UPRS Sodba I U 1549/2017-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-03-07

Irena Grm (preds.), Andrej Kmecl (poroč.), Lara Bartenjev

denacionalizacija - predlog za izrek ničnosti odločbe - zavrženje predloga - zadeva, o kateri je bilo že pravnomočno odločeno

Pravna podlaga se od prejšnjega odločanja o zadevi ni spremenila, niti česa takega ne zatrjuje tožnica. Ostali elementi identičnosti zahtevka pa med strankama niso sporni, zato je toženka po presoji sodišča ravnala pravilno in zakonito, ko je tožničin predlog zavrgla, ker je bilo o njem že pravnomočno odločeno.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Prvostopenjski organ je z izpodbijanim sklepom zavrgel tožničin predlog za izrek ničnosti prve točke delne odločbe Republike Slovenije, Občine Ljubljana Moste-Polje, Občinskega sekretariata za gospodarstvo in družbene dejavnosti, št. 301-003/92-03/DG z dne 20. 12. 1994 v delu, ki se nanaša na nepremičnino z ID znakom ... (parc. št. 511/2 k.o. ...). Iz obrazložitve izhaja, da se je zavrženi predlog nanašal na postopek denacionalizacije št. 301-3/1992, vlagatelja oziroma upravičenca A., v katerem je šlo za vračilo dela podržavljenega premoženja. O vračilu tega premoženja je bilo pravnomočno odločeno s prej navedeno delno odločbo z dne 20. 12. 1994.

2. Organ ugotavlja, da je z odločbo št. 490-1/2012-4 z dne 29. 3. 2012 že odločil o enakem zahtevku istega predlagatelja, v isti upravni zadevi pa ni mogoče odločati dvakrat. O zahtevku, da se pravnomočna delna odločba izreče za nično v prvi točki izreka, v delu, ki se nanaša na prej navedeno nepremičnino, je bilo torej meritorno že odločeno, tožnica pa ni z ničemer izkazala, da bi se v času od izdaje omenjene odločbe spremenilo dejansko stanje ali pravna podlaga, temveč se predlog nanaša na isto dejansko in pravno stanje, iste stranke in organa, in je identičen tudi po vsebini, razen tega, da konkretno ne navaja nobenega ničnostnega razloga. Vendar pa je iz vsebine vloge razvidno, da ponovno uveljavlja ničnostni razlog iz 6. točke prvega odstavka 279. člena ZUP, glede katerega je bilo že pravnomočno ugotovljeno, da ni izkazan. Prvostopenjski organ ugotavlja še, da tudi sicer ni podan kateri od ničnostnih razlogov iz 279. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), iz katerega bi moral izreči omenjeno odločbo za nično po uradni dolžnosti.

3. Drugostopenjski organ je s svojo odločbo zavrnil tožničino pritožbo zoper izpodbijani sklep, iz obrazložitve pa izhaja, da se v celoti strinja z obrazložitvijo prvostopenjskega in prav tako ugotavlja, da med zahtevkom, po katerem je bilo odločeno s prej navedeno odločbo iz leta 2012, in obravnavanim predlogom obstoji tako subjektivna kot objektivna identiteta. Drugostopenjski organ dodaja še, da tudi v primeru, če bi prišlo do vsebinske obravnave zahtevka, tožnica z njim ne bi mogla uspeti, v zvezi s čimer opozarja na stališče Vrhovnega sodišča RS glede uveljavljanja ničnosti v predmetnem postopku denacionalizacije. Delna odločba, katere ničnost zatrjuje tožnica, namreč temelji na sklenjeni poravnavi, ki jo ureja 69. člen Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju Zden), po presoji Vrhovnega sodišča pa ni mogoče uveljavljati ničnosti take odločbe, če se razlogi nanašajo na napake volje pri sklenitvi poravnave, za kar gre tudi v obravnavani zadevi.

4. Tožnica se z odločitvijo ne strinja in vlaga tožbo, v kateri med drugim navaja, da je ničnostni razlog, ki ga je uveljavljala v svojem predlogu, da je bil objekt na parceli št. 511/2 zgrajen po podržavljenju ter posledično ne more biti predmet vračila v okviru denacionalizacije, kar izhaja tudi iz ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča RS. Meni, da v obravnavani zadevi ne gre za ponovno odločanje o enakem zahtevku, ker izrek oziroma zahtevek v vsebinskem pomenu ne obsega le gramatikalne dikcije oziroma besedilnega zapisa, temveč tudi dejansko podlago odločbe. Tožnica je v obravnavani zadevi v prvem predlogu za izrek ničnosti uveljavljala nesporazum o predmetu obveznosti, pri čemer se šteje, da pogodba v delu, v katerem soglasje ni bilo doseženo, sploh ni nastala oziroma je nična, v obravnavani zadevi pa je uveljavljala, da gre pri predmetni nepremičnini za novogradnjo, ki ne more biti predmet vračila v naravi ter je zato poravnava v delu, ki se nanaša na parcelo št. 511/2 v nasprotju s prisilnimi določbami drugega odstavka 32. člena ZDen. Zato meni, da o sicer enakem zahtevku istega predlagatelja še ni bilo pravnomočno odločeno, prav tako pa "ni utemeljeno sklicevanje drugostopnega organa na odločitev Vrhovnega sodišča RS v zadevi z opr. št. X Ips 224/2013 z dne 13. 5. 2015, ker tožeča stranka v tem postopku ni uveljavljala napak volje pri sklenjeni poravnavi". Tožnica meni še, da je naslovni organ s kršitvijo pravil o "ne bis in idem" posegel tudi v njeno ustavno zagotovljeno pravico do učinkovitega sodnega varstva iz 23. člena Ustave.

5. Iz navedenih razlogov sodišču predlaga, naj v celoti ugodi njenemu predlogu za izrek prej navedene odločbe za nično oziroma podredno, naj izpodbijani sklep odpravi in zadevo vrne prvostopenjskemu organu v ponovni postopek, v vsakem primeru pa naj toženki naloži povračilo stroškov upravnega spora.

6. Toženka je sodišču dostavila upravne spise, ki se nanašajo na obravnavano zadevo, na tožbo pa ni odgovorila. A. kot prizadeta stranka v odgovoru na tožbo navaja, da v upravnem sporu v tožbi zoper akte, s katerimi je organ odločil o izrednem pravnem sredstvu zoper upravni akt, ni dopustno uveljavljati istih razlogov, iz katerih je stranka že vložila tožbo v upravnem sporu zoper sam upravni akt ali pa bi to lahko storila. Meni, da je tožnica storila prav to, ker ni vložila pravnega sredstva zoper delno odločbo o denacionalizaciji, ki jo po 21 letih ponovno izpodbija z izrednim pravnim sredstvom, v prvem postopku pa ni izrabila svojih procesnih možnosti. Poudarja tudi, da poravnava ni bila sklenjena v nasprotju s prisilnimi predpisi, v postopku pa je upravni organ preverjal tudi to okoliščino. Vse morebitne kršitve ZDen bi tožnica lahko izpodbijala s pravnimi sredstvi zoper delno denacionalizacijsko odločbo, z novim predlogom za izrek ničnosti pa želi doseči podvajanje sodnega varstva. Poudarja, da ima tudi sam temeljne pravice, ki bi bile v primeru ugoditve tožničinemu predlogu kršene. Sodišču predlaga, naj tožbo zavrže oziroma podredno zavrne, tožnici pa naloži povračilo njenih stroškov upravnega spora.

8. Med strankama ni sporno, da je bil z izpodbijanim sklepom zavržen predlog za izrek ničnosti, ki se nanaša na isto delno denacionalizacijsko odločbo in na isti ničnostni razlog kot predhodni predlog iste stranke (tožnice), o katerem je bilo že pravnomočno odločeno. Vendar pa tožnica meni, da se tokratni predlog nanaša na drugačno materialno oziroma vsebinsko podlago, zato ne gre za isti predlog in ni mogoče uporabiti načela prepovedi ponovnega odločanja o isti stvari (4. točka prvega odstavka 129. člena ZUP).

9. Po tej zakonski določbi organ zahtevo s sklepom zavrže, če je bilo o isti upravni zadevi že pravnomočno odločeno, pa je bila izdana zavrnilna odločba in se dejansko stanje in pravna podlaga, na katero se opira zahtevek, ni spremenilo. Obravnavani zahtevek se po navedbah tako tožnice kot toženke opira na šesto točko prvega odstavka 279. člena ZUP, po kateri se za nično izreče odločba, v kateri je taka nepravilnost, ki je po kakšni posebni zakonski določbi razlog za ničnost.

10. Ta pravna podlaga, torej 6. točka prvega odstavka 279. člena ZUP, je v času od prvega odločanja o predlogu za izrek ničnosti (v letu 2012) ostala nespremenjena. Zato je za odločitev v zadevi bistveno, ali je tožničino sklicevanje na različne predpise, ki naj bi določali ničnost v smislu 6. točke prvega odstavka 279. člena ZUP, mogoče šteti za različno dejansko podlago, kar bi po tožbenih navedbah pomenilo zahtevek, o katerem še ni bilo odločeno.

11. Dejanska podlaga pomeni dejstva in okoliščine, ki so predmet ugotovitvenega postopka in so glede na pravna pravila, ki jih je treba uporabiti pri odločanju (pravna podlaga), pomembne za odločitev v zadevi. Predpisi, ki jih je treba uporabiti pri odločanju, torej ne pomenijo dejanske temveč pravno podlago. V skladu z načelom zakonitosti (6. člen ZUP) je pristojni organ dolžan (celotno) pravno podlago upoštevati po uradni dolžnosti, neglede na navedbe strank.

12. V obravnavani zadevi to pomeni, da tudi "drugi predpisi", na katere odkazuje 6. točka prvega odstavka 279. člena ZUP, pomenijo pravno podlago za odločanje, čeprav relevantna pravna pravila niso neposredno povzeta v ZUP. Za odločitev v zadevi je namreč pomembno, kaj ta pravila določajo na abstraktni ravni, ne pa zgolj njihov obstoj. Odločitev v zadevi omogoča šele njihova uporaba v zvezi z ugotovljenim dejanskim stanjem, ki v obravnavani zadevi glede na vsebino 6. točke prvega odstavka 279. člena ZUP pomeni vsebino upravne odločbe, katere ničnost zatrjuje stranka.

13. Tudi sklicevanje na drug "poseben predpis" v smislu šeste točke prvega odstavka 279. člena ZUP zato po presoji sodišča pomeni zgolj sklicevanje na pravno in ne na dejansko podlago za odločitev. Ta pravna podlaga se od prejšnjega odločanja o zadevi ni spremenila, niti česa takega ne zatrjuje tožnica. Kot že rečeno, ostali elementi identičnosti zahtevka med strankama niso sporni, zato je toženka po presoji sodišča ravnala pravilno in zakonito, ko je tožničin predlog zavrgla, ker je bilo o njem že pravnomočno odločeno.

14. Sodišče pripominja še, da toženka z izpodbijanim sklepom ni odločila o izrednem pravnem sredstvu, temveč je z zavrženjem predloga za izrek ničnosti tožnici odrekla odločanje o njem. Zato sodišče ni uporabilo določbe drugega odstavka 6. člena ZUS-1, kot je predlagala prizadeta stranka, temveč je odločilo o zakonitosti izpodbijanega sklepa.

15. Izpodbijani sklep je iz navedenih razlogov pravilen in zakonit, zato je sodišče tožbo v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno. Kot izhaja iz gornje obrazložitve, odločitev temelji izključno na presoji vprašanja, ali sklicevanje na druge predpise, ki bi določali ničnost upravne odločbe, pomeni pravno ali dejansko podlago za odločanje, torej izključno na razlagi prava. To smiselno pomeni, da dejstva in dokazi, ki jih predlaga toženka, niso mogli vplivati na odločitev. Sodišče je zato v skladu z drugo alinejo drugega odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo brez glavne obravnave, na seji.

16. Če sodišče tožbo zavrne, v skladu s četrtim odstavkom 25. člena ZUS-1 trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 279, 279/1, 279/1-6

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.