UPRS Sklep in sodba I U 1501/2017-12
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2020-11-10

Bojana Prezelj Trampuž (preds.), mag. Slavica Ivanović (poroč.), Adriana Hribar Milič

davek na dodano vrednost (DDV) - izstopni DDV - popravek izstopnega DDV - stečajni postopek - prijava terjatve v stečajni postopek

Ker tožnik svoje terjatve ni prijavil v stečajnem postopku zoper svojega dolžnika, bo moral tožnik, iz razloga pravnomočno končanega stečajnega postopka nad svojim dolžnikom, dokazati več dejstev. Tako bo moral dokazati, da je njegova terjatev do stečajnega dolžnika obstajala, da je terjatev skladno z zakonom v razmerju do stečajnega dolžnika prenehala in da je s tem postalo neplačilo te terjatve dokončno, kar pomeni, da gre za neizterljivo terjatev. Končno bo moral dokazati, da terjatev v stečajnem postopku ne bi bila poplačana, čeprav bi jo prijavil. Glede navedenih dejstev je dokazno breme na tožniku. Zato tak davčni zavezanec ne bo zadostil svojemu trditvenemu in dokaznemu bremenu glede obstoja terjatve (le) s predložitvijo sklepa o končanju stečajnega postopka, temveč bo moral obstoj terjatve, ki izhaja iz transakcije, ki je predmet DDV, utemeljevati z listinskimi in drugimi primernimi dokazi, kar bo predmet davčnega ugotovitvenega postopka.

II. Tožbi se ugodi, odločba Finančne uprave Republike Slovenije DT 0610-5/2015-31 z dne 30. 9. 2015 točka I izreka (ukrepa pod I/1 in I/2) ter ustrezni del točke III izreka (v znesku 40.087,67 EUR) se odpravi in zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

III. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške upravnega spora v znesku 15,00 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, po poteku tega roka dalje do plačila, z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Finančna uprava RS je z odločbo DT 0610-5/2015-31 z dne 30. 9. 2015 tožniku pod točko I izreka, zaradi ugotovljenih nepravilnosti pri obračunavanju in plačevanju davka na dodano vrednost (v nadaljevanju DDV) za davčno obdobje od 1. 4. 2014 do 30. 4. 2014, dodatno odmerila: 1. DDV za april 2014 od osnove 198.626,95 EUR po stopnji 20 % v znesku 39.725,39 EUR in pripadajoče obresti v višini 303,80 EUR; 2. DDV za april 2014 od osnove 626,82 EUR po stopnji 8,5 % v znesku 58,04 EUR in pripadajoče obresti v višini 0,44 EUR. Pod točko II izreka je za davčno obdobje od 1. 9. 2010 do 31. 10. 2010 ugotovila solidarno odgovornost tožnika za plačilo DDV v znesku 38.601,12 EUR, ki ga je bila dolžna plačati družba A. d.o.o. na podlagi obračunov DDV za obdobje od 1. 9. 2010 do 31. 10. 2010 in mu zato dodatno odmerila : 1. DDV za september 2010 v znesku 24.156,12 EUR in pripadajoče obresti v višini 1.831,48 EUR; 2. DDV za oktober 2010 v znesku 14.445,00 EUR in pripadajoče obresti v višini 1.068,71 EUR. Dodatno odmerjene obveznosti v skupnem znesku 81.588,98 EUR morajo biti plačane v roku 30 dni po vročitvi te odločbe (točka III izreka).

2. Sodišče uvodoma pojasnjuje, da je sodišče o tožbi tožnika zoper točko II izreka odločbe Finančne uprave DT 0610-5/2015-31 z dne 30. 9. 2015 (ukrepa pod točkama II/1 in II/2) in ustrezni del točke III izreka (v znesku 41.501,31 EUR) že odločilo z delno sodbo in sklepom I U 1501/2017-10 z dne 1. 10. 2019 in v tem delu tožbo zavrnilo, zato je predmet tega postopka le izrečen ukrep pod točko I izreka navedene odločbe - dodatna odmera DDV za obdobje od 1. 4. 2014 do 30. 4. 2014 na podlagi 39. člena ZDDV-1 ( v nadaljevanju izpodbijana odločba).

3. Ukrepa pod točkama I/1 in I/2 izreka izpodbijane odločbe temeljita na ugotovitvi, da tožnik od upravljavsko in kapitalsko povezanega dolžnika A. d.o.o. ni terjal plačila za dobavljeno blago vse do 3. 9. 2010, ko je celoten dolg znašal že 508.353,68 EUR in da svojih terjatev ni prijavil niti v stečajnem postopku zoper dolžnika. Kljub temu je tožnik po končanem stečajnem postopku nad dolžnikom uveljavil popravek izstopnega DDV v višini 39.783,43 EUR. Ker pogoji za popravek izstopnega DDV iz tretjega odstavka 39. člena Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV-1) po presoji davčnega organa niso izpolnjeni, tožniku popravka izstopnega DDV ne prizna.

4. Ministrstvo za finance je kot pritožbeni organ pritožbo tožnika zoper izpodbijano odločbo kot neutemeljeno zavrnilo. V svojih razlogih pritrdi odločitvi in razlogom, s katerimi odločitev v dejanskem in pravnem pogledu utemelji prvostopenjski organ. V zvezi z ukrepoma pod točko I izpodbijane odločbe iz razlogov sledi, da lahko na podlagi tretjega odstavka 39. člena ZDDV-1 davčni zavezanec popravi (zmanjša) znesek obračunanega DDV, če na podlagi pravnomočnega sklepa sodišča o zaključenem stečajnem postopku ali o uspešno zaključenem postopku prisilne poravnave ni bil poplačan oziroma ni bil poplačan v celoti. Zato je tudi po presoji pritožbenega organa iz smisla in namena navedene zakonske določbe razumeti, da mora davčni zavezanec svoje terjatve prijaviti v stečajni postopek, česar tožnik v obravnavani zadevi nesporno ni storil. Čim pa je tako, je na podlagi ugotovljenega negospodarnega ravnanja tožnika in dejstva, da svojih terjatev ni prijavil v stečaj, odločitev pravilna in skladna z določbo tretjega odstavka 39. člena ZDDV-1.

5. Tožnik se z odločitvijo ne strinja. Toži iz razlogov, ker je bil iz ugotovljenih dejstev napravljen napačen sklep o dejanskem stanju, ker je bilo pri izdaji izpodbijane odločbe zmotno oziroma napačno uporabljeno materialno pravo in ker se v postopku pred njeno izdajo ni ravnalo po pravilih postopka in je to vplivalo na zakonitost oziroma pravilnost odločitve. Sodišču predlaga, da tožbi ugodi, izpodbijano odločbo v celoti odpravi, prvostopnemu organu pa naloži, da v roku 30 dni od prejema sodbe izda nov upravni akt v skladu s pravnim mnenjem sodišča glede uporabe materialnega prava in njegovimi stališči, ki se tičejo postopka.

6. Uvodoma pojasnjuje, da v zadevi ni bilo namena izogibanja davčnim obveznostim in da bi bil za proračun Republike Slovenije rezultat enak tudi ob drugačnem postopanju tožnika. V dejanskem pogledu se tožnik ne strinja z očitkom davčnega organa, da so zaradi lastniške in upravljavske povezanosti ravnanja tožnika in družbe A. d.o.o. v nasprotju s tistimi, ki bi jih izbrali nepovezani subjekti na trgu, in da tožnik zaradi poznavanja ekonomske situacije družbe A. d.o.o. ni ravnal ekonomsko upravičeno in v skladu s skrbnostjo dobrega gospodarstvenika. Tožnik zavrača očitek, da ni naredil vsega, kar je bilo potrebno za izterjavo svojih terjatev, saj je dne 3. 9. 2010 vložil predlog za izvršbo na podlagi verodostojne listine. Dovoljena izvršba na dolžnikova denarna sredstva pri banki ni bila uspešna. Ker dolžnik z drugim premoženjem ni razpolagal, tudi izvršba s kakšnim drugim sredstvom ne bi bila uspešna. Izvršba je bila vložena po tem, ko je postalo jasno, da A. d.o.o. zaradi izgube poslov z obstoječimi in potencialnimi dobavitelji ne bo zmogel več poplačati svojih obveznosti do tožnika. V skladu z načelom skrbnega gospodarja je po dejanskem prenehanju poslovanja družba A. d.o.o. vložila večje število izvršb za poplačilo neporavnanih obveznosti in s tem izkazala jasen interes po pridobitvi likvidnostnih sredstev za poplačilo svojih dobaviteljev, vključno s tožnikom ter prvenstveno obveznosti iz naslova DDV. Ker se pričakovanja tožnika po izboljšanju poslovanja družbe A. d.o.o. in s tem možnosti poplačila njegovih terjatev niso uresničila, je moral, kot tudi drugi dobavitelji, zaščititi svoje interese. Namesto izvršbe na premično premoženje (po izvršbi na denarna sredstva) je od dolžnika zahteval prodajo starih zalog, s čemer se je poplačal del tožnikovih terjatev. Izvršba na premično premoženje ni prišla v poštev, saj bi izvršitelj to premoženje prodal po likvidacijski ceni, ki bi bila bistveno nižja od tržne vrednosti. V tem obdobju je bil zoper dolžnika 1. 3. 2012 začet tudi stečajni postopek, v katerem tožnik svojih terjatev ni prijavil, ker to ne bi bilo ekonomsko smiselno, saj bi bila prijava zaradi velikega števila transakcij administrativno zahtevna in povezana z visokimi stroški, kar potrjuje tudi zaključek stečajnega postopka brez razdelitve stečajne mase in poplačila upnikov. Dolg stečajnega dolžnika je ob prenehanju poslovanja presegal 230.000,00 EUR in se je na podlagi kompenzacij zmanjšal za več kot polovico. Tožnik je namreč stečajnemu dolžniku za prejete dobave blaga med leti 2008 in 2010 namesto kupnine izdajal dobropise, na tej podlagi pa zapiral terjatve iz vsakokratnega tekočega leta. Pri tem je tožnik uveljavljal vračilo obračunanega DDV za neplačane račune od leta 2007 dalje.

7. Po mnenju tožnika temelji izpodbijano odločba na napačni uporabi materialnega prava. Tožnik je do popravka obračunanega DDV na podlagi tretjega odstavka 39. člena ZDDV-1 upravičen, kljub neprijavi terjatve v stečajnem postopku. Po tej določbi ima davčni zavezanec pravico do popravka obračunanega DDV tudi v primeru, ko ni bil poplačan oziroma ni bil poplačan v celoti, ker je bil dolžnik izbrisan iz sodnega registra. Kolikor tožnik po mnenju davčnega organa nima izpolnjenih pogojev za popravek obračunanega DDV zaradi zaključka stečajnega postopka, lahko popravi obračunani DDV zaradi izbrisa dolžnika iz sodnega registra. Niti ZDDV-1 niti Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju PZDDV) ne določata, da lahko davčni zavezanci znižujejo davčno osnovo in obračunani DDV le pod pogojem, če so bile terjatve prijavljene v stečajni postopek. Edini zakonski pogoj je pravnomočnost sklepa o zaključku stečajnega postopka. Je pa davčnemu zavezancu zaradi dolgotrajnih insolvenčnih postopkov na podlagi četrtega odstavka 39. člena ZDDV-1 omogočeno, da lahko popravi znesek obračunanega in neplačanega DDV že na začetku stečajnega postopka, in sicer od vseh priznanih terjatev, ki jih je prijavil v stečajnem postopku. Ta določba je zgolj izjema od splošnega pravila iz tretjega odstavka 39. člena ZDDV-1. Tožnik navedeno stališče utemeljuje s sklicevanjem na pojasnilo DURS z dne 21. 2. 2013 v zvezi z odločbo Ustavnega sodišča U-I-175/11 z dne 10. 4. 2014 in 14. členom Ustave RS, z načelom nevtralnosti DDV in s pojasnilom predloga sprememb ZDDV-1 iz marca 2014, iz katerega izhaja, da „v kolikor torej davčni zavezanec ni izkoristil možnosti popravka obračunanega DDV že ob začetku insolventnih postopkov, to lahko stori ob zaključku postopkov na podlagi pravnomočnega sklepa sodišča o zaključenem stečajnem postopku ali o uspešno zaključenem postopku prisilne poravnave.“ Poudarja še, da bi ob zakonitem ravnanju organizacije za plačilni promet in posledično pristojnega sodišča že v letu 2011 imel pravico do popravka zneska obračunanega DDV.

8. Tožena stranka v odgovoru na tožbo v celoti prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih obrazložitev upravnih odločb. Predlaga zavrnitev tožbe.

9. Sodišče je s sodbo in sklepom I U 1500/2017-10 z dne 1. 10. 2019 postopek s tožbo zoper točko I izreka (ukrepa pod I/ in I /2) ter ustrezen del točke III izreka (v znesku 40.087,67 EUR) odločbe Finančne uprave RS DT 0610-5/2015-31 z dne 30. 9. 2015 prekinilo do odločitve Sodišča Evropske unije (SEU) o predhodnih vprašanjih, ki jih je 30. 1. 2019 nanj naslovilo Vrhovno sodišče RS v primerljivi zadevi X Ips 201/2016. Ker je bil postopek pred SEU končan z izdajo sodbe C- 146/19 z dne 11. 6. 2020, se postopek nadaljuje (drugi odstavek 208. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

11. Odločitev pod I. točko izreka izpodbijane odločbe temelji na stališču, da je pravica do popravka zneska obračunanega DDV po tretjem odstavku 39. člena ZDDV-1 pogojena s prijavo terjatev v stečajnem postopku. Glede vprašanja, ali je določitev omejitve pravice do zmanjšanja davčne osnove tako, da se ta osnova lahko zmanjša le, če je davčni zavezanec svojo terjatev neuspešno uveljavljal v zaključenem stečajnem postopku, in s tem povezanim vprašanjem, ali je pravico do zmanjšanja davčne osnove za DDV zaradi neplačila mogoče zavrniti tudi v primerih, v katerih davčni zavezanec ni izkazal potrebne skrbnosti za uveljavljanje poplačila svoje terjatve, čeprav ne gre za sodelovanje pri davčni utaji ali izogibanju plačila DDV, je SEU odgovorilo v sodbi C-146/19 z dne 11. 6. 2020 (v nadaljevanju tudi sodba SEU).

12. Iz obrazložitve navedene sodbe SEU izhaja, da morajo v skladu s prvim odstavkom 90. člena Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. 11. 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (v nadaljevanju Direktiva 2006/112), ki se nanaša na preklic naročila, njegovo zavrnitev, celotno ali delno neplačilo oziroma znižanje cene po dobavi, države članice zmanjšati davčno osnovo za DDV in torej znesek DDV, ki ga dolguje davčni zavezanec, vsakič, ko davčni zavezanec po sklenitvi transakcije ni prejel dela ali celotnega plačila. Ta določba je izraz temeljnega načela Direktive 2006/112, v skladu s katerim davčno osnovo tvori dejansko prejeto plačilo in katerega posledica je, da davčna uprava iz naslova DDV ne more prejeti zneska, ki je višji od tistega, ki ga je prejel davčni zavezanec. Položaja, za katerega je značilno dokončno zmanjšanje obveznosti dolžnika do njegovih upnikov, ni mogoče opredeliti kot "neplačilo" v smislu drugega ostavka 90. člena Direktive 2006/112. Ko je torej dokončno, da terjatev davčnega zavezanca ne bo poplačana, državam članicam ni dopustno določiti izjeme, ki bi omejevala zmanjšanje osnove za DDV. Tako mora v takem primeru država članica dovoliti zmanjšanje davčne osnove za DDV, če lahko davčni zavezanec dokaže, da je terjatev, ki jo ima do svojega dolžnika, dokončno neizterljiva. V prvem odstavku 90. člena Direktive 2006/112, iz katerega izhaja obveznost države članice, da zmanjša davčno osnovo za DDV, ker davčni zavezanec ni prejel plačila, je določeno, da se lahko davčna osnova ustrezno zmanjša pod pogoji, ki jih določijo države članice. Ker torej Direktiva 2006/112 teh pogojev ne določa, je državam članicam podeljeno polje proste presoje za njihovo določitev. Pomembno pa je, da se formalnosti, ki jih morajo izpolniti davčni zavezanci, da bi pri davčnih organih izvrševali pravico do zmanjšanja davčne osnove za DDV, omejijo na tiste, ki omogočajo dokazovanje, da po sklenitvi transakcije, plačilo – delno ali v celoti – dokončno ne bo prejeto, kar morajo preveriti nacionalna sodišča

13. Iz sodbe SEU izhaja, da zahteva, ki ustrezno zmanjšanje davčne osnove v primeru neplačila pogojuje s tem, da davčni zavezanec neporavnano terjatev prijavi v stečajni postopek, začet zoper njegovega dolžnika, načeloma prispeva k pravilnemu pobiranju DDV in preprečevanju utaj ter k odpravi nevarnosti izgube davčnih prihodkov in da zgolj prijava terjatve v stečajni postopek z vidika finančnega in administrativnega bremena ne more šteti za pretirano zavezujočo. Vendar pa ta zahteva, kolikor povzroči sistematično zavračanje pravice do zmanjšanja davčne osnove v primeru opustitve prijave, pomeni splošno domnevo o obstoju utaje, kar pa presega meje, potrebne za doseganje cilja preprečevanja utaj. V primeru, ko davčni zavezanec dokaže, da njegova terjatev ne bi bila izterjana, tudi če bi jo prijavil, pa izključitev zmanjšanja davčne osnove presega tudi meje tistega, kar je nujno potrebno za doseganje cilja odprave nevarnosti izgube davčnih prihodkov. V tem primeru se namreč s prijavo terjatve ne bi mogla preprečiti nobena dodatna škoda za državo članico

. Upoštevajoč navedeno je SEU presodilo, da je treba člen 90 (1) in člen 273 Direktive 2006/112 razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, v skladu s katero se davčnemu zavezancu zavrne pravica do zmanjšanja plačanega DDV v zvezi z neizterljivo terjatvijo, kadar terjatve ni prijavil v stečajnem postopku, začetem zoper njegovega dolžnika, tudi če dokaže, da navedena terjatev ne bi bila izterjana, čeprav bi jo prijavil. SEU je tudi presodilo, da je člen 90(1) navedene direktive treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče v skladu s svojo obveznostjo, da sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev izvrševanja te določbe, nacionalno pravo razlagati v skladu s to določbo, ali če taka skladna razlaga ni mogoča, ne sme uporabiti nobenega nacionalnega predpisa, uporaba katerega bi privedla do rezultata, ki bi bil v nasprotju z navedeno določbo

14. Vrhovno sodišče RS je v zadevi X Ips 201/2016 z dne 2. 9. 2020 že presojalo skladnost nacionalne ureditve (drugega in tretjega odstavek 39. člena ZDDV-1) s pravom EU in pojasnilo, da se glede na stališča SEU v zadevi C-146/19 ob neposrednem učinku in pravilni uporabi 90. člena Direktive 2006/112 davčna osnova v primeru, da je neplačilo terjatve davčnega dolžnika dokončno, ustrezno zmanjša, čeprav tega drugi odstavek 39. člena ZDDV- 1

ne določa in da je določba člena 90(1) Direktive 2006/112 v takih primerih neposredna materialna podlaga za zmanjšanje davčne osnove. Ker tudi tretji odstavek 39. člena ZDDV-1

v primeru, ko je določeno neplačilo dokončno, in torej terjatev davčnega zavezanca deloma ali v celoti ne bo poplačana, ne sme vsebinsko posegati v navedeno pravico davčnega zavezanca do znižanja davčne osnove, ga ni mogoče uporabiti na način, ki bi nasprotoval navedeni direktivi, kar pomeni, da so dopustni le tisti pogoji, ki omogočajo dokazovanje, da po sklenitvi transakcije plačilo – delno ali v celoti – dokončno ne bo prejeto

15. Glede zmanjšanja davčne obveznosti v primeru, ko davčni zavezanec terjatev ni prijavil v stečajnem postopku, kot je obravnavani primer, je glede na stališče iz navedene sodbe SEU in stališča Vrhovnega sodišča RS v zadevi X Ips 201/2016 razvidno, da drugega odstavka in pogojev iz tretjega odstavka 39. člena ZDDV-1 ni mogoče uporabiti tako, da bi v primeru dokončnega neplačila omejevali možnost davčnega zavezanca, ki svoje terjatve v stečajnem postopku ni prijavil, da doseže znižanje davčne osnove, če dokaže, da ta terjatev ne bi bila poplačana (deloma ali v celoti) tudi v primeru, če bi jo prijavil v stečajni postopek. V zvezi s tem je treba neposredno uporabiti določbo prvega odstavka 90. člena Direktive 2006/112, saj bi sicer uporaba 39. člena ZDDV-1 privedla do rezultata, ki bi bil v nasprotju s sodbo SEU C-146/19 z dne 11. 6. 2020 (1. in 2. točka izreka sodbe SEU). V takem primeru je torej ne glede na ureditev ZDDV-1 davčnemu zavezancu treba omogočiti dokazovanje upoštevnih dejstev, ki izhajajo neposredno iz Direktive 2006/112.

16. Slednje je pojasnilo tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi in sklepu X Ips 201/2016 z dne 2. 9. 2020

. Iz Sodbe SEU in sodbe Vrhovnega sodišča RS izhaja, da bo v primerih, kot je obravnavani, kjer tožnik svoje terjatve ni prijavil v stečajnem postopku zoper svojega dolžnika, moral tožnik, iz razloga pravnomočno končanega stečajnega postopka nad svojim dolžnikom, dokazati več dejstev. Tako bo moral dokazati, da je njegova terjatev do stečajnega dolžnika obstajala. Nadalje bo moral dokazati, da je terjatev skladno z zakonom v razmerju do stečajnega dolžnika prenehala (peti odstavek 296. člena ZFPPIPP) in da je s tem postalo neplačilo te terjatve dokončno, kar pomeni, da gre za neizterljivo terjatev

. Končno bo moral dokazati, da terjatev v stečajnem postopku ne bi bila poplačana, čeprav bi jo prijavil.

Glede navedenih dejstev je dokazno breme na tožniku. V takem primeru namreč drug predhodni postopek (znotraj stečajnega postopka), v katerem bi se ugotavljal obstoj njegove terjatve, še ni bil opravljen. Zato tak davčni zavezanec ne bo zadostil svojemu trditvenemu in dokaznemu bremenu glede obstoja terjatve (le) s predložitvijo sklepa o končanju stečajnega postopka, temveč bo moral obstoj terjatve, ki izhaja iz transakcije, ki je predmet DDV, utemeljevati z listinskimi in drugimi primernimi dokazi, kar bo predmet davčnega ugotovitvenega postopka.

17. Ker v obravnavani zadevi odločitev finančnega organa in toženke temelji na stališču, da je pravica do popravka zneska obračunanega DDV po tretjem odstavku 39. člena ZDDV-1 pogojena s prijavo terjatve v stečajnem postopku, je zmotno uporabljeno materialno pravo, in sicer določba prvega odstavka člena 90 Direktive 2006/112. Zaradi tega finančni organ in toženka nista preizkušala oziroma ugotavljala dejanskih okoliščin, ki so lahko pomembne za presojo pogojev, navedenih v točki 15 te obrazložitve. Glede na navedeno je sodišče na podlagi 4. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 tožbi ugodilo in izpodbijano odločitev odpravilo in ob upoštevanju četrtega in petega odstavka istega člena ZUS-1 vrnilo zadevo finančnemu organu v ponovni postopek. V tem postopku bo moral finančni organ pravilno uporabiti materialno pravo ter omogočiti dokazovanje in presoditi obstoj dejstev, ki bi utemeljevala znižanje davčne osnove, kot izhaja iz neposrednega učinka prvega odstavka člena 90 Direktive 2006/112 skladno s sodbo SEU v zadevi C-146/19 in to sodbo. To pomeni, da mora finančni organ v tem postopku ob neposrednem učinku 90. člena Direktive 2006/112/ES ne glede na 39. člen ZDDV-1 tožniku omogočiti znižanje osnove za DDV pod pogoji, ki izhajajo iz obrazložitve te sodbe. Takšno stališče izhaja tudi iz sodbe in sklepa Vrhovnega sodišča RS X Ips 201/2016 z dne 2. 9. 2020 v primerljivi zadevi, ki se nanjo sodišče sklicuje. Ker je sodišče tožbi ugodilo že iz razloga zmotne uporabe materialnega prava, se do drugih tožbenih ugovorov ne opredeljuje.

18. Ker je sodišče tožbi ugodilo, je tožnik v skladu s tretjim odstavkom 25. člena ZUS-1 upravičen do povračila stroškov postopka v pavšalnem znesku v skladu s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožnika v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik). Ker je bila zadeva rešena na seji in tožnik v postopku ni imel pooblaščenca, ki je odvetnik, se mu priznajo stroški v višini 15,00 EUR (prvi odstavek 3. člena Pravilnika). Zakonske zamudne obresti od stroškov sodnega postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika). Vračilo plačane takse bo v skladu s prvim odstavkom 37. člena Zakona o sodnih taksah v zvezi z določbo točke c. Opombe 6.1. Taksne tarife izvršilo sodišče po uradni dolžnosti.

Glej sodbo SEU v zadevi SCT d.d. v stečaju C-146/19 z dne 11. 6. 2020, točke 21, 26, 27 in 37.

Glej izrek sodbe SEU v zadevi SCT d.d. v stečaju C-146/19 z dne 11. 6. 2020.

Drugi odstavek 39. člena ZDDV-1 določa: Pri preklicu naročila, vračilu ali znižanju cene po opravljeni dobavi se davčna osnova ustrezno zmanjša. Davčni zavezanec lahko popravi (zmanjša) znesek obračunanega DDV, če pisno obvesti kupca o znesku DDV, za katerega kupec nima pravice do odbitka.

Tretji odstavek 39. člena ZDDV-1 določa: Davčni zavezanec lahko tudi popravi (zmanjša) znesek obračunanega DDV, če na podlagi pravnomočnega sklepa sodišča o zaključenem stečajnem postopku ali o uspešno zaključenem postopku prisilne poravnave ni bil poplačan oziroma ni bil poplačan v celoti. Na enak način lahko ravna tudi davčni zavezanec, ki pridobi pravnomočni sklep sodišča o ustavitvi izvršilnega postopka oziroma drugo listino, iz katere je razvidno, da v zaključenem izvršilnem postopku ni bil poplačan oziroma ni bil poplačan v celoti, ter davčni zavezanec, ki ni bil poplačan oziroma ni bil poplačan v celoti, ker je bil dolžnik izbrisan iz sodnega registra oziroma drugih ustreznih registrov ali predpisanih evidenc. Če davčni zavezanec naknadno prejme plačilo ali delno plačilo za opravljeno dobavo blaga oziroma storitev, v zvezi s katero je uveljavil popravek davčne osnove v skladu s tem odstavkom, mora od prejetega zneska obračunati DDV.

Primerjaj sodbo in sklep Vrhovnega sodišča RS X Ips 201/2016 z dne 2. 9. 2020, točke 24 do 27.

Glej sodbo Vrhovnega sodišča RS X Ips 201/2016 z dne 2. 9. 2020, točke 33 do 38.

Neplačilo terjatve je postalo dokončno, ker je terjatev v razmerju do stečajnega dolžnika prenehala kot posledica opustitve (pravočasne) prijave terjatve v stečajni postopek. To pomeni, da bo moral davčni zavezanec dokazati, da gre za tako terjatev (iz petega odstavka 296. člena ZFPPIPP) in da so za njeno prenehanje torej nastopili predpisani zakonski pogoji.

Za utemeljitev neplačila terjatev bo moral davčni zavezanec dokazati tudi, da tisti upniki, ki imajo njemu enakovrstno terjatev, ki so jih v stečajni postopek prijavili, niso bili poplačani oziroma so bili poplačani le deloma.

Zakon o davku na dodano vrednost (2006) - ZDDV-1  - člen 39, 39/3

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost - člen 90, 90/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.