UPRS Sodba I U 1632/2019-13
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2021-04-06

mag. Slavica Ivanović (preds.), Adriana Hribar Milič (poroč.), Bojana Prezelj Trampuž

davek na darila - darilna pogodba - prikrita pogodba - davčna osnova - nastanek davčne obveznosti - vrednost nepremičnine - cenitveno poročilo - obrazložitev odločbe

Iz obrazložitve izpodbijane odločbe ni jasno razvidno ali ugotovljena vrednost obravnavane nepremičnine v višini 279.007,00 EUR predstavlja tržno vrednost ali kakšno drugo vrednost te nepremičnine. Cenitev z dne 17. 10. 2011 cenilca C.C. ni bila pridobljena za namene obravnavanega davčnega postopka, temveč jo je izdelal za sodni postopek, ki se vodi pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani za drug namen, kar izhaja tudi iz navedene cenitve. Upoštevaje datum izdelave cenitvenega poročila, je bila vrednost predmetne nepremičnine ugotovljena na dan 7. 10. 2011, kar je več kot 3 leta po nastanku davčne obveznosti (15. 9. 2008).

I. Tožbi se ugodi, odločba Finančne uprave Republike Slovenije DT 4223-3836/2018-12 z dne 11. 6. 2018 se odpravi in zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Finančna uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju prvostopenjski, tudi davčni organ) je z izpodbijano odločbo tožniku odmerila davek na darilo od davčne osnove 195.304,90 EUR, po stopnjah za II. dedni red v znesku 14.024,39 EUR in zamudne obresti od 1. 5. 2018 do dneva izdaje te odločbe v znesku 135,10 EUR. Skupaj odmerjeni davek znaša 14.159,49 EUR in mora biti plačan v 30 dneh po vročitvi te odločbe.

2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je prvostopenjski organ poslal tožniku poziv za vložitev napovedi za odmero davka od prejetega darila, po prejemu sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 121/2017 z dne 25. 1. 2018, s katero je sodišče presodilo, da je prikrita darilna pogodba, ki sta jo tožnik in pokojni tožnikov stric A.A. poimenovali kupoprodajna pogodba, nična v delu, ki se nanaša na B.B. pripadajoči delež 3/10 iz naslova skupnega premoženja. Tožnik je v odgovoru na poziv pojasnil, da je bil na podlagi sklenjene kupoprodajne pogodbe od pogodbene vrednosti 67.760,00 EUR že odmerjen davek na promet nepremičnin (v nadaljevanju DPN) v znesku 1.355,20 EUR, ki ga je plačal 23. 9. 2008. Prvostopenjski organ pojasnjuje, da lahko davčni zavezanec v primeru, če sodišče kupoprodajno pogodbo izreče za neveljavno, zahteva, da se odločba o odmeri DPN odpravi in se mu plačani DPN davek vrne (16. člen Zakona o davku na promet nepremičnine, v nadaljevanju ZDPN-2). V nadaljevanju navaja: 2. člen, 3. člen, 5. člen in 8. člen Zakona o davku na dediščine in darila (v nadaljevanju ZDDD). Vrednost obravnavane nepremičnine je prvostopenjski organ ugotovil na podlagi pridobljenega cenitvenega poročila stalnega sodnega cenilca in izvedenca gradbene stroke C.C. z dne 17. 10. 2011, po katerem znaša vrednost celotne obravnavane nepremičnine 279.007,00 EUR. Upoštevaje delež, ki je predmet odmere davka na darilo (7/10), znaša davčna osnova 195.304,90 EUR, na podlagi 8. člena ZDDD odmerjen davek znaša 14.024,39 EUR, skupaj z zamudnimi obrestmi v znesku 135,10 EUR, pa znaša 14.159,49 EUR. O ugotovitvah v odmernem postopku je prvostopenjski organ sestavil obvestilo, na katerega je tožnik podal pripombe. V zvezi s tožnikovo pripombo, da davčni organ ni upravičen do vračila že plačanega DPN glede na sodbo Upravnega sodišča RS I U 955/2012 z dne 20. 11. 2012, davčni organ pojasni, da se je zahtevek v tej sodbi nanašal na sodbo na podlagi pripoznave. Pojasni tudi, da v obravnavanem primeru ne gre za ponovno odločanje v isti zadevi (res iudicata), saj je bil v letu 2008 odmerjen DPN na podlagi kupoprodajne pogodbe, v konkretnem primeru pa gre za odmero davka na darilo. Navedbe tožnika, da je stavba v razpadajočem stanju, niso relevantne, saj se odmerja davek na darilo za čas, ko je bila podpisana kupoprodajna pogodba. Davčna obveznost je nastala v letu 2008, predložene slike stavne pa izkazujejo dejansko stanje nepremičnine v današnjem času. Prvostopenjski organ tudi pojasni, da vrednosti iz evidenc Geodetske uprave Republike Slovenije (v nadaljevanju GURS) za davčni organ niso zavezujoče. Davčna osnova za odmero davka na darilo se ugotavlja na podlagi prometnih vrednosti primerljivih nepremičnin v času nastanka davčne obveznosti.

3. Ministrstvo za finance kot pritožbeni organ je tožnikovo pritožbo zavrnilo. Na podlagi 3. člena ZDDD je zavezanec za plačilo davka fizična ali pravna oseba, ki prejme premoženje na podlagi dedovanja ali darovanja. Osnova za davek je vrednost podedovanega ali v dar prejetega premoženja v času nastanka davčne obveznosti po odbitku dolgov, stroškov in bremen. Tožnik je v letu 2008 z zavajanjem davčnega organa glede sklenitve kupoprodajne pogodbe dosegel zanj ugodnejšo obdavčitev. Kasneje se je v postopku izkazalo, da ne gre za kupoprodajno pogodbo, marveč za darilno pogodbo. S prejemom sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 121/2017 z dne 25. 1. 2018 je tožnik dobil pravni interes za uveljavljanje vračila plačanega DPN za predmetno nepremičnino. Tožnik napačno domneva, da bi moral davčni organ obnoviti postopek odmere davka. V 16. členu ZDPN-2 je podana neposredna pravna podlaga za zahtevo za vračilo davka. Davčnemu organu tožnik neupravičeno očita dvojno obdavčitev, saj je davčni organ dejansko stanje, kakršno mu je v letu 2008 napačno predstavil tožnik, pravilno obdavčil. Vrednost nepremičnega premoženja se ugotavlja v času nastanka davčne obveznosti, ki je v predmetni zadevi vezan na datum sklenitve darilne pogodbe. V konkretni zadevi je davčni organ ugotavljal tržno vrednost nepremičnin v času sklenitve darilne pogodbe, to je v letu 2008, na podlagi cenitve, ki je bila za konkretno nepremičnino izdelana za potrebe sodnega postopka v letu 2011. Naročnik cenitve v sodnem postopku je bilo Okrožno sodišče v Ljubljani, izdelal pa jo je cenilec C.C.. Tožnik je bil z ugotovljeno vrednostjo v postopku seznanjen in ji je ugovarjal ter se pri tem skliceval na vrednost nepremičnine iz evidenci GURS. Tožnik na poziv davčnega organa v letu 2018 ni vložil davčne napovedi za odmero davka na dediščine in darila, v kateri bi lahko navedel izhodiščno ceno predmetne nepremičnine. Glede tožnikovega navajanja, da pri odmeri davka na darilo niso bili upoštevani stroški in bremena, ki sta jih z ženo imela s skrbjo za bolnega strica, toženka pojasni, da gre za novo dejstvo in nov dokaz. Tožnik je bil pred izdajo izpodbijane odločbe obveščen, da davčni organ ni seznanjen s stroški, kljub temu pa jih v pripombah v postopku ni uveljavljal, čeprav naj bi razpolagal z mnenjem sodnega izvedenca glede stroškov, ki jih je imel v zvezi s skrbjo za strica. Prav tako bi lahko takšno dejstvo in dokaz navedel tudi v napovedi za odmero davka na dediščine in darila. Tožnik je z navajanjem napačnih podatkov za odmero davka DPN v letu 2008 svoje pravice uveljavljal v nasprotju z javno koristjo. Po pozivu davčnega organa ni hotel vložiti pravilne davčne napovedi za odmero davka na darilo, zato je bil davčni organ primoran voditi postopek po uradni dolžnosti in sam zbirati dejstva in dokazila. Tožniku je bila dana možnost sodelovanja v postopku. Seznanjen je bil z ugotovljenimi dejstvi, davčni organ pa ga je tudi pozval k predložitvi pripomb na ugotovljena dejstva. S svojimi postopanji je tožnik sam prispeval k načinu ugotavljanja dejanskega stanja in zato tudi nosi odgovornost za dejstvo, da pri odmeri davka niso bile upoštevane vse okoliščine, ki bi lahko vplivale na odmero davka. Skladno s 6. členom ZDDD davčna obveznost nastane na dan sprejema darila, to je v konkretni zadevi 15. 9. 2008 in ne takrat, ko je to ugotovilo sodišče. Podlaga za izračun zamudnih obresti je 96. člen Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2), po katerem se od neplačanega davka obračunajo zamudne obresti.

4. Tožnik se z odločitvijo ne strinja. Že v davčnem postopku je ugovarjal, da o davku na darilo ni mogoče odločiti, ker je bil isti pravni posel že predmet obdavčitve z DPN, odmerjen davek pa plačan leta 2008. V postopku odmere DPN sta sodelovala ista stranka in isti organ, zato gre v tem primeru za kršitev prepovedi odločanja o isti stvari. Pri tem ni pomembno, da je bila sporna pogodba z dne 15. 9. 2008 sprva obravnavana kot prodajna, nato kot darilna, saj gre za isti pravni posel. V zvezi z vrednostjo darila tožnik opozarja, da je Ustavno sodišče RS z odločbo U-I-190/15 z dne 5. 5. 2016 razveljavilo drugi odstavek 5. člena ZDDD. Predmet obdavčitve je tržna vrednost nepremičnine na dan nastanka davčne obveznosti. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe pa ni jasno razvidno ali ugotovljena vrednost predmetne nepremičnine v višini 279.007,00 EUR predstavlja tržno vrednost ali kakšno drugo vrednost te nepremičnine. Prav tako ni navedeno, katero vrednost bi moral davčni organ glede na veljavne materialnopravne predpise sploh ugotavljati.

5. Iz izvedeniškega poročila C.C. izhaja, da po metodi stroškovnega pristopa skupna vrednost predmetne nepremičnine in na njej stoječih stavb znaša 279.007,00 EUR. Metoda stroškovnega pristopa pa nima za cilj ugotavljanje tržne vrednosti nepremičnine, temveč ugotovitev hipotetične in računske vrednosti po stanju v času izdelave izvedeniškega poročila. Na takšen način ugotovljena vrednost pa po mnenju tožnika ne more predstavljati podlage za izračun davčne osnove, ampak lahko davčno osnovo predstavlja le tržna vrednost nepremičnine na dan nastanka davčne obveznosti. Poleg tega iz dejanskih ugotovitev izhaja, da na predmetni nepremičnini stoji star in skoraj v celoti uničen ter neuporaben objekt, na kar je tožnik opozoril že v odmernem postopku. Izvedenec C.C. je v poročilu vrednost zemljišča ocenil po metodi primerljivih prodaj in ugotovil, da znaša 88.920,00 EUR. Ta ocena bi lahko bila relevantna za ugotavljanje davčne osnove, vendar le v primeru, če bi izvedenec takšno vrednost ugotovil na dan nastanka davčne obveznosti. Iz citiranega izvedeniškega poročila pa jasno izhaja, da se vrednost predmetne nepremičnine ugotavlja na dan izdelave poročila, torej 17. 10. 2011, kar je več kot 3 leta po nastanku davčne obveznosti. Davčni organ bi moral tudi upoštevati, da je tožnik lastnik zgolj 7/10 predmetne nepremičnine, zato bi morala biti ugotovljena davčna osnova v predmetni zadevi še nižja. Pravilno davčno osnovo za odmero davka na darilo bi bilo mogoče ugotoviti le s pomočjo izvedenca ustrezne stroke, ki pa ga davčni organ ni angažiral. Poleg tega je davčni organ pri odmeri davka uporabil podatke iz izvedeniškega poročila, ki ni bilo pridobljeno za namene davčnega postopka, temveč v povsem drugačnem postopku. Nenavadno je tudi, da je davčni organ izvedenca C.C. pozval na predložitev poročila. Natančno branje citirane sodbe Vrhovnega sodišča RS pa razkrije, da davčni organ z dejstvom, da je izvedensko mnenje pripravil C.C., ni mogel biti seznanjen zgolj na podlagi sodbe, saj iz nje izhaja, da sta bili v pravdnem postopku pridobljeni dve izvedenski mnenji, ne izhaja pa, kdo sta bila izvedenca.

6. Izpodbijana odločba ne vsebuje navedb razlogov, zaradi katerih se je davčni organ odločil za pridobitev zgolj enega od obeh izvedenskih mnenj in zakaj ni bilo upoštevano tudi drugo izvedensko mnenje. Tožnik se je na izvedensko mnenje izvedenca D.D., ki je vrednost predmetnih nepremičnin ocenil na 101.000,00 EUR, izrecno skliceval. Tudi davčni organ je v letu 2008, ko je odmeril DPN, za davčno osnovo vzel pogodbeno vrednost predmetne nepremičnine v višini 67.760,00 EUR. Zato ni jasno, zakaj je vrednost iste nepremičnine v istem obdobju v enem davčnem postopku (odmera DPN) davčni organ ocenil na 67.760,00 EUR, v drugem (odmera davka na darilo) pa na 279.007,00 EUR. Upoštevati je treba tudi dolgove, stroške in bremena, kar je tožnik v postopku tudi uveljavljal. V pritožbenem postopku je predložil cenilni zapisnik E.E., iz katerega izhaja obseg materialnih stroškov povezanih s predmetno nepremičnino. Navedel je tudi razloge, zakaj teh listih ni predložil že tekom postopka na prvi stopnji. Štel je namreč, da že njegove dotedanje navedbe in dokazi zadoščajo za drugačno vrednotenje davčne osnove predmetne nepremičnine. Opozarja pa tudi na pravico zaslišanja stranke v postopku. S tem se omogočil kontradiktoren postopek. Na očitek, zakaj tožnik v postopku ni bil zaslišan, davčni organ ni odgovoril. Sodišču tožnik predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne v ponoven postopek, toženki pa naloži povrnitev stroškov postopka.

7. Toženka v odgovoru na tožbo v celoti prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih iz obrazložitev obeh odločb. Predlaga zavrnitev tožbe.

9. V zadevi ni sporno, da je tožnik s stricem A.A. leta 2008 sklenil prikrito darilno pogodbo za nepremičnino, za katero je bil odmerjen in plačan DPN od pogodbene vrednosti 67.760,00 EUR v znesku 1.355,20 EUR. Sporno je, ali lahko davčni organ glede na opredelitev tega pravnega posla na podlagi sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 121/2017 z dne 25. 1. 2018 kot prikritega darila, od te nepremičnine odmeri (tudi) davek na darila. Sporna pa je tudi v predmetnem odmernem postopku ugotovljena vrednost obravnavane nepremičnine.

10. Odmero davka od darila ureja ZDDD, po določbah katerega je predmet obdavčitve premoženje, ki ga fizična oseba prejme od fizične ali pravne osebe kot dediščino ali darilo in se ne šteje za dohodek po zakonu, ki ureja dohodnino (prvi odstavek 2. člena). Predmet obdavčitve z davkom na dediščine in darila je torej praviloma vsako darilo, razen tisto, ki je po določbah ZDDD davka oproščeno. Po prvem odstavku 5. člena ZDDD je osnova za davek vrednost v dar prejetega premoženja v času nastanka davčne obveznosti po odbitku dolgov, stroškov in bremen, ki odpadejo na premoženje, od katerega se plačuje ta davek. V prvem odstavku 6. člena istega zakona je izrecno določeno, da davčna obveznost nastane na dan sprejema darila. Izrecno je v ZDDD določeno tudi, kdaj se šteje, da je darilo sprejeto in sicer ob podpisani darilni pogodbi, izročilni pogodbi, pogodbi o preužitku oziroma ob dejanskem sprejemu darila (tretji odstavek 3. člena ZDDD).

11. V obravnavanem primeru je bila pogodba med tožnikom in pokojnim tožnikovim stricem A.A., s katero je tožnik prejel v last obravnavano nepremičnino, parc. št. 165/4, k.o. ..., sklenjena 15. 9. 2008. Ob podpisu pogodbe je bilo darilo sprejeto. Skladno s prvim odstavkom 6. člena ZDDD je takrat nastala davčna obveznost, zato je potrebno ugotavljati vrednost predmetne nepremičnine na dan 15. 9. 2008, to je ob pridobitvi te nepremičnine.

12. Davčni organ je vrednost obravnavane nepremičnine ugotovil na podlagi pridobljenega cenitvenega poročila, ki ga je pripravil sodni cenilec in izvedenec gradbene stroke C.C. 17. 10. 2011, in iz katerega izhaja, da znaša vrednost celotne nepremičnine 279.007,00 EUR oz. upoštevajoč tožnikov delež (7/10), ki je predmet obdavčitve, 195.304,90 EUR. Vrednost obravnavane nepremičnine pa je med strankama sporna.

13. Kot pravilno opozarjata stranki postopka, je Ustavno sodišče RS z odločbo U-I-190/15-10 z dne 5. 5. 2016 razveljavilo drugi odstavek 5. člena ZDDD. Iz prvega odstavka 5. člena ZDDD izhaja, da je osnova za davek vrednost podedovanega ali v dar prejetega premoženja v času nastanka davčne obveznosti po odbitku dolgov, stroškov in bremen, ki odpadejo na premoženje, od katerega se plačuje ta davek. Drugi odstavek 5. člena ZDDD, ki ga je razveljavilo Ustavno sodišče RS, pa je določal, da se pri nepremičninah kot vrednost iz prvega odstavka tega člena šteje 80 % posplošene tržne vrednosti, ugotovljene po zakonu, ki ureja množično vrednotenje nepremičnin, kakor je določena nepremičnini v registru nepremičnin na dan nastanka davčne obveznosti. Glede na razveljavitev drugega odstavka 5. člena ZDDD, je predmet obdavčitve tržna vrednost nepremičnine na dan nastanka davčne obveznosti.

14. Tožnik pravilno opozarja, da iz obrazložitve izpodbijane odločbe ni jasno razvidno ali ugotovljena vrednost obravnavane nepremičnine v višini 279.007,00 EUR predstavlja tržno vrednost ali kakšno drugo vrednost te nepremičnine. Davčni organ v zvezi z vrednostjo nepremičnine v obrazložitvi izpodbijane odločbe pojasni le, da je bila ugotovljena na podlagi pridobljenega cenitvenega poročila, ki ga je pripravil stalni sodni cenilec in izvedenec gradbene stroke C.C. 17. 10. 2011. To cenitev je cenilec C.C. izdelal za sodni postopek v zadevi P 2708/2009, ki se vodi pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani. Iz tega cenitvenega poročila C.C. na strani 9 izhaja, da izračun temelji tudi na stroškovni metodi. Glede na stališče davčnega organa, da se davčna osnova ugotavlja na podlagi prometnih vrednosti primerljivih nepremičnin v času nastanka davčne obveznosti, iz obrazložitve izpodbijane odločbe tudi po mnenju sodišča ni razvidno, zakaj davčni organ primerljive tržne vrednosti predmetnih nepremičnin v obravnavanem odmernem postopku ni ugotavljal. Iz navedenega cenitvenega poročila tudi izhaja, da je izvedenec C.C. vrednost predmetnega zemljišča ocenil po metodi primerljivih prodaj in ugotovil, da znaša 88.920,00 EUR, pri čemer pa davčni organ v obrazložitvi izpodbijane odločbe ne pojasni, zakaj je za davčno osnovo uporabil vrednost 279.007,00 EUR in pri določitvi davčne osnove ni upošteval vrednosti predmetnega zemljišča v višini 88.920,00 EUR. Prav tako po presoji sodišča tožnik utemeljeno opozarja, da cenitev z dne 17. 10. 2011 cenilca C.C. ni bila pridobljena za namene obravnavanega davčnega postopka, temveč jo je izdelal za sodni postopek v zadevi P 2708/2009, ki se vodi pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani za drug namen, kar izhaja tudi iz navedene cenitve. Upoštevaje datum izdelave cenitvenega poročila, je bila vrednost predmetne nepremičnine ugotovljena na dan 7. 10. 2011, kar je več kot 3 leta po nastanku davčne obveznosti (15. 9. 2008). Tožnik je v postopku predložil tudi mnenje izvedenca D.D. o oceni tržne vrednosti predmetne nepremičnine na dan nastanka davčne obveznosti v višini 101.000,00 EUR, do katerega se toženka ni opredelila. Nesporno pa je tožnik že pred izdajo izpodbijane odločbe nasprotoval ugotovljeni vrednosti obravnavane nepremičnine. Tožnik je navajal in dokazoval, da je predmetna nepremičnina neuporabna, da na njej stoji zapuščen objekt, ki ni uporaben in s tem ugovarjal vrednosti obravnavane nepremičnine, ki jo je ugotovil davčni organ. Nazadnje pa ne gre zanemariti dejstvo, da je davčni organ v letu 2008, ko je odmeril DPN od predmetne nepremičnina na podlagi kupoprodajne pogodbe, za davčno osnovo vzel pogodbeno vrednost nepremičnine 67.760,00 EUR. Pri odmeri davka na darilo je isto nepremičnino ovrednotil v višini 279.007,00 EUR, pri čemer naj bi vrednost veljala ob istem stanju te nepremičnine, na isti dan. Davčni organ sicer oceni vrednost davčne osnove v vsakem postopku posebej, vendar bi moral ob tako različnih dejanskih ugotovitvah glede vrednosti obravnavane nepremičnine navesti razloge ter tudi kako je ugotovil višino davčne osnove. Obrazložitev izpodbijane odločbe pa nima drugega pojasnila kot zgolj navedbo, da je bila vrednost predmetne nepremičnine ugotovljena na podlagi cenitvenega poročila izvedenca C.C. z dne 17. 10. 2011.

15. Sodišče opozarja, da je davčni organ v letu 2008 na podlagi kupoprodajne pogodbe za predmetno nepremičnino tožniku že odmeril DPN. Davčni organ je prejel sodbo Vrhovnega sodišča RS II Ips 121/2017 z dne 25. 1. 2018, s katero je Vrhovno sodišče RS presodilo, da je pogodba z dne 15. 9. 2008, ki sta jo tožnik in pokojni tožnikov stric A.A. poimenovala kupoprodajna pogodba, dejansko prikrita darilna pogodba. Po povedanem je tožnik pri napovedi za odmero DPN na podlagi citirane pogodbe davčnemu organu navedel neresnične podatke, zato odmera DPN ni bila pravilna. Predhodno navedeno pa lahko predstavlja razlog za obnovo postopka (89. člen ZDavP-2 oz. 260. člen ZUP). V obravnavanem primeru pa gre za odmero davka na darilo na podlagi določb ZDDD na podlagi sicer istega pravnega posla, ki ga je zaradi ugotovljenih neresničnih podatkov tožnika sedaj davčni organ skladno z navedeno sodbo Vrhovnega sodišča RS pravno kvalificiral kot darilno pogodbo.

16. Po presoji sodišča iz obrazložitve izpodbijane odločbe ni mogoče ugotoviti, zakaj je davčni organ vrednost darila ocenil glede na cenitev izvedenca gradbene stroke C.C. z dne 17. 10. 2011, niti ni razvidno, kakšno vrednost slednja predstavlja. Obrazložitev izpodbijane odločbe je v tem delu nejasna in nepopolna ter ne zadostuje standardu obrazloženosti upravnih odločb v skladu s prvim odstavkom 214. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). Odločitve toženke zaradi pomanjkljive obrazložitve v tem delu ni mogoče preizkusiti, kar predstavlja bistveno kršitev določb upravnega postopka (7. točka prvega odstavka 237. člena ZUP).

17. Ker je po povedanem izpodbijana odločba nepravilna in nezakonita je sodišče na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo ter zadevo v smislu četrtega in petega odstavka istega člena ZUS-1 vrnilo prvostopenjskemu organu v ponoven postopek in odločanje. V ponovnem postopku bo moral prvostopenjski organ ugotovljene pomanjkljivosti odpraviti, pri čemer je vezan na stališča sodišča iz obrazložitve te sodbe.

18. Sodišče je v zadevi odločalo brez glavne obravnave, saj je bilo že na podlagi tožbe ter upravnih spisov očitno, da je treba tožbi ugoditi, v upravnem sporu pa ni sodeloval stranski udeleženec z nasprotnim interesom (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1).

19. Glede na to, da je sodišče tožbi ugodilo, je tožnik v skladu s tretjim odstavkom 25. člena ZUS-1 upravičen do povračila stroškov postopka v pavšalnem znesku po Pravilniku o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu. Sodišče mu je priznalo stroške v znesku 285,00 EUR, povečano za 22 % DDV, skupaj 347,70 EUR, saj je bila zadeva rešena na seji in tožnika je v postopku zastopal odvetnik. Stroške je toženka dolžna povrniti v roku 15 dni od vročitve te sodbe, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila. Plačana sodna taksa za postopek bo tožniku vrnjena po uradni dolžnosti (opomba 6.1/c Taksne tarife Zakona o sodnih taksah).

Zakon o davku na dediščine in darila (2006) - ZDDD  - člen 3, 6, 8

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 214

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

UPRS sodba I U 1964/2014, enako tudi I U 1105/2014, I U 1478/2014

UPRS sodba I U 1930/2014, enako tudi I U 1025/2014, I U 1034/2014