UPRS Sodba II U 305/2017-9
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-09-11

Jasna Šegan (preds.), Violeta Tručl (poroč.), Nevenka Đebi

izvršba - davčna izvršba - odločba o odmeri davka - izpodbijanje izvršilnega naslova v izvršbi - izterjava neplačanega davčnega dolga

Namen davčne izvršbe je izterjava (neplačane) davčne obveznosti, ki izvira iz izvršilnih naslovov. Sodišče ob dejstvu, da v postopku davčne izvršbe ni mogoče izpodbijati izvršilnega naslova ugotavlja, da je bilo dejansko stanje ob izdaji izpodbojnega sklepa pravilno ugotovljeno in da je izpodbojni akt pravilen in na zakonu utemeljen.

1. Z v uvodu citiranim sklepom o davčni izvršbi z dne 15. 3. 2017 je prvostopenjski organ začel davčno izvršbo z rubežem

, cenitvijo in prodajo dolžnikovih premičnin zaradi plačila dolgovanega zneska obveznosti, ki na dan izdaje sklepa o izvršbi skupaj z zamudnimi obrestmi in stroški davčne izvršbe znaša 5.500,53 EUR. V obrazložitvi navaja, da tožnica v predpisanem roku ni poravnala obveznosti, ki izhajajo iz izvršilnih naslovov, navedenih v tabeli druge točke izreka (navedenih pod zap. št. od 1-9) zaradi česar je bilo zoper njo v skladu z 143. členom Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) treba začeti davčno izvršbo.

2. Sklep o davčni izvršbi na premičnine je bil potrjen z odločbo Ministrstva za finance št. DT-499-29-320/2017 z dne 17. 5. 2017, s katero je bila tožničina pritožba zavrnjena. Ministrstvo v zvezi s tožničinimi navedbami, da FURS nima nobene pravne podlage za izterjavo, ker v zadevi ni bilo izdane nobene pravnomočne sodbe, s katero bi bila obsojena in spoznana za dolžnico ugotavlja, da se skladu z določbo 145. člena ZDavP-2 davčna izvršba opravlja na podlagi izvršilnih naslovov, ki so razvidni iz 2. točke izreka prvostopenjskega sklepa (in v katerem je navedeno, za katere obveznosti se tožnico terja, naveden je izvršilni naslov za posamezno obveznost ter datum izvršljivosti, kot tudi znesek davka in zamudnih obresti) ter da ima sklep o davčni izvršbi vse sestavine, ki jih določa 151. člen ZDavP-2. Glede ostalih pritožbenih navedb, da postopek FURS ni v skladu s pravnim redom Ustave Republike Slovenije in Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP) ter tožničinim opozorilom na pravico do povračila škode, drugostopenjski organ pojasnjuje, da se v obravnavani zadevi presoja zgolj zakonitost sklepa o davčni izvršbi na premičnine, v zvezi s katerim pa pritožbeni organ očitanih, pavšalno zatrjevanih kršitev Ustave in EKČP ne ugotavlja, ter navaja, da lahko tožnica odškodninski zahtevek uveljavlja s tožbo pred pristojnim sodiščem.

3. Tožnica s tožbo izpodbija sklep o davčni izvršbi iz razloga kršitve 2., 3., 3.a, 8., 14., 15., 22., 23., 24., 26., 27., 29., 33., 35., 36., 54., 127., 153. in 155. člena Ustave RS, 70. in 71. člena ZDavP-2 ter Zakona o dohodnini (ZDoh), zatrjuje pa tudi neupoštevanje v pritožbi navedenih sodb Evropskega sodišča za človekove pravice ter kršitev 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravicah s protokoli ter kršitev 257. in 258. člena Kazenskega zakonika (KZ-1). Meni, da je cel postopek tožene stranke nezakonit, protiustaven in protipraven, saj ni bil izveden noben sodni postopek, ki bi ugotovil njen dolg in jo spoznal za dolžnico. V postopku ni bilo upoštevano delno plačilo ter ni bilo ugotovljeno resnično dejansko stanje, ki je pomembno za pravilno in zakonito odločbo, saj ji ni bilo omogočeno, da bi se izjavila o vseh dejstvih in okoliščinah. Navaja, da ni bilo izvedene nobene glavne obravnave, prav tako pa, da tožnici ni bilo ob popolni enakopravnosti omogočeno izvajati pravice do izvajanja dokazov v svojo korist in pravice do obrambe. Tožnica nadalje uveljavlja še ugovor zastaranja in navaja, da je protipravno izdajati odločbe za nazaj ter davčnemu organu očita, da je ni obvestil o davkih in ukrepih za zagotovitev večjega varstva pravic strank in javne koristi. Tožnica opozarja na pravico do povračila škode in predlaga, da sodišče odločbo razveljavi v celoti, pri tem pa upošteva zastaralni rok ter izvede zakonit postopek z izvajanjem dokazov in izvedbo javnega in poštenega sojenja.

4. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih iz obrazložitve upravnih odločb in predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne, pri tem pa pojasni, da je bil sklep o davčni izvršbi izdan v skrajšanem postopku na podlagi podatkov iz uradnih evidenc. Izrecno prereka tožbeno trditev, da dokler zadeve niso dokončno zaključene s pravnomočno sodno odločbo, ni dovoljen noben davčni poseg, saj v davčnem postopku obstoj pravnomočnega izvršilnega naslova ni pogoj za začetek izvršbe. Glede neupoštevanja delnega plačila, ki ga navaja tožnica v tožbi, tožena stranka pojasni, da gre za tožbeno novoto, navedena trditev pa je tudi nekonkretizirana. Navaja, da zatrjevanje, da je protipravno izdajati odločbe za nazaj, da organ ni upošteval petletnega za odmero in ostale navedbe v zvezi z nepravilnostmi v postopku odmere, na pravilnost sklepa o davčni izvršbi ne vplivajo (157. člen ZDavP-2).

6. Po presoji sodišča je izpodbijani upravni akt pravilen in na zakonu utemeljen iz razlogov, ki so navedeni v prvostopenjskem sklepu in drugostopenjski odločbi in se sodišče v izogib ponavljanju nanje sklicuje (drugi odstavek 71. člen Zakona o upravnem sporu - v nadaljevanju ZUS-1). Tožnica v tožbi tudi ne navaja ničesar, kar bi lahko vplivalo na drugačno odločitev sodišča. Tožbene navedbe, da v postopku ni bilo upoštevano delno plačilo so ostale pavšalne in nedokazane, saj sodišče ugotavlja, da tožnica navedene trditve ni konkretizirala z navedbo datuma in višine zneska delnega plačila, prav tako pa zanjo ni predložila ustreznih dokazov. Tožnica v skladu s 52. členom ZUS-1 tudi ni pojasnila, zakaj trditve ni navedla že v postopku izdaje upravnega akta, zaradi česar sodišče ugotavlja, da gre za tožbeno novoto, ki je ni dolžno obravnavati in s katero tožnica v tem postopku tudi ne more uspeti.

7. Kolikor davek ni plačan v rokih, predpisanih z zakonom, davčni organ začne davčno izvršbo (prvi odstavek 143. člen ZDavP-2). Davčni organ začne davčno izvršbo z izdajo sklepa o davčni izvršbi (drugi odstavek 143. člen ZDavP-2). Davčna izvršba se opravi na podlagi izvršilnega naslova (prvi odstavek 145. člena ZDavP-2), kamor skladno s prvo točko drugega odstavka tega člena spada tudi izvršljiva odločba o odmeri davka (ki so v sklepu o davčni izvršbi na premičnine navedene v tabeli druge točke izreka pod zap. št. od 7 – 9) in skladno s četrto točko drugega odstavka navedenega člena tudi izvršljivi sklepi davčnega organa (ki so v sklepu o davčni izvršbi na premičnine določeni v tabeli druge točke izreka pod zap. št. od 1 – 6). Po določbi petega odstavka 157. člena ZDavP-2 s pritožbo zoper sklep o izvršbi ni mogoče izpodbijati izvršilnega naslova.

8. Ker je namen davčne izvršbe izterjava (neplačane) davčne obveznosti, ki izvira iz izvršilnih naslovov, sodišče ob dejstvu, da v postopku davčne izvršbe ni mogoče izpodbijati izvršilnega naslova ugotavlja, da je bilo dejansko stanje ob izdaji izpodbojnega sklepa pravilno ugotovljeno in da je izpodbojni akt pravilen in na zakonu utemeljen. Tožbeni ugovori, ki se nanašajo na kršitev določb Ustave RS in EKČP ter zastaranja na pravilnost izpodbojne odločbe nimajo vpliva in so neutemeljeni.

9. Na podlagi tretjega odstavka 125. člena ZDavP-2 pravica do izterjave davka zastara v petih letih od dneva, ko bi ga bilo treba plačati. Tek zastaranja pravice do izterjave davka pretrga vsako uradno dejanje davčnega organa z namenom davčne izvršbe o katerem je bil tožnik obveščen (drugi odstavek 126. člena ZDavP-2). Davčna obveznost preneha, ko poteče deset let od dneva, ko je zastaranje prvič začelo teči (četrti dostavek 126. člena ZDavP-2). Med strankama ni sporen datum izvršljivosti posameznih izvršilnih naslovov (ki je nastopilo v obdobju od 4. 2. 2016 do 2. 3. 2017), z dnem izvršljivosti posameznega izvršilnega naslova pa je začel teči petletni relativni zastaralni rok iz tretjega odstavka 125. člena ZDavP-2. Na podlagi navedenega sodišče ugotavlja, da pravica do izterjave davka ni zastarala.

10. V zvezi s predlogom tožnice po izvedbi javnega in poštenega sojenja, sodišče pripominja, da glavne obravnave v zadevi ni izvedlo iz razloga, ker tožnica v svojem predlogu ni konkretizirala svoje zahteve do te mere, da bi navedla, katero pravno relevantno dejstvo bi se z zaslišanjem dokazovalo in glede česa bi jo naj sodišče zaslišalo oziroma katera sporna dejstva bi bilo še potrebno z zaslišanjem razčistiti. Zato je sodišče o zadevi odločilo na seji senata in je navedbe strank upoštevalo v pisni obliki (druga alineja 2. odstavka 59. člena ZUS-1).

11. Upoštevaje navedeno je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

Rubež po navedenem sklepu zajema vse dolžnikove premičnine, razen predmetov, ki so po določbi 177. člena ZDavP-2 izvzeti iz izvršbe.

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 143, 143/1, 145, 145/1, 145/2, 145/2-1, 157, 157/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.