila pravilno vabljena (drugi odstavek 58. člena ZUS-1). Tožeča stranka je na naroku vztrajala pri svojih že podanih navedbah.

12. Predmet presoje v tej zadevi je zgoraj izpodbijana odločitev Ministrstva za notranje zadeve, s katero je to po odločitvi Vrhovnega sodišča št. RS X Ips 478/2014 z dne 14. 4. 2015

v obnovljenem postopku ponovno odločalo o tožničini prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje in le to zavrnilo, že izdano dovoljenje za stalno prebivanje št. 2140-91/2007/16 z dne 15. 1. 2008 pa razveljavilo.

13. Glede tožbenega ugovora, da je rok za obnovo postopka že potekel, sodišče odgovarja, da je bila obnova postopka dovoljena s pravnomočnim sklepom ministrstva št. 2140-91/2007/21 (1312-11) z dne 25. 11. 2013, zato njegove pravilnosti ni več mogoče presojati in so tovrstni tožbeni ugovori v tem upravnem sporu neupoštevni.

14. Po 1. členu ZUSDDD je bila omogočena pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje državljanom drugih republik SFRJ, ki so na dan 23. 12. 1990 imeli v Republiki Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče in od tega dne dalje v Republiki Sloveniji tudi dejansko živijo, in tistim državljanom drugih republik, ki so na dan 25. 6. 1991 prebivali v Republiki Sloveniji in od tega dne dalje v njej tudi dejansko neprekinjeno živijo.

15. V obravnavani zadevi ni sporno, da tožnica na dan 23. 12. 1990 v Republiki Sloveniji ni imela prijavljenega stalnega prebivališča, zato je za odločitev relevanten pogoj, ali je na dan 25. 6. 1991 prebivala v Republiki Sloveniji in od tega dne dalje v njej tudi dejansko neprekinjeno živi.

16. V predmetni zadevi je tožena stranka izhajajoč iz obrazložitve Vrhovnega sodišča v sklepu X Ips 478/2014 z dne 14. 4. 2015 svojo odločitev oprla na 41. člen ZTuj-1, v skladu s katerim je pogoj petletnega neprekinjenega prebivanja v Republiki Sloveniji izpolnjen, če je bil tujec v tem obdobju odsoten iz Republike Slovenije in ni imel izdanega dovoljenja za začasno prebivanje, če so bile odsotnosti krajše od šestih zaporednih mesecev in če skupaj ne presegajo deset mesecev. Ministrstvo je na podlagi ugotovitvenega postopka, v katerem je zaslišalo tožnico, več prič in vpogledalo predložene listine, prišlo do zaključka, da tožnica v obdobju od decembra 1999 do 15. 3. 2001 ni živela v Republiki Sloveniji in da v petletnem obdobju od junija 1996 do junija 2001 ne izpolnjuje pogoja dejanskega neprekinjenega življenja v Republiki Sloveniji oziroma je bila njena odsotnost daljša od dopustne.

17. Po presoji sodišča je pri tem treba upoštevati tudi na določbe 53., 54. in 56. člena Ustave RS, v skladu s katerimi je zagotovljeno varovanje družine, družinskega življenja ter varovanje otrok in njihovih pravic ter 8. člen EKČP, to je pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja. Država varuje družino, materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to varstvo potrebne razmere (tretji odstavek 53. člena Ustave RS). Starši imajo pravico in dolžnost vzdrževati, izobraževati in vzgajati svoje otroke (prvi odstavek 54. člena Ustave RS), otroci pa uživajo posebno varstvo in skrb (prvi odstavek 56. člena Ustave RS). Pri tem je dodati, da nedotakljivost posameznikove zasebnosti, torej zasebnega in družinskega življenja, zagotavlja Ustava RS v 35. členu.

18. Predmet presoje v tem upravnem sporu je odločitev tožene stranke o tožničini prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji tožnici, neizdaja dovoljenja pa ima za posledico izgon tujca iz države, saj tujec brez ustreznih dovoljenj v državi ne more bivati. Zato je izpodbijano odločitev treba presoditi tudi upoštevajoč zgoraj navedene temeljne človekove pravice in svoboščine.

19. Pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja je zagotovljena z 8. členom EKČP. Vsakdo ima pravico do spoštovanja svojega zasebnega in družinskega življenja, doma in dopisovanja (prvi odstavek tega člena). Javna oblast se ne sme vmešavati v izvrševanje te pravice, razen, če je to določeno z zakonom in nujno v demokratični družbi zaradi državne varnosti, javne varnosti ali ekonomske blaginje države, zato, da se prepreči nered ali kaznivo dejanje, da se zavaruje zdravje ali morala, ali da se zavarujejo pravice in svoboščine drugih ljudi (drugi odstavek tega člena).

20. Konvencija torej v 8. členu zagotavlja pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, v katero se javna oblast ne sme vmešavati, razen če je to določeno z zakonom in nujno v demokratični družbi iz v drugem odstavku 8. člena EKČP navedenih razlogov. V zvezi s tem obstaja več odločitev Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), ki obravnavajo pravico tujcev, to je posameznikov, ki živijo na območju države, katere državljanstva nimajo, do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja

. ESČP sicer poudarja, da so države v skladu z mednarodnim pravom in odvisno od svojih pogodbenih obveznosti upravičene nadzorovati vstop tujcev na svoje ozemlje in njihovo prebivanje, kljub temu pa lahko odločitve držav na področju imigracije v določenih primerih privedejo do posega v pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, zlasti takrat, kadar so takšni posamezniki v državi gostiteljici razvili močne osebne ali družinske vezi (glej odločitev ESČP Kurić in ostali proti Republiki Sloveniji z dne 13. 7. 2010).

21. Pri tem ESČP poudarja, da varovanje pravice do zasebnega in družinskega življenja ne pomeni le zaščite posameznika pred posegom oblasti v njegovo zasebno oziroma družinsko življenje, ampak vključuje tudi (pozitivno) obvezo države, da zagotavlja učinkovito varstvo posameznikovega zasebnega življenja (glej npr. odločitev v zadevi Osman proti Danski in Butt proti Norveški). Kot pravi ESČP natančna definicija pozitivnih in negativnih obveznosti države sicer ni mogoča, v obeh primerih pa mora biti zagotovljeno ravnotežje (oziroma ustrezno sorazmerje) med interesi posameznika in skupnosti kot celote. Uporabiti je torej treba načelo sorazmernosti.

22. Pri tem je treba izhajati iz dejanskih okoliščin konkretne zadeve. V zvezi s tem je sodišče tožnico in pričo E. E. na naroku za glavno obravnavo tudi zaslišalo. Na podlagi njune izpovedbe zaključuje, da je tožnica z družino prišla v Slovenijo leta 1990 s tremi otroki, četrti pa se je rodil, ko so že živeli v Sloveniji. Sedaj tudi odrasli otroci živijo v Sloveniji s svojimi družinami. V Sloveniji živijo tudi njihovi drugi sorodniki, na Kosovem pa sorodnikov več nimajo. Eno kratko obdobje v letu 2000 so živeli tudi v Nemčiji in Belgiji, vendar so se kmalu vrnili in od takrat neprekinjeno živijo v Sloveniji. Leta 2002 so v Sloveniji kupili hišo, v kateri živijo.

23. Tožnica se vseh podrobnosti ni več spomnila, v postopku pa je bilo pojasnjeno, da je nepismena in da težko razume nekatere stvari. Ker ne pozna številk, težko razume tudi letnice in časovne relacije, kot je starost ljudi ipd.. S tem je pojasnjeno razhajanje v izpovedbi med tožnico in pričo (glede tega, kje so se rodili otroci), sicer pa sodišče v točki 22 navedena dejstva povzema kot ugotovitve o dejanskem stanju, saj jih potrjujejo tudi podatki spisa in ugotovitve upravnega organa.

24. Življenje tvori paleta osebnih, socialnih, kulturnih, ekonomskih in drugih odnosov, vse to pa predstavlja zasebno oziroma družinsko življenje posameznika. Zasebno in družinsko življenje posameznika je varovano s 35. členom Ustave RS in 8. členom EKČP (glej npr. odločitev ESČP Maslov proti Avstriji). Poseg v zasebno življenje predstavlja kršitev 8. člena EKČP, razen če je v skladu z zakonom, zasleduje legitimen cilj, to je cilje iz drugega odstavka tega člena, in je nujen v demokratični družbi za dosego teh ciljev (glej prej navedene odločitve ESČP). Pri tem je treba tehtati tako pravico posameznika do spoštovanja oziroma varovanja njegovega zasebnega življenja kot pravico oziroma interes skupnosti kot celote, ki je v zagotavljanju državne varnosti, javne varnosti ter da se zavarujejo pravice in svoboščine drugih ljudi. Ob iskanju ravnovesja med enimi in drugimi je treba ustrezno upoštevati načelo sorazmernosti.

25. Po zgoraj navedenem je ugotoviti, da tožnica od leta 1990 ali 1991 živi v Sloveniji z družino, kar pomeni do izdaje izpodbijane odločbe skoraj 30 let. Ne glede na obdobje, ko je bila tožnica v tujini, sodišče glede na njeno in pričino izpovedbo ter podatke spisa zaključuje, da se je tožničino življenje po letu 2001 ustalilo v Sloveniji, da je tukaj središče njenih življenjskih interesov ter da je v Republiki Sloveniji razvila čvrste osebne in družinske vezi. Tožnica ima v Sloveniji moža in štiri otroke z družinami. Z možem živi v lastni hiši. Vse njeno življenje se odvija in poteka v Sloveniji in drugih socialnih kontaktov izven Slovenije nima. Prav tako ni razvidno, da bi bili na tožničini stranki podani v demokratični družbi nujni razlogi, ki bi zaradi državne oziroma javne varnosti, ekonomske blaginje ali varovanja zdravja, morale oziroma pravic in svoboščin drugih ljudi ali preprečevanja kaznivih dejanj, prevladali nad pravico do varovanja zasebnega življenja tožnice.

26. Glede na dolžino trajanja takega stanja pozitivne obveze države za realizacijo posameznikove pravice do spoštovanja njegovega zasebnega in družinskega življenja iz prvega odstavka 8. člena EKČP državi nalagajo, da tožničin položaj uredi.

27. Tožena stranka je v predmetni zadevi odločala že drugič, zato sodišče upoštevajoč zgoraj navedene določbe Ustave RS in 8. člena EKČP zaključuje, da so izpolnjeni pogoji iz prvega odstavka 65. člena ZUS-1, da sodišče odloči v sporu polne jurisdikcije. Glede na to je sodišče tožbi ugodilo, izpodbijano odločbo odpravilo in toženi stranki naložilo, da tožnici izda dovoljenje za stalno prebivanje tujca v obliki samostojne listine

28. Ker je sodišče tožbi ugodilo in odpravilo izpodbijani akt, je v skladu z določbo tretjega odstavka 25. člena ZUS-1 tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v skladu s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (in ne po Odvetniški tarifi, kot jih priglasila tožeča stranka). Po določilu četrtega odstavka 3. člena tega pravilnika je tožeča stranka upravičena do povrnitve stroškov postopka v višini 385,00 €, ki jih je sodišče skupaj z 22 % DDV, torej skupno znesek 469,70 €, naložilo v plačilo toženi stranki. Sodišče tožeči stranki priglašenih stroškov v zvezi s pripravljalno vlogo ni odmerilo, saj je tožeča stranka ni vložila. V stroškovniku je navedeno, da bi naj ta bila vložena 29. 8. 2019, kar je v nasprotju s podatki spisa, saj je bila tožba v predmetni zadevi vložena šele 3. 9. 2019.

29. Obresti od zneska pravdnih stroškov je sodišče tožeči stranki prisodilo od dneva zamude, tožena stranka pa bo prišla v zamudo, če stroškov ne bo poravnala v paricijskem roku (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika – OZ v zvezi z 378. členom OZ - enako tudi načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije z dne 13. 12. 2006).

Po 1. členu ZUSDDD so to tisti državljani drugih republik SFRJ, ki na dan 23. 12. 1991 niso imeli prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, so pa na dan 25. 6. 1991 v Republiki Sloveniji prebivali in od tega dne v njej tudi dejansko neprekinjeno živijo.

To je v reviziji spremenilo sodbo Upravnega sodišča RS št. II U 259/2014-10 z dne 12. 11. 2014 tako, da je tožbi ugodilo, odpravilo odločbo ministrstva št. 2140-91/2007/28 (1312-10) z dne 11. 6. 2014 in mu zadevo vrnilo v nov postopek.

Glej npr. odločitve ESČP: Boultif proti Švici, Uner proti Nizozemski, Maslov proti Avstriji, Osman proti Danski, Nunez proti Norveški, Butt proti Norveški.

Enako stališče in odločitev je sodišče sprejelo tudi v zadevah II U 414/2017, II U 598/2017 in II U 599/2017.

Zakon o tujcih (1999) - ZTuj-1  - člen 41, 41/1

Zakon o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (1999) - ZUSDDD  - člen 1, 1/1

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.