UPRS Sodba I U 1003/2020-31
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2021-06-10

Irena Grm (preds.), Irena Polak Remškar (poroč.), mag. Jonika Marflak Trontelj

kolektivno upravljanje avtorskim sorodnih pravic - kolektivna organizacija - reprezentativno združenje uporabnikov - tarifa za prizemeljsko radiodifuzno oddajanje komercialnih fonogramov

Izkoriščanje fonograma je množično, obsežno, poteka hitro in je nesledljivo, zaradi česar bi bilo individualno upravljanje njihovega javnega priobčevanja po naravi stvari zelo oteženo, enako kot to velja za male (avtorske) pravice. Predvajanje komercialnih fonogramov, na katerih je posneta glasba, se zato tudi po presoji sodišča po vsebini bistveno bolj približa malim avtorskim pravicam kot pa mehanski avtorski pravici oziroma izpolnjuje vse znake malih (sorodnih) pravic iz 1. točke prvega odstavka 9. člena ZKUASP, saj gre za že objavljena glasbena dela in za njihovo neodrsko priobčitev.

Sodišče se strinja s tožnikom, da obvezno kolektivno upravljanje predstavlja monopolni položaj. Vendar zgolj zaradi tega ni nedopustno. SEU je že večkrat zavzelo stališče, da monopol kolektivne organizacije sam po sebi ni v neskladju s pravili konkurence na notranjem trgu, ampak je nedopustna le zloraba prevladujočega položaja.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijano odločbo je Svet za avtorsko pravo (v nadaljevanju toženka) odločil, da se izloči člana toženke A. A. (1. točka izreka); zavrgel zahtevo Zavoda za uveljavljanje pravic izvajalcev in proizvajalcev fonogramov Slovenije (v nadaljevanju IPF, k.o.) za izdajo odločbe o določitvi tarife za čas postopka pred toženko (2. točka izreka); delno ugodil zahtevi za določitev primerne tarife za radiodifuzno oddajanje komercialnih fonogramov v komercialnih radijskih programih tako, kot izhaja iz 3. točke izreka izpodbijane odločbe; zavrnil zahtevo za odločitev o drugih spornih vprašanjih v zvezi s skupnim sporazumom (4. točka izreka); ter odločil, da bo o stroških postopka odločeno s posebnim sklepom (5. točka izreka).

2. V obrazložitvi toženka najprej utemelji, da je tožnik pasivno legitimiran v tem postopku. Zavrača njegov ugovor, da je z uvedbo Zakona o kolektivnem upravljanju avtorske in sorodnih pravic (v nadaljevanju ZKUASP) odpravljeno obvezno kolektivno upravljanje sorodnih pravic. Male pravice, med katere spadajo tudi pravice izvajalcev, katerih izvedbe so posnete na fonogramih, predvajanih v komercialnih radijskih programih, ter pravice proizvajalcev takih fonogramov (t. i. male sorodne pravice), se še naprej obvezno kolektivno upravljajo. Predlog predlagatelja, da se dosedanje obračunavanje nadomestila po sporni prihodkovni metodi zamenja s t. i. točkovno metodo, zavrača, ker kriterija dejanske poslušanosti in razširjenosti radijskega programa nista objektivna. V primerih pretežno komercialnega emitiranja je treba za izhodišče uporabiti kriterij iz 3. točke tretjega odstavka 45. člena ZKUASP. Brez glasbe ni komercialnega radijskega programa, brez tega pa ni izdajateljevih prihodkov. Zato je razumno, da je nadomestilo odvisno od prihodkov, ustvarjenih s trženjem radijskega programa, upoštevaje pri tem delež, ki ga predstavlja predvajanje glasbe v razmerju do celotnega oddajnega časa. V nadaljevanju obrazloži posamezne člene tarife iz 3. točke izreka izpodbijane odločbe.

3. Pojasni še, da je po prejemu sodbe I U 2215/2018 član sveta A. A. predlagal svojo izločitev, čemur je predsednik sveta ugodil, da se odstrani vsak dvom v neodvisnost in nepristranost toženke pri reševanju predmetne zadeve. Predlog za določitev tarife za čas trajanja postopka pred njo je zavrgla, ker ZKUASP ne predvideva možnosti izdaje take tarife, predlog za odločitev o spornih vprašanjih v zvezi s skupnim sporazumom pa je zavrnila, ker ni pristojna odločati o vprašanjih v zvezi s skupnimi sporazumi ali tarifo, ki ne veljajo več.

4. Tožnik se z izpodbijano odločbo ne strinja. V tožbi navaja, da ni reprezentativno združenje v smislu prvega odstavka 44. člena ZKUASP. V postopku je predložil skupni sporazum s primerljivo kolektivno organizacijo, tj. Združenjem SAZAS, iz katerega je razvidno, da je bil na strani izdajateljev radijskega programa sklenjen skupaj z GZS medijsko zbornico. Toženka je nepravilno štela zgolj članstvo pri tožniku in članom pripisala, da so izdajatelji radijskega programa. Tožnik zastopa interese tako radijskih kot televizijskih programov vendar ni njihov reprezentativen organ. Nadalje meni, da bi morali biti izdajatelji radijskih programov s statusom posebnega pomena izenačeni s komercialnimi radijskimi postajami in bi bilo treba reprezentativnost meriti upoštevaje tudi njih.

5. Opozarja še, da je IPF, k.o. ustanovljen kot zavod. Po zakonu člani nimajo vpliva na upravljanje zavoda. Po Zakonu o avtorski in sorodnih pravicah (v nadaljevanju ZASP) in ZKUASP pa morajo kolektivno organizacijo upravljati člani. Urad za intelektualno lastnino je IPF, k.o. sicer dal dovoljenje za kolektivno upravljanje s pravico do nadomestila za javno priobčitev neodrskih glasbenih in pisanih del, vendar to velja le za prostovoljno uveljavljanje pravic ter samo za tiste imetnike sorodnih pravic, ki imajo sedež ustvarjanja v državi članici Rimske pogodbe. IPF, k.o. tako zastopa le tiste imetnike sorodnih pravic, ki se vanj prostovoljno včlanijo.

6. V nadaljevanju tožbe povzema večino prispevka dr. Jorga Sladiča z naslovom Obvezno kolektivno upravljanje pravic proizvajalcev fonogramov, ki je bil objavljen v Pravni praksi, 2013, št. 29-30, s katerim želi podkrepiti stališče, da v 9. členu ZKUASP za upravljanje pravic proizvajalcev fonogramov ni predpisano obvezno kolektivno upravljanje. Trdi, da ne poznamo malih sorodnih pravic proizvajalcev fonogramov. Sorodna pravica avtorjev fonogramov je prej podobna mehanični kot avtorski ali mali avtorski pravici. Mehanične pravice se po naravi stvari nanašajo na fonograme (in videograme), tj. na upravljanje pravice snemanja in razmnoževanja glasbe na CD-jih, DVD-jih, filmu, z videom, po internetu. Mehanične pravice so samostojna premoženjska upravičenja, zato se pravice, ki se nanašajo na fonograme in videograme, ne morejo obravnavati kot male pravice, saj 9. in 6. člen ZKUASP kot male pravice obravnata neodrska glasbena pisana dela, ne pa fonogramov. To potrjuje tudi genetična razlaga nastanka veljavne zakonodaje.

7. Trdi, da iz razlikovanja med veliko pravico, ki velja za odrska dela, in malimi pravicami za glasbena neodrska dela izhaja, da se velika in mala pravica nanašata le na avtorsko, ne pa na sorodne pravice. Pojem malih pravic je nastal zaradi varstva avtorja, ki naj se ne ukvarja z malenkostmi. Položaj proizvajalcev fonogramov je drugačen, saj nimajo moralne pravice, premoženjska pravica pa je strogo omejena na izkoriščanje nosilca, na kateri je fiksiran zvok. Proizvajalci fonograma nastopajo na trgu zaradi pridobivanja dobička in imajo zgolj premoženjske pravice. Zato je namen njihove sorodne pravice dosežen že z individualnim upravljanjem. Pri današnji tehnologiji monopolni položaj poizvajalca fonogramov v obliki obveznega kolektivnega upravljanja pomeni nesorazmerno dajanje prednosti določenemu segmentu podjetij v razmerju do uporabnikov, kar pomeni izkrivljanje konkurence in je vprašljivo glede na 74. člen Ustave in 102. člen Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljevanju PDEU).

8. Tožnik v tožbi še opisuje okoliščine, iz katerih po njegovem mnenju izhaja pristranost iz postopka izločenega člana toženke A. A. To, da se tarifa v izpodbijani odločbi kljub njegovi zločitvi ni v ničemer spremenila, pomeni, da je njegova vloga bistveno vplivala na višino tarife. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe tudi ne izhaja, katere pravice naj bi zastopale tuje kolektivne organizacije, katerih tarifo je toženka primerjala, in kakšna so njihova dovoljenja, zato je primerjala neprimerljivo. Ker tarifa določa minimalni znesek, je neveljavna in nedovoljena, ker malim izdajateljem onemogoča enakovredno sodelovanje na trgu. Sodišče evropske unije (v nadaljevanju SEU) je že odločilo, da je določanje fiksnega zneska kot nadomestilo za uporabo avtorskega dela prepovedano (zadeva C 52/07). Da je določitev minimalne tarife nezakonita, izhaja tudi iz sklepa Vrhovnega sodišča II Ips 44/2018. Predlaga, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi oziroma ugotovi, da je nezakonita in da predmetna tarifa ni veljavna. Uveljavlja tudi povrnitev stroškov tega postopka.

9. Toženka je sodišču poslala upravni spis, na tožbo pa ni odgovorila.

10. Stranka z interesom v odgovoru na tožbo navaja, da je pasivna legitimacija pravilno ugotovljena. Neutemeljene so tožnikove navedbe glede uporabnikov, ki imajo status posebnega pomena, saj je treba razlikovati med komercialnimi in nekomercialnimi radijskimi postajami zaradi različnih virov financiranja ter vsebin, ki jih morajo zagotavljati radijski programi posebnega pomena. Predmetni postopek se je vodil zgolj za določitev tarife za komercialne radijske programe.

11. Trdi, da tožnikovo stališče, da je sorodna pravica vredna manj kot avtorska, zanika tudi mednarodna praksa, ki vse bolj izenačuje ali celo presega višine tarif za sorodne pravice v primerjavi z avtorsko. Pri tem je primerjava brezpredmetna, saj gre za ločene pravice. Zakonska ureditev v 4. členu ZASP in 6. členu ZKUASP izenačuje avtorsko in sorodne pravice v vseh delih, ki se nanašajo na kolektivno upravljanje pravic. Za priobčitev neodrskih glasbenih in pisanih del javnosti je določeno obvezno kolektivno upravljanje. Obvezno kolektivno upravljanje je zaradi količine razmerij med imetniki pravic in uporabniki nujno, saj je upravljanje pravic na delih, ki se javno in množično priobčujejo, zaradi hitrosti, obsežnosti in nesledljivosti izkoriščanja na individualni ravni praktično nemogoče, na drugi strani pa so imetniki pravic uporabniku nedostopni, neznani ipd. Da kolektivno upravljanje po ZKUASP ni spremenjeno glede na ZASP izhaja tudi iz predloga zakona, saj je predlagatelj zapisal, da je za najbolj množične primere uporabe avtorskih del še naprej določeno obvezno kolektivno upravljanje.

12. Neutemeljene so tudi tožnikove navedbe o tem, da naj bi toženka primerjala neprimerljivo. Stranka z interesom je v postopku predložila številne prevode tarif istovrstnih kolektivnih organizacij na istovrstnih delih, za istovrstno uporabo. Predložila je tudi primerjalno analizo mednarodne organizacije IFPI, ki jasno opredeljuje, da se tarife nanašajo na pravice izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. Verodostojnost tarif je bila med upravnim postopkom nesporna, tako da gre v tožbi za nesubstancirane novote, ki naj jih sodišče ne upošteva. Tožnica napačno razume sodbo C-52/07, minimalna tarifa je prisotna v večini držav, je pa urejena različno. Sodba II Ips 44/2018 ni v nobeni povezavi s predmetno zadevo. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne in uveljavlja povračilo stroškov postopka.

13. V dokaznem postopku je sodišče vpogledalo dovoljenje za kolektivno upravljanje pravic z dne 7. 11. 2000, skupni sporazum o pogojih in načinih uporabe varovalnih del iz repertoarja Zavoda IPF v lokalnih in regionalnih radijskih programih posebnega pomena ter v višini nadomestil za njihovo uporabo s prilogo, skupni sporazum o uporabi glasbenih avtorskih del iz repertoarja Združenja SAZAS v radijskih programih, ki nimajo statusa posebnega pomena v Republiki Sloveniji, številka 2018 z dne 1. 3. 2018 s prilogo, izjavo IFPI glede tarif za komercialne radijske postaje, zapisnik o drugem in tretjem naroku za ustno obravnavo, zapisnik o zaslišanju E. E. in ostale listine v upravnem spisu ter zaslišalo zakonitega zastopnika tožnika E. E.

15. Po 130. členu ZASP je dolžan uporabnik, če se fonogram, ki je bil izdan za komercialne namene, ali njegov posnetek, uporabi za radiodifuzno oddajanje ali kakšno drugo obliko javne priobčitve, vsakokrat plačati proizvajalcu fonogramov enkratno primerno nadomestilo (prvi odstavek). Polovico nadomestila iz prejšnjega odstavka mora proizvajalec fonogramov izplačati izvajalcem, katerih izvedbe so posnete na uporabljenem fonogramu, če niso s pogodbo med njimi določeni drugačni deleži (drugi odstavek). V obravnavani zadevi je toženka na podlagi 53. člena ZKUASP določila tarifo za eno od oblik javne priobčitve komercialnih fonogramov, in sicer za njihovo oddajanje v komercialnih radijskih programih. Med strankami je sporno, ali ZKUASP za upravljanje pravice do nadomestila za to uporabo določa obvezno kolektivno upravljanje in v zvezi s tem ali je stranka z interesom upravičeni zastopnik izvajalcev in proizvajalcev komercialnih fonogramov.

16. Po 1. točki prvega odstavka 9. člena ZKUASP imetnik pravic ne glede na drugi odstavek 7. člena tega zakona upravlja svoje pravice na že objavljenih avtorskih delih le prek kolektivne organizacije (obvezno kolektivno upravljanje), če gre za priobčitev javnosti neodrskih glasbenih in pisanih del, razen pravice dajanja na voljo javnosti iz 32.a člena ZASP. Po 6. členu ZKUASP se določbe tega zakona, ki se nanašajo na avtorsko pravico, smiselno uporabljajo tudi za sorodne pravice, razen določb o večozemeljskih licencah za spletno uporabo glasbenih del. O tem, da so pravice izvajalcev in proizvajalcev fonogramov sorodne pravice, ne more biti dvoma, saj ZASP v posebnem, petem poglavju z naslovom "sorodne pravice" izrecno obravnava tako pravice izvajalcev (1. oddelek) kot pravice proizvajalcev fonogramov (2. oddelek). Glede na to pa je za pravico iz 130. člena ZASP določeno obvezno kolektivno upravljanje, saj gre za priobčitev javnosti neodrskih glasbenih in pisanih del, tj. za t.i. male pravice, ki se lahko upravljajo samo kolektivno, kar je glede na 6. člen ZKUASP treba smiselno upoštevati tudi pri sorodnih malih pravicah, če izpolnjujejo štiri znake, ki so značilni za male pravice, tj. da gre za glasbena in pisana dela, da so ta dela že objavljena, da gre za javno priobčitev in da ta ni odrska.

17. Tožnik obveznemu kolektivnemu upravljanju ugovarja, češ da sorodna pravica avtorjev fonogramov nima značilnosti male avtorske pravice ampak mehanične avtorske pravice. Mehanske avtorske pravice so urejene v 23. členu ZASP, po katerem ima avtor izključno pravico, da se delo fiksira na materialnem nosilcu ali drugem primerku. Ker je ta pravica izključna, proizvajalec fonograma brez avtorjeve privolitve ne sme uporabiti avtorskega dela za njegovo fiksiranje na nosilec. Razmerja v zvezi s tem izkoriščanjem avtorske pravice pa lahko stranki brez večjih ovir uredita pogodbeno, saj (še) ne gre za množično uporabo avtorskega dela. Mehanskih avtorskih pravic tako ni težko upravljati individualno, seveda pa lahko avtor za upravljanje s to pravico pooblasti kolektivno organizacijo.

Dovoljenje avtorja, da proizvajalec fonograma (prvič) posname izvedbo njegovega dela na materialni nosilec zaradi izključnosti in enkratnosti take uporabe ni primerljivo z javnim priobčevanjem v komercialne namene izdanega fonograma. Ko so namreč zvoki prvič posneti, tj. fiksirani na fonogram, ravno fonogram, ki je bil izdan za komercialne namene oziroma njegov posnetek, omogoča njihovo množično javno priobčevanje (in tudi privatno reproduciranje). Zato je ZASP določil, da posebno dovoljenje izvajalca in proizvajalca fonograma za uporabo sploh ni potrebno, ampak je za vse načine uporabe fonograma zagotovljena le poplačilna pravica (ne pa izključna). Izkoriščanje fonograma je torej množično, obsežno, poteka hitro in je nesledljivo, zaradi česar bi bilo individualno upravljanje njihovega javnega priobčevanja po naravi stvari zelo oteženo, enako kot to velja za male (avtorske) pravice. Predvajanje komercialnih fonogramov, na katerih je posneta glasba, se zato tudi po presoji sodišča po vsebini bistveno bolj približa malim avtorskim pravicam kot pa mehanski avtorski pravici oziroma izpolnjuje vse znake malih (sorodnih) pravic iz 1. točke prvega odstavka 9. člena ZKUASP, saj gre za že objavljena glasbena dela in za njihovo neodrsko priobčitev.

18. Tega, da gre za malim avtorskim pravicam sorodno (malo) pravico, ne spremeni niti dejstvo, da so proizvajalci fonograma (tudi) podjetja, ki prevzamejo podjetniško pobudo in odgovornost za prvi posnetek zvokov, saj to na naravo pravice, namen in način uporabe komercialnih fonogramov ne vpliva. Poleg tega je treba upoštevati še sorodne pravice izvajalcev, ki so zaradi enotnega nadomestila neločljivo povezane s pravico proizvajalca fonograma. Tudi zato bi bilo individualno upravljanje pravic na teh delih, ki se javno priobčujejo, oteženo, in sicer ne zgolj za tiste izvajalce, ki ne ustvarjajo takšnih "hitov", ki bi omogočali dovolj visoke prihodke, da bi pokrivali stroške individualnega upravljanja, ampak tudi za uporabnike, ki so ravno v primeru indiviudalnega upravljanja izpostavljeni zahtevkom izvajalcev in proizvajalcev fonogramov, s katerimi morda sicer sploh ne bi mogli stopiti v stik ali pa bi bila cena teh del zanje previsoka.

19. Sodišča v to, da zakon ne določa obveznega kolektivnega upravljanja obravnavane sorodne pravice, ne prepriča niti razvoj zakonodaje, na katero se sklicuje tožnik. ZASP je prvotno v 6. točki prvega odstavka 147. člena res določal, da se kolektivno uveljavlja tudi reproduciranje glasbenih in književnih del na fonograme in videograme (mehanične pravice). Vendar pa dejstvo, da je ZASP-B v 147. členu določil, da je kolektivno upravljanje obvezno le v štirih primerih, med katerimi ni upravljanja mehaničnih pravic, ne potrjuje tega, kar trdi tožnik, namreč da iz tega izhaja, da se pravice proizvajalcev fonogramov (in izvajalcev) ne upravljajo obvezno kolektivno. Pravice proizvajalcev fonogramov (in izvajalcev) namreč, kot je sodišče že pojasnilo, nimajo narave mehanične (avtorske) pravice, ampak imajo značilnosti t. i. male pravice. Pri tem tudi ne drži stališče tožnika, da določbe o obveznem kolektivnem upravljanju priobčitve neodrskih glasbenih del javnosti niso primerne za uporabo v primeru sorodnih pravic proizvajalcev fonogramov, ker se po vsebini nanašajo na že objavljena avtorska dela, sorodna avtorska pravica proizvajalca fonograma pa se nanaša zgolj na prvi posnetek. Pojem enkratnega nadomestila ne pomeni, da se izplača zgolj za prvi posnetek, ampak pomeni, da je nadomestilo eno samo za proizvajalce fonogramov in izvajalce (122. člen ZASP) in da bo vsak uporabnik prejel le en sam račun za njegovo plačilo. To nadomestilo se deli med njima.

Proizvajalec fonograma pa je upravičen do nadomestila za vse nadaljnje javne priobčitve in si ga deli z izvajalcem.

20. Ker sodišče sodi, da je upravljanje pravic, za katere je v izpodbijani odločbi določena tarifa, obvezno, pa zavrača tudi tožbeni ugovor, da bi moral IPF, k.o. dokazati, ali sploh zastopa imetnike pravic in koliko jih je. IPF, k.o. ima na podlagi dovoljenja št. 800-9/96 z dne 7. 11. 2020 pravico kolektivno uveljavljati pravice na že objavljenih fonogramih v primeru njihovega izkoriščanja, med drugim tudi v primeru njihove javne priobčitve (male glasbene pravice), vključno z javnim prenašanjem in radiodifuzno retransmisijo. Zato ima v skladu s 53. členom ZKUASP zakonsko pooblastilo, da v postopku določanja tarife za javno priobčitev komercialnih fonogramov v komercialnih radijskih programih pred toženko zastopa interese proizvajalcev fonogramov in izvajalcev in za to niso potrebna njihova pooblastila. Tožnik ugovarja še, da stranka z interesom ne bi smela biti ustanovljena kot zavod oziroma da ji, ker je organizirana kot zavod in ne kot kolektivna organizacija, upravljanje ne bi smelo biti zaupano. Ker je navedeno dovoljenje izdano v posebnem upravnem postopku in je pravnomočno, ta ugovor v obravnavanem postopku že iz tega razloga ni upošteven, tako da sodišče načina upravljanja stranke z intreresom ni ugotavljalo. To, da naj bi dovoljenje veljalo le za prostovoljno upravljanje in samo za tiste imetnike sorodnih pravic, ki imajo sedež ustvarjanja v državi članici Rimske pogodbe, kot tožnik zatrjuje v tožbi, pa iz njega ne izhaja.

21. Nadalje je med strankami sporno, ali ima tožnik lastnost reprezentativnosti skladno s prvim odstavkom 44. člena ZKUASP, po katerem so (..) reprezentativna tista združenja uporabnikov, ki predstavljajo večino uporabnikov na področju neke dejavnosti glede na njihovo število ali če jim zakon priznava reprezentativnost.

22. Glede na to zakonsko določbo je najprej relevantno, kdo je pri priobčitvi komercialnih fonogramov javnosti pri radiodifuznem oddajanju komercialnih radijskih programov uporabnik. Sodišče se strinja s toženko, da je uporabnik tisti, kdor izdaja komercialne radijske programe, torej izdajatelji teh programov, ki so vpisani v razvid medijev Ministrstva za kulturo in imajo za to potrebno dovoljenje AKOS. Stališče tožnika, da bi bilo treba pri merjenju reprezentativnosti upoštevati, da so na trgu udeleženi tudi radijski programi s statusom lokalnega ali regionalnega radijskega programa, ni utemeljeno. Gospodarsko interesno združenje lokalnih in regionalnih radijskih postaj Slovenije je z IPF, k.o., 10. 6. 2013 sklenilo skupni sporazum o pogojih in načinih uporabe varovalnih del iz repertoarja zavoda IPF v lokalnih in regionalnih radijskih programih posebnega pomena ter o višini nadomestil za njihovo uporabo. Iz njega izhaja, da se nanaša izključno na izdajatelje teh programov, njihovo drugačno obravnavo pa po presoji sodišča terja že Zakon o medijih, saj zanje predpisuje določene obvezne programske vsebine (77., 78., in 79. člen Zakona o medijih), ki za komercialne radijske programe ne veljajo. Zato je toženka ravnala pravilno, ko jih pri ugotavljanju, ali je tožnik reprezentativen organ v postopku, ni upoštevala.

23. Sodišče se tudi ne strinja s stališčem tožnika, da bi morala toženka pri ugotavljanju reprezentativnosti izhajati iz drugih kriterijev, tj. dobičkonosnosti, poslušanosti in dosega komercialnih radijskih postaj oziroma "medijske krajine, iz katere izhajajo deleži izdajateljev radijskih postaj". Po presoji sodišča ugotavljanje reprezentativnosti združenja za njegove člane po drugih merilih ne bi bilo v skladu z zakonsko zahtevo, saj komercialne fonograme v komercialnih radijskih postajah predvaja, torej uporablja, vsak, ki jih javno priobčuje, pri čemer ni relevantno, kakšno poslušanost ima in kakšen dobiček dosega. Sodišče še ugotavlja, da bi bilo ugotavljanje reprezentativnosti po teh kriterijih tudi nesorazmerno težko, odvisno od meritev, (različnih) interpretacij teh meritev, nenazadnje pa bi se v času trajanja postopka pogosto spreminjalo. Podjetja namreč zaključujejo računovodske izkaze enkrat letno in dobiček, prihodki ter ostale finančne kategorije, ki iz njih izhajajo niso vsako leto enake. Tudi doseg radijskih postaj ni nujno vsa leta trajanja postopka enak, saj lahko AKOS v času veljavnosti odločbe o dodelitvi radijske frekvence pogoje oddajanja spremeni (57. člen Zakona o elektronskih komunikacijah).

24. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane odločbe, je toženka na podlagi vpogleda v seznam izdajateljev komercialnih radijskih postaj, ki ga je 10. 3. 2020 v spis predložil IPF, k.o., in primerjavo tega seznama s podatki iz javno objavljenih razvida medijev pri Ministrstvu za kulturo, registra radijskih programov in izdajateljev pri AKOS ter seznama članov tožnika po sodnem registru AJPES, ugotovila, da je v Republiki Sloveniji 34 izdajateljev komercialnih radijskih programov, ki skupaj emitirajo 69 radijskih programov. Od tega je 20 oziroma 59 odstotkov izdajateljev članov tožnika, medtem ko je programski delež še nekoliko večji, saj člani tožnika eimitirajo 45 oziroma 65 odstotkov od skupno 69 komercialnih radijskih programov. Sklicuje se tudi na dokazno gradivo, ki ga je zbrala v ponovljenem postopku.

25. Tožnik je na naroku pojasnil, da ugovarja (tudi) temu izračunu reprezentativnosti, pri čemer pa se je na poziv sodišča, naj konkretno pojasni, v čem je izračun napačen, skliceval le na števila, obstoječa v času naroka. V tem času naj bi bilo 32 izdajateljev komercialnih radijskih postaj in od teh le 7 članov tožnika. Sodišče v zvezi s tem poudarja, da se v upravnem sporu Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) uporablja le, če Zakon o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne določa drugače. Po ZUS-1 pa, razen v primeru sojenja v sporu polne jurisdikcije, sodišče presoja zakonitost izpodbijane odločbe, ki jo izda upravni organ. Organ mora, če iz predpisa ne izhaja drugače, upoštevti stanje na dan njene izdaje. To izhaja tudi iz 52. člena ZUS-1, ki določa, da se v upravnem sporu nova dejstva in novi dokazi lahko upoštevajo kot tožbeni razlogi le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji postopka izdaje upravnega akta (in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta). Podatki na dan izvedbe naroka torej niso upoštevni.

26. Ker je toženka izračun opravila z vpogledom v javne registre, ne da bi to, kar je tedaj iz njih izhajalo, dokumentirala oziroma natisnila in vključila v upravni spis, sodišče ni moglo z gotovostjo preveriti, ali je pravilno ugotovila stanje na dan izdaje odločbe. Lahko je preverilo le stanje v času trajanja upravnega postopka, saj je stranka z interesom dne 29. 4. 2014 v spis predložila izpis iz AJPES za tožnika (v upravnem spisu označen z A127 -A144). Sodišče je zato primerjalo podatke iz tega izpisa in seznama izdajateljev komercialnih radijskih programov, ki ga je stranka z interesom vložila v spis 10. 3. 2020, ki je tudi priloga sporazuma z Združenjem SAZAS, v katerem je navedenih 34 izdajateljev komercialnih radijskih programov. To število tudi za tožnika ni sporno, saj je na naroku navedel, da sta "v tem času dva ugasnila". Iz tega izpisa izhaja, da so bili 29. 4. 2014 člani tožnika naslednji izdajatelji komercialnih radijskih programov: G., d.o.o., H., d.o.o., I., s.p., J., d.o.o., K., d.o.o., L., d.o.o., M., d.o.o., N., d.o.o., O., d.o.o., P., d.o.o., R., d.o.o., S., d.o.o., Š., d.o.o., T., d.o.o., U., d.o.o., V., d.o.o., Z., d.o.o. in Ž., d.o.o., kar je torej 18 izdajateljev komercialnih radijskih programov (od 34) oziroma 52,94 %. V skladu s 44. členom ZKUASP je to večina uporabnikov – izdajateljev komercialnih radijskih programov, kar pomeni, da je bila reprezentativnost tožnika med postopkom izkazana. Če sodišče na podlagi izvedenih dokazov ne more zanesljivo ugotoviti kakega dejstva, pa sklepa o njem na podlagi pravila o dokaznem bremenu (215. člen ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1). Dejstvo je namreč, da bi moral tožnik, če se z izračunom toženke ni strinjal, stanje na dan izdaje odločbe preveriti, ko je prejel odločbo, in v tožbi s konkretnimi podatki in izpisi iz registrov dokazovati, da je toženka napačno izračunala delež članov tožnika, ki so izdajatelji komercialnih radijskih programov glede na vse izdajatelje komercialnih radijskih programov. Tega ni storil, čeprav je dokazno breme za dokazovanje drugačnega dejanskega stanja, kot ga je ugotovila toženka, na njem. V tožbi je navajal le to, da toženka ni upoštevala, da so v združenje vključeni tudi izdajatelji televizijskih programov in da bi morala toženka utemeljevati, zakaj ne verjame izpovedi E. E., da tožnik ni reprezentativno združenje. Na naroku pa je navajal zgolj podatke po današnjem stanju, ki za odločanje o zakonitosti odločbe ne morejo biti relevantni. Tožniku tako trditve, da naj bi bil izračun napačen, ni uspelo dokazati.

27. Glede na navedeno je toženka po presoji sodišča pravilno ugotovila, da je bil tožnik v upravnem postopku reprezentativen organ uporabnikov. Tega ne spremeni niti dejstvo, da so sporazum z Združenjem SAZAS sklenili Gospodarska zbornica Slovenije – Medijska zbornica in E. E. s pooblastili izdajateljev. Pri tem tudi iz tega sporazuma izhaja, da so stranke ugotovile, da se za uporabnika šteje izdajatelj radijskega programa, ki nima statusa izdajatelja posebnega pomena v Republiki Sloveniji in ki je vpisan v razvid medijev in ima izdano dovoljenje za radiodifuzno oddajanje ter kot tak ustvarja prihodke ali stroške iz naslova radijske dejavnosti za radijski program izdajatelja, ki je vpisan v razvid medijev (9. alineja 1. člena). Glede reprezentativnosti iz seznama, ki je pripet k sporazumu in je identičen seznamu, ki ga je v spis 10. 3. 2020 vložila stranka z interesom, izhaja, da je 20 od 34 izdajateljev članov GZS-Medijske zbornice. Drži torej, da je bila tudi GZS-Medijska zbornica po teh podatkih reprezentativen organ in bi po presoji sodišča glede na določbo 44. člena ZKUASP lahko sama sklenila sporazum z Združenjem SAZAS pri čemer ni nezakonito, če je podpisnik še kateri od izdajateljev (ki jih je zastopal E. E.). Ne pomeni pa to, da je reprezentativnost zagotovljena zgolj, če na strani uporabnikov nastopajo vsa obstoječa združenja uporabnikov ali celo vsi izdajatelji radijskih programov. Po zakonu zadostuje, da je v postopku udeleženo eno združenje, pod pogojem, da predstavlja večino uporabnikov na področju neke dejavnosti.

28. Toženka tudi pravilno ugotavlja, da iz Pogodbe o ustanovitvi Gospodarskega interesnega združenja ... izhaja, da je dejavnost združenja, med drugim kolektivno zastopanje na področju avtorskih in sorodnih pravic, cilj združenja pa je tudi zastopanje interesov članov in sodelovanje pri oblikovanju predpisov in drugih aktov na področju radiodifuznih radijskih in televizijskih medijev (8. člen pod prvič). Zakoniti zastopnik tožnika je E. E., zato se sodišče strinja s toženko, da lahko upoštevaje določbe Zakona o gospodarskih družbah veljavno izjavlja voljo združenja, katerega člani so (tudi) izdajatelji komercialnih radijskih prgramov, ne da bi za to potreboval njihova pooblastila, kar velja tudi za udeležbo v sodnih in upravnih postopkih. Trditev tožnika, da naj bi statut pooblaščal E. E. zgolj za pogajanja, ne pa tudi za sklepanje tarif, je tako neutemeljena. Sicer pa se v upravnem postopku med strankama tarifa ni sklepala, ampak jo je toženka določila z izpodbijano odločbo upoštevaje pri tem kriterije iz 45. člena ZKUASP. V skladu z zakonom ima ta odločba značaj splošnega akta, torej predpisa.

29. Tožnik je še navedel, da naj bi številni izdajatelji komercialnih radijskih programov med postopkom iz tožnika izstopili, vanj naj bi bilo vključenih le še sedem. Če to drži, tožnik v času odločanja o tožbi ni več reprezentativen organ. Ne glede na to pa je sodišče štelo, da je aktivno legitimiran za tožbo, saj je kot stranka sodeloval v upravnem postopku (prvi odstavek 17. člena ZUS-1).

30. Sodišče se strinja s tožnikom, da obvezno kolektivno upravljanje predstavlja monopolni položaj. Vendar zgolj zaradi tega ni nedopustno. SEU je že večkrat zavzelo stališče, da monopol kolektivne organizacije sam po sebi ni v neskladju s pravili konkurence na notranjem trgu, ampak je nedopustna le zloraba prevladujočega položaja. V nasprotju s 102. členom PDEU je, če kolektivna organizacija svoj položaj izkorišča tako, da negativno vpliva na trgovanje med državami članicami. V skladu s sodno prakso SEU je cena nepoštena takrat, kadar obstaja pretirano nesorazmerje med stroški izdelave proizvoda in njegovo ceno, tj. če ne obstaja razumna povezana med ceno in ekonomsko vrednostjo storitve

oziroma če tarifa precej odstopa od drugih istovrstnih v drugih državah članicah, pa za to ni objektivno opravičljivih razlogov.

Dejstvo, da je za upravljanje neke pravice določeno obvezno kolektivno upravljanje samo po sebi torej še ne pomeni, da je prišlo do zlorabe monopolnega položaja ali izkrivljanja konkurence, tožnik pa konkretnih razlogov, da naj bi zlorabo položaja predstavljala konkretna izpodbijana tarifa, v tožbi ne navaja. Zato jih sodišče tudi ni moglo presojati. Sicer pa je tudi Ustavno sodišče že zavzelo stališče, da kolektivno upravljanje pravic proizvajalcev fonogramov in izvajalcev ter določanje nadomestila za uporabo s strani toženke, samo po sebi ne predstavlja nedopustnega izkrivljanja konkurence. V svoji odločbi U-I-240/10 z dne 16. 5. 2013 je namreč izpostavilo, da je monopolni položaj kolektivnih organizacij, ki je še bolj zaostren pri obveznem kolektivnem upravljanju, zaželen zaradi pozitivnih učinkov, ki jih ima za imetnike pravic in uporabnike varovanih del. Prinaša pa tudi slabosti, in sicer je ena izmed njih, da lahko kolektivna organizacija uveljavi tarifo v višini, ki presega nadomestilo, ki gre po ZASP imetniku poplačilne pravice. Smisel omejitev ZASP za delovanje kolektivnih organizacij (dovoljenje državnega organa za delovanje, zahteva za neprofitnost delovanja in instrumenti presojanja tarif) je prav preprečevanje negativnih učinkov monopola z omejitvami avtorskopravne narave.

31. Tožnik je v tožbi ugovarjal tudi vsebini tarife, in sicer je sodišče s tem v zvezi razbralo tri tožbene razloge. Tožnik je navajal, da je tarifa kljub izločitvi A. A. ostala enaka, kar kaže, da je njegova vloga bistveno vplivala na višino tarife. Nadalje je menil, da tarifa ni ustrezna, ker toženka ni obrazložila, katere pravice naj bi zastopale tuje kolektivne organizacije in ker je primerjala neprimerljivo, nedovoljena in neveljavna pa naj bi bila tudi, ker določa minimalni znesek.

32. Tožnik je na naroku za glavno obravnavo dopolnjeval te tožbene navedbe oziroma širil tožbene razloge v zvezi s samo tarifo. Navedbe iz upravnega spisa niso del upravnega spora oziroma tožbe, zato so, četudi bi bile usmerjene v višino tarife v tem upravnem sporu neupoštevne. Tožba je samostojna vloga, s katero se začne upravni spor in mora sama jasno vsebovati vse predpisane sestavne dele in vsebinske utemeljitve, ki jih tožnik naslavlja na sodišče.

Poleg tega je sodišče v upravnem sporu po 40. členu ZUS-1 vezano na tožbeni predlog. Tožbeni predlog opredeljujejo vsebinske navedbe, s katerimi tožnik nasprotuje dejanskim in pravnim stališčem izpodbijanega upravnega akta in ki naj jih sodišče presodi.

Nadalje sodišče v upravnem sporu na pravilno uporabo materialnega prava ne pazi po uradni dolžnosti.

Pri tem je treba upoštevati še, da je tožba v upravnem sporu pravno sredstvo, ki se lahko vloži le v roku 30 dni od vročitve dokončne odločbe oziroma v 5. členu ZUS-1 naštetih sklepov, v njej pa mora tožnik med drugim navesti tudi, zakaj toži, ter predlagati, kako in v čem naj se upravni akt odpravi ali ugotovi njegova nezakonitost. Uveljavljanje novega tožbenega razloga po poteku navedenega zakonsko določenega roka ni dopustno.

33. Sodišče torej presoja zgolj tožbene razloge, ki jih je tožnik uveljavljal v tožbi, vloženi v zakonitem roku. Zato ne bo obravnavalo tožnikovega ugovora, izpostavljenega šele na naroku, da tožnik nasprotuje 6. členu tarife, ki določa, da če zavezanec za plačilo nadomestila v 30 dneh po koncu vsakega četrtletja tekočega koledarskega leta kolektivni organizaciji ne dostavi tam naštete dokumentacije, velja za vsak radijski program, za katerega niso predloženi podatki, mesečna tarifa 37.426,82 EUR. Na naroku je tožnik navedel, da niti ZKUASP niti ZASP penalov ne določata kot del tarife, prav tako pa jih ne poznajo druge ureditve. Penali niso dovoljeni, ker ne gre za denar, ki bi prihajal od uporabe varovanega dela. Trdil je sicer, da naj bi tej določbi tarife ugovarjal v drugem in tretjem odstavku točke IV. tožbe, češ da 6 točka tarife ni nadomestilo, ki izhaja iz v tej točki tožbe navedenih določb ZASP. Sodišče ugotavlja, da je tožnik v drugem odstavku IV. točke tožbe prepisal 130. in 120. člen ZASP, vendar s tem v zvezi ni postavil nobene trditve, medtem ko je v prvem odstavku ugovarjal organizaciji IPF, k.o. v obliki zavoda. V tretjem odstavku IV. točke tožbe pa je razložil, da je nadomestilo za izvajalce in proizvajalce fonogramov eno samo, da vsaki kategoriji pripada delež in da je to koncept, ki izhaja Rimske konvencije, ki ga ohranja tudi pogodba WIPO, pri čemer državam prepušča drugačno ureditev. Navajal je še, da Direktiva 2006/115/ES predvideva, da se enkratno nadomestilo pravično razdeli med izvajalce in proizvajalce fonogramov. Sodišče v teh povedih (in tudi v nobenih drugih) ni zaznalo, da bi tožnik ugovarjal zoper 6. člen tarife, češ da gre za kršitev zakonskih meril, po katerih mora toženka določiti tarifo. Zato presoje, ali je ta določba po temelju in višini v skladu z merili, ki jih za določanje tarife določa 45. člen ZKUASP, ne sme opraviti. Kar se tiče tožnikovega pojasnila, danega na naroku, da „izpodbija celo tarifo“, pa mora sodišče še enkrat pojasniti, da na pravilno uporabo materialnega prava ne pazi po uradni dolžnosti. Zato bi moral tožnik to, zakaj je toženka po njegovem prepričanju z izpodbijano odločbo oziroma v njej sprejetimi določili tarife, kršila predpis, izrecno pojasniti že v tožbi.

34. Toženka v izpodbijani odločbi utemeljuje vsebino tarife s tem, da je primerljiva s tarifami, ki veljajo v EU, kjer je praktično brez izjeme v veljavi t. i. prihodkovna metoda. Zasnovana je po vzoru tarifnih ureditev Nemčije in Avstrije, pri čemer so upoštevane nekatere posebnosti slovenskega radijskega trga, pretekla ureditev in izkušnje na področju kolektivnega upravljanja predmetnih pravic. Temelji na vštevanju vseh prihodkov, ki se ustvarijo na podlagi emitiranja komercialnega radijskega programa v obračunsko osnovo. Kot korektiv, s katerim se lahko obračunska osnova zniža, služijo olajšave iz naslova plačanih posredniških provizij, pristojbin ali pogodbeno dogovorjenega znižanja. Nato obrazloži še posamezne člene tarife, in sicer navaja, da so v 1. členu predmetne tarife določeni trije tarifni razredi, umestitev zavezanca v določen tarifni razred pa je odvisna od deleža uporabe glasbe v 24-urnem oddajnem času. Tak sistem je uveljavljen v številnih državah članicah EU (npr. v Španiji, Grčiji, Nemčiji, Romuniji), na istem principu pa je temeljil tudi skupni sporazum. Višine tarifnih postavk temeljijo predvsem na nemški in avstrijski tarifi, izhodiščno vrednost v najvišjem tarifnem razredu pa je bilo treba nekoliko znižati, upoštevaje večjo razvitost radijskega trga kot velja za Slovenijo. Vendar znižanje ne sme biti preveč izdatno, ker je pomen varovanih vsebin za komercialno radijsko dejavnost povsod enak in je ključen.

35. Ugotavlja še, da je le v redkih državah članicah Evropske unije odmerna stopnja nižja od 4 % oziroma da iz izjave IFPI z dne 15. 8. 2017, ki je tožnik ni nikoli substancirano prerekal, izhaja, da se najvišje tarifne postavke gibljejo med 4 in 8 % od ustvarjenih prihodkov. Na Danskem in Finskem je odstotek še višji, nižji pa je v državah, v katerih je bruto domači proizvod na prebivalca nižji kot v Sloveniji (Poljska, Hrvaška, Romunija, Latvija), in v Italiji. Najvišja odmerna stopnja je tako določena v višini 4 % od osnove in se znižuje glede na delež emitiranja glasbe v programu za en odstotek do odmerne stopnje 2 % od osnove, saj nižjih minimalnih odmernih stopenj v Evropski uniji praktično ni, z izjemo Španije in Grčije. Z 2. in 5. členom tarife so opredeljene obračunska osnova in olajšave, s čimer se udejanja zahteva iz tretjega odstavka 45. člena ZKUASP, da se mora v tarifi zrcaliti ekonomska vrednost pravic, ki so predmet uporabe, saj je za komercialne radijske programe značilna zveza med predvajanjem komercialno izdanih fonogramov in ustvarjanjem prihodkov iz naslova trženja takega radijskega programa. Glede na to je primerno, da so zneski nadomestila v skladu s kriterijema iz 3. in 4. točke tretjega odstavka 45. člena ZKUASP odvisni od prihodkov. Kot korektiv za znižanje obsega prihodkov, ki tvorijo obračunsko osnovo, sta določeni dve vrsti olajšav, in sicer olajšava, ki ima podlago v agencijskih provizijah, plačanih pristojbinah, ter pogodbena olajšava, katere predpogoj je korektno izpolnjevanje obveznosti v razmerju do kolektivne organizacije, kot izhaja iz drugega odstavka 4. člena in 5. člena predmetne tarife.

36. Sodišče kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor, da naj bi bila tako določena tarifa neprimerna oziroma nezakonita, ker je kljub izločitvi A. A. ostala enaka. Dejstvo, da je tarifa tudi v ponovljenem postopku po izločitvi A. A. ostala enaka, ne pomeni, da je njegova vloga bistveno vplivala na višino trife, kot zmotno meni tožnik. Ravno nasprotno, dejstvo, da je organ po izločitvi članov (torej v drugačni sestavi) sprejel enako odločitev, kaže na to, da njegova vloga ni bila odločilna. Zmotno je zato tožnikovo naziranje, da je vsaka tarifa, ki ni drugačna od tarife iz odločbe št. 31229-1/2014-77 z dne 12. 9. 2018, ki je bila izpodbijana v zadevi I U 2215/2018, že iz tega razloga nezakonita.

37. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da je toženka primerjala neprimerljivo, ker iz obrazložitve izpodbijane odločbe ne izhaja, katere pravice naj bi zastopale tuje kolektivne organizacije, katerih tarifo je primerjala oziroma vzela za izhodišče in kakšna so njihova dovoljenja. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je upoštevala predvsem podatke iz izjave IFPI, v upravnem spisu pa sta tudi tarifi nemške in avstrijske kolektivne organizacije. Sodišče ugotavlja, da je toženka ustrezno upoštevala, da večina tarif iz izjave IFPI zajema nadomestila za izvajalce in proizvajalce fonogramov, saj so te le izjemoma ločene, oziroma da ni bil upoštevan višji odstotek iz tistih tarif, ki bi zajemale plačilo za avtorje, izvajalce in proizvajalce fonogramov skupaj. Pri tem tožnik, ki toženki sicer očita, da ni pojasnila primerljivosti, sam ne pojasni in ne izkaže, zakaj primerljivost ni izkazana in iz katerih ureditev bi morala toženka po njegovem prepričanju izhajati, da bi dosegla primerljivost in zakaj. Dokazovanje obstoja neke tarife oziroma njene neprimeljivosti (z Nemčijo) ali primerljivosti (z Združenim kraljestvom) s pričo (ki da pozna ureditev in medijski trg v teh državah), je po presoji sodišča neprimeren dokaz, saj o tem, koliko je radijskih postaj in kakšne dohodke dosegajo ter kako so glede na to določene tarife, obstajajo uradni podatki, ki jih tožnik ni navajal in dokazov o tem ni predložil. Sodišče zato teh dejstev brez ustrezne trditvene podlage ne more ugotavljati. Zavrača tudi navedbe, podane na naroku, da bi morala biti tarifa vezana na dobičkonosnost, saj tega kriterija ZKUASP ne pozna, ampak v tretjem odstavku 45. člena ZKUASP določa, da se upoštevajo zlasti (…) 3. prihodek, ki se doseže z uporabo avtorskega (v tem primeru sorodnega) dela, če to ni mogoče pa s stroški, povezani s to uporabo; 4. pomen avtorskega (sorodnega) dela za dejavnost uporabnika, (…) 8. primerljivost predlagane tarife s tarifami istovrstnih kolektivnih organizacij na istovrstnih delih za istovrstno uporabo v Republiki Sloveniji in drugih državah članicah, ob upoštevanju bruto domačega proizvoda na prebivalca v enoti kupne moči. Toženka je ta merila upoštevala.

38. Tožnik v tožbi v okviru trditve, da je toženka primerjala neprimerljivo, še poudari, da ni obrazložila obsega pravic kolektivnih organizacij, katerih tarifo je primerjala. Na naroku je v zvezi s tem dodatno pojasnil, da bo zato tuji izvajalec zaradi skromnega repertoarja toženke od radijske postaje lahko zahteval dodatno plačilo. Sodišče sodi, da to ne drži, zato ugotavljanje obsega pravic, ki jih kolektivne organizacije v Nemčiji in Avstriji upravljajo, ni bilo potrebno. V obravnavanem primeru gre namreč za obvezno kolektivno upravljanje (male) sorodne pravice, tj. nadomestila za javno priobčitev komercialnega fonograma v komercialnem radijskem programu. Obvezno kolektivno upravljanje pomeni, da se proizvajalec fonogramov in izvajalec na uporabnike, ki oddajajo radijski program v Republiki Sloveniji, ne more obrniti neposredno, kar izrecno izhaja tudi iz tretjega odstavka 7. člena ZKUASP, ki določa, da dokler je kolektivno upravljanje avtorskih pravic po pooblastilu imetnika pravic ali tem zakonu preneseno na kolektivno organizacijo, avtor ne more osebno upravljati teh pravic, razen če ta zakon določa drugače. Glede na 6. člen ZKUASP se ta določba uporablja tudi za sorodne pravice.

39. Sodišče se mora opredeliti še do ugovora, da je tarifa, ker določa minimalni znesek, neveljavna in nedovoljena, saj malim izdajateljem onemogoča enakovredno sodelovanje na trgu. Toženka v izpidbijani odločbi glede minimalne tarife navaja, da so sporne pravice eno od tipičnih osnovnih sredstev, brez katerega si komercialnega programa ni mogoče zamisliti. Glede na tak pomen, pa jim je treba priznati neko, za vse enako, minimalno vrednost. Z uvedbo minimalne tarife se je strinjal tudi tožnik, ni se strinjal zgolj z njeno višino. Pri določanju višine je toženka izhajala iz pomena glasbe kot nujne sestavine radijskega programa in prepričanja, da morajo sredstva, zbrana z minimalno tarifo, dosegati vsaj tisto, kar je potrebno za pokritje fiksnih stroškov IPF, k.o. Primerjava z drugo nujno sestavino vsakega radijskega programa, tj. s stroški dela, pokaže, da z zneskom 237,73 EUR mesečno izdajatelji ne bodo pretirano obremenjeni. Ta znesek predstavlja dobro četrtino tistega, kar morda sleherni delodajalec mesečno plačati za delo enega zaposlenega, ki prejema minimalno plačo.

40. Tožnik zatrjuje, da bodo majhne radijske postaje s tem zneskom bistveno bolj obremenjene kot velike, česar pa ni podkrepil s konkretnimi primerjavami, tj. podatki iz računovodskih izkazov "velikih in malih" radijskih komercialnih postaj. Po presoji sodišča pa ta trditev v absolutnem pomenu, to je brez opravljenih konkretnih primerjav, ki bi to nesorazmerje izkazale, ne more držati. Tudi iz tožnikovih navedb namreč izhaja, da velike radijske postaje ustvarijo bistveno višje prihodke, v tem primeru pa plačujejo odstotke od svojih prihodkov, kar bi moralo presegati 237,73 EUR mesečno. Sodišče se nadalje strinja s presojo toženke, da je glasba oziroma možnost njenega predvajanja pomembno osnovno sredstvo vsake radijske postaje. Osnovna sredstva pa so nujni pogoj za delo vsakega podjetja. Če podjetje osnovna sredstva kupi, da lahko sploh posluje, jih mora tudi plačati in se te obveznosti ne more razbremeniti celo, če nima sredstev za njihov nakup.

41. Iz sodbe SEU C 52/07 ne izhaja stališče, da je določanje fiksnega zneska kot nadomestilo za uporabo avtorskega dela prepovedano. Dejansko stanje v obravnavni zadevi je bilo tako, da je javna televizijska postaja švedski kolektivni organizaciji plačevala pavšalno licenčnino, privatni postaji pa sta jo plačevali v odstotku od prihodka. Vprašanje za SEU se je glasilo, ali se mora določanje tarife za zasebne televizijske postaje za pravico oddajanja glasbenih del glede na dohodek teh postaj obravnavati kot zloraba prevladujočega položaja, SEU pa je presodilo, da organizacija za kolektivno upravljanje pravic ne zlorablja prevladujočega položaja, če je tarifa določena od dela dohodov teh postaj, če je ta delež sorazmeren s količino predvajanih glasbenih del in ne obstaja druga metoda, s katero je mogoče natančneje opredeliti in količinsko določiti uporabo teh del in publiko, ne da bi se s tem nesorazmerno povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom. Glede različnega obravnavanja javne in zasebne televizijske družbe, pa je navedlo, da bo moralo nacionalno sodišče presoditi, ali gre za neenake pogoje pri primerljivih poslih, tj. ali je tako ravnanje mogoče objektivno opravičiti. SEU pa ni odgovarjalo na vprašanje, na katerega nakazuje tožnik, tj. da je pavšalno določena licenčnina (plačilo za uporabo avtorskih del) v nasprotju z določbo 102. člena PDEU. Tožnik trdi še, da to, da je določitev minimalne tarife nezakonita, izhaja tudi iz sklepa Vrhovnega sodišča II Ips 44/2018, kar pa ne drži, saj je predmet te sodbe razlaga splošnih pogojev zavarovanja, s katerimi je zavarovalnica omejila višino odškodnine.

42. Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen ter da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena.

43. Odločitev o stroških temelji na drugem odstavku 56. člena ZKUASP, po katerem vsaka stranka nosi svoje stroške postopka.

Miha Trampuž, Kolektivno upravljanje avtorske in sorodnih pravic, GV Založba, Ljubljana 2007, stran 58-60.

Glej predpis - Tarifo Združenja SAZAS za reproduciranje avtorskih del s področja glasbe na fonograme in videograme (Ur.l.112/08).

Miha Trampuž, Branko Oman, Andrej Zupančič, Zakon o avtorski in sorodnih pravicah, (ZASP) s komentarjem, Gospodarski vestnik, Ljubljana 1997, stran 313-315.

Eneja Drobež, Kolektivno varstvo avtorske in sorodnih pravic, GV Založba, Ljubljana 2017, stran 277 in naslednje.

Glej I Up 295/2016 z dne 7. 12. 2016, X Ips 298/2016 z dne 20. 9. 2017 in I Up 16/2017 z dne 15. 2. 2017.

Zakon o kolektivnem upravljanju avtorske in sorodnih pravic (2016) - ZKUASP  - člen 6, 7, 7/3, 9, 9/1, 9/1-1, 44, 45, 53

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 23, 122, 130

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.