UPRS Sodba I U 1620/2017-7
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-04-02

Zdenka Štucin (preds.), mag. Mojca Muha (poroč.), Adriana Hribar Milič

INŠPEKCIJSKO NADZORSTVO - VARSTVO POTROŠNIKOV

inšpekcijski postopek - ukrep tržnega inšpektorja - kreditni posrednik - prepoved opravljanja dejavnosti na črno - potrošniški kredit - registrirana dejavnost - implementacija direktive

Implementacija Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS glede instituta kreditnega posrednika v ZPotK-1 je ustrezna. Tožnica pri svoji argumentaciji spregleda uvodno izjavo (17) iz preambule te direktive, da bi bilo treba državam članicam še naprej pustiti možnost, da obdržijo ali uvedejo dodatne obveznosti, ki bremenijo kreditne posrednike, vključno s pogoji, pod katerimi lahko kreditni posrednik prejme pristojbino, tj. plačilo od potrošnika, ki je zahteval njegove storitve. To se odraža tudi v določilih točk (b) in (c) 21. člena direktive, ki določata pravila plačevanja kreditnemu posredniku, kolikor je takšno plačilo sploh dogovorjeno. Republika Slovenija se je pri implementaciji cit. direktive odločila izkoristiti prepuščeno svobodo urejanja in je določila, da, kolikor obstaja kakršnakoli obveznost za plačilo storitev posredovanja, jo kreditni posrednik sporoči dajalcu kredita, ki plačilo stroškov vključi v skupne stroške kredita, s čimer se je v korist potrošnika ohranila veljavna ureditev. To je bilo uzakonjeno v 25. členu ZPotK-1. Iz povedanega je razvidno, da je ZPotK-1 predvidel tudi možnost, da kreditni posrednik prejme plačilo, tako kot je to predvidela tudi Direktiva 2008/48/ES, zato slednja v zvezi z institutom kreditnega posrednika v ZPotK-1 ni bila implementirana nepravilno.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijano odločbo je tržna inšpektorica tožnici prepovedala opravljanje dejavnosti 66.190 „druge pomožne dejavnosti za finančne storitve, razen za zavarovalništva in pokojninske sklade“, saj tožnica te dejavnosti nima določene v svojem ustanovitvenem aktu in gre za delo na črno. Iz obrazložitve je razvidno, da je tržna inšpektorica opravila pri tožnici inšpekcijski pregled in ugotovila, da tožnica v reklamnih katalogih ter na svoji spletni strani oglašuje kredite. Iz telefonskega razgovora, ki ga je tržna inšpektorica opravila v vlogi potrošnice, je prav tako ugotovila, da tožnica podaja informacije o kreditih po telefonu. V inšpekcijskem postopku je inšpektorica pridobila pogodbe o kreditnem posredovanju, ki jih je tožnica sklenila s A. d.d., B. d.o.o. in C. d.d. Prav tako je pridobila pisne izjave omenjenih treh družb, iz katerih je razviden tožničin status kreditnega posrednika. Pridobila je tudi šest različnih sklenjenih kreditnih pogodb s standardnimi predhodnimi informacijami in pogoje za različne vrste kreditov. Iz vseh teh dokazov izhaja, da tožnica opravlja posle kreditnega posredovanja, tj. da v okviru svoje dejavnosti na podlagi pooblastila kreditodajalcev potrošnikom predstavlja in ponuja kredite, jim pomaga pri postopkih pred sklenitvijo kreditne pogodbe ali v imenu dajalca kredita s potrošniki sklepa kreditne pogodbe. Družbe, ki se ukvarjajo s kreditnim posredovanjem, morajo registrirati dejavnost 66.190 „druge pomožne dejavnosti za finančne storitve, razen za zavarovalništva in pokojninske sklade“. Tožnica pa te dejavnosti nima navedene niti v zgodovinskem niti v rednem izpisku iz sodnega registra, prav tako pa je nima določene v ustanovitvenem aktu. Skladno s 1. alineo 3. člena Zakona o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno (v nadaljevanju ZPDZC-1) se opravljanje dejavnosti, ki je pravna oseba nima določene v ustanovitvenem aktu, šteje za prepovedano delo na črno. Zaradi prepovedi opravljanja takšne dejavnosti je bila izdana izpodbijana odločba.

2. Tožnica se je zoper izpodbijano odločbo pritožila, drugostopenjski upravni organ pa je njeno pritožbo zavrnil ob potrditvi odločitve in razlogov iz obrazložitve izpodbijane odločbe. Dodatno je navedel, da je prvostopenjski organ od tožnice pridobil vso potrebno dokumentacijo (pogodbe o kreditnem posredovanju, v katerih je tožnica navedena kot kreditni posrednik, izjave kreditodajalcev, da tožnico pooblaščajo kot kreditnega posrednika, kreditne pogodbe s potrošniki), na podlagi katere je nedvomno mogoče sklepati, da je tožnica opravljala storitve kreditnega posredovanja, kar potrdi tožnica tudi sama, ko pravi, da je svojim kupcem predstavljala možnost, kako pridobiti kredit za plačilo kupljenega blaga. Glede na Standardno klasifikacijo dejavnosti iz leta 2008 (v nadaljevanju SKD) gre za storitve, ki sodijo pod 66.190 „druge pomožne dejavnosti za finančne storitve, razen za zavarovalništva in pokojninske sklade“, česar pa tožnica ni vpisala v svoj ustanovitveni akt. Zato so tožničine navedbe v tej zvezi, da se v poslovni register kot zadostni vpisujejo podatki o glavni dejavnosti (ki je v njenem primeru tista s šifro 47.590), drugi pa le, če tvorijo pomemben del poslovanja subjekta, nerelevantne. Ni namreč v tej zadevi važna opustitev vpisa v poslovni register, temveč opustitev vpisa v ustanovitveni akt. Navedbe tožnice o napačni razlagi pojma kreditni posrednik ob sklicevanju na Direktivo 2008/48/ES pa tudi niso upoštevne, saj se ta direktiva ne uporablja neposredno. V slovenski pravni red je bila prenesena z Zakonom po potrošniških kreditih (v nadaljevanju ZPotK-1, ki je v tej zadevi merodajen), ki kreditne posrednike definira v 6. točki 2. člena. Tožničinega navajanja, da ne posreduje kreditov za plačilo, pa ni mogoče upoštevati, saj po tretjem odstavku 25. člena ZPotK-1 kreditni posrednik sporoči stroške posredovanja kreditodajalcu, ta pa jih vključi v izračun efektivne obrestne mere (v nadaljevanju EOM), s čimer stroške posredovanja plača kreditojemalec, tožnica pa z opravljanjem kreditnega posredovanja zlasti pozitivno vpliva na povečanje svoje prodaje. Stroškov pritožbenega postopka ni bilo.

3. Tožnica vlaga tožbo zoper izpodbijano odločbo, in sicer iz razlogov po 1. in 3. točki prvega odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS‑1). S tožbo ponavlja svoje že v pritožbenem postopku podane ugovore:

(i) da je njena izključna dejavnost prodajna, toženka pa je z napačno interpretacijo pojma kreditni posrednik zmotno uporabila materialno pravo, saj tožnica ne posreduje kreditov v zameno za plačilo, temveč le marketinško kupcem predstavlja možnosti, kako lahko prek banke dobijo kredit za plačilo kupljenega blaga. Tožnica za to ne prejema nobenega plačila, niti od kreditodajalcev niti od potrošnikov, njen edini interes je prodaja blaga, obravnavane akcije pa so zgolj marketinško podprte akcije za prodajo, ki jih tožnica nudi občasno in so le ena od številnih reklamnih zvrsti prodaje blaga;

(ii) pri presoji, ali je neka dejavnost delo na črno po 1. alinei 3. člena ZPDZC-1, je treba po sodni praksi (sodbe I U 934/2015, I U 526/2012 in I U 1017/2015) upoštevati še določila Zakona o poslovnem registru, saj dejavnosti, ki ni glavna ali pomembna, ni treba vpisati v poslovni register in zato njenega opravljanja ni mogoče šteti za delo na črno. Tožnica opravlja izključno prodajno dejavnost pod šifro 47.590, zato drugih dejavnosti ni vpisala, njeno marketinško predstavljanje možnosti kupcem, kako lahko prek banke pridobijo kredit, pa ne predstavlja opravljanja dejavnosti s šifro 66.190.

Poleg gornjih navedb, tožnica obširno argumentira, zakaj ZPotK-1 ni v skladu z Direktivo 2008/48/ES, in sicer, da je pojem kreditni posrednik v ZPotK-1 impelementiran nepravilno in v nasprotju s cit. direktivo, saj je izpuščen element plačila, kot ga določa točka (f) 3. člena Direktive 2008/48/ES. Tožnica pa je že v upravnem postopku zatrjevala, da ni kreditni posrednik, ker kreditov ne posreduje v zameno za plačilo. Tožnica tudi kreditodajalcem ne sporoča nobenih stroškov posredovanja, ki bi bili vključeni v EOM, saj takšnih stroškov ni, kot to izhaja iz pogodb in izjav v upravnem spisu. Toženka tega ni upoštevala in se je oprla le na ZPotK-1, zato je napačno uporabila materialno pravo. Če se sodišče pri obravnavi predmetne zadeve ne bo oprlo neposredno na točko (f) 3. člena Direktive 2008/48/ES, ki je po prepričanju tožnice nepogojna in dovolj natančna, da se tožnica nanjo lahko sklicuje, tožnica predlaga, da sodišče postopek v tej zadevi prekine in se na Sodišče Evropske unije obrne s predhodnim vprašanjem „Ali tožnica kot gospodarska družba, katere izključna dejavnost je prodaja pohištva, pohištvenih pripomočkov in podobnih izdelkov v njenih prodajnih centrih in ki svojim kupcem samo marketinško predstavlja možnosti, kako preko banke lahko pridobijo kredit, s katerim plačajo kupljeno blago, ter v zameno za to ne prejema nobenega plačila v denarju ali katerikoli drugi obliki finančnega plačila niti od banke kot kreditodajalke niti od potrošnikov kot kreditojemalcev ter tudi ne sporoča nobenih stroškov dajalcu kredita, ki bi jih lahko vključil v izračun EOM, ker takšnih stroškov posredovanja sploh ni, spada v okvir opredelitve „kreditnega posrednika“ v smislu točke (f) 3. člena Direktive 2008/48/ES?“ Dodatno glede dejstva, da se ukvarja izključno s prodajno dejavnostjo, ne pa tudi s kreditnim posredovanjem, zaradi česar drugih dejavnosti ni vpisala v svoj ustanovitveni akt in poslovni register, podaja dokazni predlog za zaslišanje svojega zakonitega zastopnika. Predlaga odpravo izpodbijane odločbe ter odločitev o stroških po Pravilniku o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu.

4. Toženka na tožbo vsebinsko ni odgovorila, temveč je le posredovala upravne spise.

6. Po pregledu spisov in izpodbijane odločbe sodišče sodi, da je izpodbijana odločba pravilna in zakonita, pravilni in skladni z zakonom so tudi njeni razlogi in razlogi odločbe o pritožbi. Zato in pa upoštevaje tudi dejstvo, da tožba pretežno ponavlja pritožbene razloge, se sodišče nanje sklicuje po pooblastilu iz 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), dodatno pa izpostavlja, kot sledi.

7. Stanje upravnih spisov kaže, da je tožnica spreminjala svoje navedbe. Namreč, na poziv tržne inšpektorice k izjavi o ugotovitvah iz zapisnika o inšpekcijskem pregledu je tožnica odgovorila v postavljenem roku in med drugim navedla, da je kreditni posrednik in da sodeluje z več kreditodajalci (A., B. in C.) ter predložila pogodbe z njimi in njihove pisne izjave, iz katerih je razviden tožničin status kreditnega posrednika; navedla je tudi, da strankam predlaga celo vrsto različnih kreditov in vsaki stranki pomaga najti ustreznega. Glede na takšno stanje upravnih spisov sodišče ne sledi tožničini navedbi iz tožbe, da je že v upravnem postopku zatrjevala, da ni kreditni posrednik, ker kreditov ne posreduje v zameno za plačilo. Drži sicer, da je tožnica ta ugovor navajala v pritožbi, vendar pa je za izpodbijano odločbo odločilno dejansko in pravno stanje zadeve ob njeni izdaji. Sodišče glede na navedeno meni, da je bilo dejansko stanje, da tožnica je kreditni posrednik, ugotovljeno pravilno.

8. Po presoji sodišča je implementacija Direktive 2008/48/ES glede instituta kreditnega posrednika v ZPotK-1 ustrezna. Tožnica pri svoji argumentaciji namreč spregleda uvodno izjavo (17) iz preambule te direktive, namreč da bi bilo treba državam članicam še naprej pustiti možnost, da obdržijo ali uvedejo dodatne obveznosti, ki bremenijo kreditne posrednike, vključno s pogoji, pod katerimi lahko kreditni posrednik prejme pristojbino, tj. plačilo od potrošnika, ki je zahteval njegove storitve. To se odraža tudi v določilih točk (b) in (c) 21. člena direktive, ki določata pravila plačevanja kreditnemu posredniku, kolikor je takšno plačilo sploh dogovorjeno. Republika Slovenija se je pri implementaciji cit. direktive odločila izkoristiti prepuščeno svobodo urejanja in je določila, da, kolikor obstaja kakršnakoli obveznost za plačilo storitev posredovanja, jo kreditni posrednik sporoči dajalcu kredita, ki plačilo stroškov vključi v skupne stroške kredita, s čimer se je v korist potrošnika ohranila veljavna ureditev, ki se nekoliko razlikuje od ureditve v Direktivi 2008/48/ES, pomeni pa tudi odmik od splošne ureditve posredniške pogodbe, kot jo ureja Obligacijski zakonik.

To je bilo uzakonjeno v 25. členu ZPotK-1. Iz povedanega je razvidno, da je ZPotK-1 predvidel tudi možnost, da kreditni posrednik prejme plačilo, tako kot je to predvidela tudi Direktiva 2008/48/ES, zato slednja v zvezi z institutom kreditnega posrednika v ZPotK-1 ni bila implementirana nepravilno, kot to zatrjuje tožnica. Napačno pa je po presoji sodišča tudi tožničino nadaljnje zatrjevanje v tej zvezi, da je za kreditno posredništvo prejemanje plačila konstitutivno na podlagi točke (f) 3. člena Direktive 2008/48/ES. Tožnica določilo točke (f) 3. člena Direktive 2008/48/ES pri tem tolmači izolirano in iztrgano iz konteksta celotne direktive, saj ne upošteva določila točke (c) 21. člena direktive, ki jasno določa, da je plačilo posredniku, kolikor je dogovorjeno (torej opcijsko), treba sporočiti kreditodajalcu in upoštevati kot del EOM. Sodišče iz navedenih razlogov ne sledi predlogu tožnice za postavitev predhodnega vprašanja pri Sodišču EU in meni, da je bilo dejansko stanje, da tožnica je kreditni posrednik, ugotovljeno pravilno in popolno ter ob upoštevanju pravilnih materialnopravnih izhodišč.

9. Glede na povsem jasno in eksplicitno določilo 1. alinee 3. člena ZPDZC-1, ki določa za delo na črno opravljanje dejavnosti, ki je pravna oseba nima vpisane v ustanovitvenem aktu, in glede na to, da je tožnica enoosebna družba z omejeno odgovornostjo, katere akt o ustanovitvi, ki se nahaja v upravnih spisih te zadeve (z dne 12. 1. 2006), ni vseboval dejavnosti kreditnega posredovanja oz. dejavnosti s šifro 66.190 (ob hkratni ugotovitvi, da tožnica je opravljala dejavnost kreditnega posredovanja, kot obrazloženo zgoraj), po presoji sodišča v obravnavani zadevi ni podlage za interpretacijo cit. zakonskega določila na način, kot to predlaga tožnica, namreč, da v resnici ni merodajen zapis dejavnosti v aktu o ustanovitvi, temveč, da je važno tisto, kar se vpisuje v poslovni register (tja pa se vpisuje samo glavno in pomembne pomožne dejavnosti). Zato sodišče tožbenim navedbam pod tč. IV. in V. tožbe ne sledi in v tej zvezi kot pravilne sprejema tozadevne razloge iz obeh upravnih odločb, upoštevaje pri tem tudi novejšo sodno prakso naslovnega sodišča, ki se nanaša na to vprašanje (I U 1075/2017). Dokazni predlog za zaslišanje tožničinega zakonitega zastopnika, podan pod tč. V. tožbe, pa sodišče zavrača kot nepotrebnega, saj je podan glede tega, kaj tožnica ima vpisano v aktu o ustanovitvi in poslovnem registru (dejavnost s šifro 47.590) in česa tožnica nima vpisanega; o tem pa v tej zadevi dejansko ni spora, temveč je sporna pravna posledica, ki iz tega izhaja.

10. Glede na navedeno je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen in da je odločba pravilna in zakonita.

11. Sodišče je odločilo na seji na podlagi 2. alinee drugega odstavka 59. člena ZUS-1, saj tožnica pretežno le ponavlja svoje trditve iz upravnega postopka, v preostalem pa podaja pravna naziranja, ki jim sodišče ne sledi, ter predlaga (nov) dokaz z zaslišanjem svojega zakonitega zastopnika, ki za odločitev v tem upravnem sporu, kot obrazloženo, ni pomemben, saj z njim dokazuje dejstvo, o katerem v zadevi ni spora.

12. Skladno z določbo četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.

Prim. Predlog Zakona o potrošnikih kreditih, EVA 2010-2111-0008, obrazložitev k 25. členu.

Zakon o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno (2014) - ZPDZC-1  - člen 3, 3-1

Zakon o potrošniških kreditih (2010) - ZPotK-1  - člen 2, 2-6, 25

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS - člen 3, 3f, 21

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.