UPRS Sodba IV U 9/2017-20
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-02-14

Melita Ambrož (preds.), Edvard Ermenc (poroč.), Nevenka Đebi

davčna izvršba - prispevki za socialno varnost - vrstni red poplačila - poračunavanje plačil

Tožnica v tožbi priznava, da je bila ves čas v zamudi s plačili ter da je svoje obveznosti poravnavala v skladu s svojimi finančnimi možnostmi. Prav tako so bila nekatera plačila izvršena na podlagi že izdanih sklepov davčnega organa oziroma na podlagi izvršenega pobota. Iz knjigovodske evidence, ki je v upravnem spisu, izhaja, da je tožena stranka zatrjevana plačila upoštevala pri izračunu davčnega dolga po predmetnih sklepih. Prav tako je tožena stranka v obrazložitvi svoje odločbe natančno za vsako plačilo pojasnila, katere tožničine obveznosti je s plačili poravnala, upoštevaje določbo 93. člena ZDavP-2, ki določa vrstni red plačil davka in pripadajočih dajatev. Enako velja tudi za izvršene pobote vplačanega preplačila davka na podlagi 97a. člena ZDavP-2. Razlogi, s katerimi organ druge stopnje odgovarja na navedbe tožeče stranke v pritožbi, so, kot rečeno, po presoji sodišča izčrpni in dovolj prepričljivi. Sodišče zato kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor, da dejansko stanje glede višine dolga ni bilo pravilno ugotovljeno.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom o davčni izvršbi na premičnine je tožena stranka zoper tožnico dovolila davčno izvršbo dolžnega zneska obveznosti, in sicer iz naslova glavnice v višini 15.317,81 EUR, zamudnih obresti v znesku 2.981,47 EUR, stroškov davčne izvršbe v znesku 25,00 EUR ter stroškov za pot izterjevalca v višini 40,00 EUR, kar skupaj znaša 18.414,28 EUR. Iz sklepa izhaja, da je prvostopenjski organ začel postopek za izvršbo neplačanih oziroma premalo plačanih obveznosti tožnice na podlagi več izvršilnih naslovov iz naslova prispevkov za socialno varnost za zasebnike, zamudnih obresti in izvršilnih stroškov.

2. Drugostopenjski organ, Ministrstvo za finance, je v pritožbenem postopku spremenilo izpodbijani sklep in seznam izvršilnih naslovov, tako da se izvršilna naslova pravilno glasita: pod zaporedno številko 6 „Sklep o izvršbi št. DT 42914-0333/2008-1-04061-11 z dne 28. 8. 2008, stroški izvršbe“ in pod zaporedno številko 7 „Sklep o izvršbi št. DT 42911-05242/2009-1 04062-11 z dne 1. 10. 2009, stroški izvršbe“, v preostalem pa je sklep potrdilo in pritožbo zavrnilo.

3. Tožnica se s takšno odločitvijo ne strinja in zoper izpodbijani akt vlaga tožbo, v kateri navaja, da dejansko stanje davčnega dolga ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno in da je bil narejen napačen sklep o dejanskem stanju davčnega dolga, ki naj bi ga imela tožnica, da prvostopenjski organ pri ugotavljanju davčnega dolga ni upošteval sklepa o izvršbi št. DT 42914-0333/2008-1-04061-11 z dne 28. 8. 2008 in sklepa o izvršbi št. DT 42911-05242/2009-1 04062-11 z dne 1. 10. 2009, drugostopenjski organ pa citiranih sklepov ni upošteval na pravilen način. Prepričana je, da se v zvezi s pretvorbo davčnega dolga dolžnice v okviru uradnih evidenc davčnega organa ni postopalo pravilno, kar v posledici povzroča nezakonite davčne evidence. Z izdajo izpodbijanega sklepa je prišlo tudi do kršitve človekovih pravic, natančneje pravice do lastnine, v katero je bilo neutemeljeno poseženo za znesek davčnega dolga v višini 18.414,28 EUR s pripadki, ki ob izdaji izpodbijanega sklepa prve stopnje ni obstajal. Tožnica pojasni, da je v letu 2006 doživela hudo prometno nesrečo, zaradi posledic katere je bila več mesecev na bolniškem staležu in s tem pridobitno onemogočena, posledično pa ni zmogla plačevati davčnih obveznosti. Priznava, da je s koncem leta 2007 iz naslova davčnih obveznosti dolgovala več kot 4.000,00 EUR, kot tudi, da je zaradi njenega zdravstvenega stanja prihajalo do zamude s plačili obveznosti. Meni, da je bistveno skupno stanje davčnega dolga, ki izhaja iz Seznama izvršilnih naslovov št. 42911-1/2008-343(040503) z dne 26. 8. 2008 in sklepa z dne 28. 8. 2008, in ki je takrat skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi znašal 8.010,84 EUR. Dejansko so sporna zgolj plačila prispevkov, ne davkov, saj so bili ti s strani tožnice vsi poplačani, kar pomeni, da ne držijo navedbe tožene stranke, da naj bi se iz plačil tožnice pokrivali davki. Iz evidenc plačil tožene stranke glede prispevkov za socialno varnost izhaja, da so upoštevana zgolj plačila v letu 2012, 2014, 2015 in 2016, niso pa upoštevana plačila, ki so bila s strani tožnice opravljena predhodno. Tožnica lahko svoja plačila dokaže s kompletnim izračunom, ki dokazuje, da davčni dolg, kot se uveljavlja s sklepi Finančne uprave Republike Slovenije (v nadaljevanju FURS), ne obstoji v takšnem obsegu, kot to v izpodbijanih sklepih in seznamih izvršilnih naslovov zatrjuje tožena stranka. Ko je davčni organ uvedel izvršbo za znesek 8.010,84 EUR, je to izvršbo izpeljal, pri čemer je tožnica sama obročno odplačala 6.200,00 EUR, davčni organ pa je obdržal tudi dva letna preplačila dohodnine. Davčni dolg v znesku 8.010,84 EUR je bil tako poplačan v letu 2009. Pri delnih poplačilih je tožnica glede številke transakcijskega računa in reference upoštevala navodila gospoda A., ki je izvršbo vodil. Tožnica zatrjuje, da ta delna plačila iz evidenc davčnega organa ne izhajajo in da v evidencah davčnega organa neupravičeno niso bila upoštevana. Dne 14. 2. 2011 je namreč ponovno prejela opomin pred začetkom davčne izvršbe, tokrat zaradi plačila prispevkov v višini 8.500,15 EUR, kar pomeni, da obveznosti niso razknjižili. Tožnica v nadaljevanju sumarno prikazuje svoje obveznosti in plačila v obdobju od avgusta 2008 do marca 2016 in prikaz sklene s trditvijo, da tožena stranka ni pravilno zapirala poravnanih obveznosti. Izpostavlja, da je res da z zamudo, plačala vse položnice, ki jih je izstavil FURS in s tem nedvomno poravnala pretežni del svojega dolga. Ker gre za strokovno vprašanje, sodišču predlaga angažiranje sodnega izvedenca ekonomske, računovodske in davčne stroke, ki naj vpogleda v uradne in davčne evidence davčnega dolga tožnice in preveri vse vknjižbe plačil, ki jih je tožnica opravila, ter poda izvedensko mnenje o tem, kakšen je resničen davčni dolg tožnice. Glede na navedeno tožnica sodišču predlaga, da po izvedbi predlaganih dokazov izpodbijani sklep in seznam izvršilnih naslovov odpravi in zadevo vrne toženi stranki v ponovni postopek oziroma podredno, da izpodbijani sklep in seznam izvršilnih naslovov spremeni na način, da se ugotovi pravilno stanje davčnega dolga in se naloži toženi stranki, da znesek davčnega dolga ustrezno evidentira v svojih knjigovodskih evidencah. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka. V prvi pripravljalni vlogi tožeča stranka še dodatno navaja, da je vpogledala v knjigovodske evidence in da iz njih ni razvidno, da bi bila zatrjevana plačila v celoti upoštevana. Eventuelne zamude tožnice pri plačilih obveznosti, upoštevajoč da je imela na letnem nivoju vseh davkov in prispevkov za 3.600,00 EUR, ne morejo pomeniti takšnih enormnih obresti, saj bi to pomenilo, da so slednje več kot 100 %. V drugi pripravljalni vlogi tožeča stranka smiselno ponavlja svoje tožbene navedbe in navedbe iz prve pripravljalne vloge.

4. Tožena stranka je sodišču poslala upravni spis in odgovor na tožbo, v katerem v celoti prereka tožbene navedbe tožeče stranke in vztraja pri razlogih iz obrazložitve sklepa prve stopnje in odločbe organa druge stopnje, dodatno pa še navaja, da so bila vsa plačila, ki jih izkazuje tožeča stranka, upoštevana. Tožnica v zvezi z rubežem iz premičnega premoženja sama priznava, da je sama plačevala obveznosti oziroma ne zatrjuje, da bi se ta plačila rubila s sklepom o izvršbi, zgolj v tem primeru pa bi lahko pričakovala, da bi se pokrivalo le tiste obveznosti, ki so bile s sklepom terjane. Tožnici je bilo v odločbi tožene stranke pojasnjeno, da je pri plačilih navajala napačen sklic. Tožena stranka je plačila evidentirala, kot izhaja iz tabele, ki je sestavni del odločbe tožene stranke. V kolikor prvostopenjski davčni organ ne bi ravnal tako, torej v skladu s 93. členom Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2), bi se tožnici iz naslova nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča izkazovalo preplačilo, na posameznih kontih, za katere se je preplačilo uporabilo, pa še višji dolg, kot ga je tožnica že imela. Tožeča stranka pri svojem zatrjevanju o plačanih obveznostih spregleda, da je bila zaradi zamujanja dolžna poravnati tudi zamudne obresti. Tožena stranka meni, da v predmetni zadevi ni potreben izvedenec ekonomske, računovodske in davčne stroke, saj tožnica niti ne zatrjuje, da bi bilo v predmetni zadevi potrebno strokovno znanje, s katerim tožena stranka ne razpolaga, prav tako pa ni predložila svojega izračuna davčnega dolga, ki bi upošteval tudi zamudne obresti. Glede slednjih podaja zgolj pavšalne navedbe. Naslovnemu sodišču predlaga, da tožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrne. V odgovoru na drugo pripravljalno vlogo še dodaja, da je bila v predmetni zadevi vsa dokumentacija predložena v sodni spis in zatrjuje, da je bilo tožnici pokrivanje davčnih obveznosti pojasnjeno, medtem ko ona za svoje trditve podaja zgolj pavšalne navedbe. Tožena stranka še opozarja, da je bil izpodbijani sklep izdan po stanju na dan 4. 12. 2015, zato kasnejša plačila na njegovo pravilnost in zakonitost ne morejo vplivati.

6. Po pregledu spisov in izpodbijanega sklepa sodišče ugotavlja, da je izpodbijani sklep zakonit in pravilen, pravilni in skladni z zakonom pa so tudi njeni razlogi. Na navedbe tožbe, ki predstavljajo ponovitev pritožbenih navedb, je celovito odgovoril že drugostopenjski davčni organ v svoji odločbi in se sodišče na te razloge po pooblastilu iz 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) tozadevno v celoti sklicuje, v stvari sami pa glede nekaterih dodatnih navedb tožbe še pojasnjuje, kot sledi.

7. Po presoji sodišča seznam izvršilnih naslovov in izpodbijani sklep o davčni izvršbi vsebujeta vse zahtevane elemente iz 9. točke 145. člena oz. 151. člena ZDavP-2. V seznamu izvršilnih naslovov so opredeljeni izvršilni naslovi, datumi izvršljivosti, zneski glavnice, zneski zamudnih obresti, zneski morebitnih stroškov in skupni znesek. Za tožnico je sporen skupni znesek dolga, ker meni, da davčni organ ni pravilno upošteval njenih plačil oz. pobotov v obdobju od 28. 8. 2008 do marca 2016 v skupnem znesku 18.500,24 EUR. V zvezi z navedenim sodišče pojasnjuje, da vrstni red plačil davčnih obveznosti določa 93. člen ZDavP-2. S plačilom se poravna davek, ki ga zavezanec za davek navede na plačilnem instrumentu po vrstnem redu prej dospele obveznosti te vrste davka. Kolikor pobrani znesek ne zadostuje za poplačilo posamezne vrste davka, pa se davek s pripadajočimi dajatvami plača po vrstnem redu, ki ga določa tretji odstavek 93. člena ZDavP-2 in sicer najprej stroški postopka pobiranja davka, obresti, davek ter denarne kazni in globe ter stroški postopka.

8. Tožnica v tožbi priznava, da je bila ves čas v zamudi s plačili ter da je svoje obveznosti poravnavala v skladu s svojimi finančnimi možnostmi. Prav tako so bila nekatera plačila izvršena na podlagi že izdanih sklepov davčnega organa oziroma na podlagi izvršenega pobota. Iz knjigovodske evidence, ki je v upravnem spisu, izhaja, da je tožena stranka zatrjevana plačila upoštevala pri izračunu davčnega dolga po predmetnih sklepih. Prav tako je tožena stranka v obrazložitvi svoje odločbe natančno za vsako plačilo pojasnila, katere tožničine obveznosti je s plačili poravnala, seveda upoštevaje določbo 93. člena ZDavP-2, ki določa vrstni red plačil davka in pripadajočih dajatev. Enako velja tudi za izvršene pobote vplačanega preplačila davka na podlagi 97a. člena ZDavP-2. Razlogi, s katerimi organ druge stopnje odgovarja na navedbe tožeče stranke v pritožbi, so, kot rečeno, po presoji sodišča izčrpni in dovolj prepričljivi. Sodišče zato kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor, da dejansko stanje glede višine dolga ni bilo pravilno ugotovljeno. Prav tako tožnica tudi sama priznava, da dolg obstaja, vendar ne v takšni višini, kot zatrjuje tožena stranka. Pri tem svojih izračunov, ki bi upoštevali tudi zakonske zamudne obresti, ne prilaga. Sodišče se posledično strinja s toženko, da so tožbeni ugovori glede obračunavanja zakonskih zamudnih obresti pavšalni. Tožnica spregleda, da je v samih seznamih že navedena izrecna postavka, koliko znašajo neplačane zamudne obresti, obračunane do tam navedenih presečnih datumov, kar pomeni, da so bile obresti obračunane preverljivo, česar tožnica zgolj s kontriranjem ne more izpodbiti. Specifikacija plačil je nadalje po presoji sodišča skladna s podatki predloženega upravnega spisa in tako ustrezna. Navedbe tožnice, da naj tožena stranka ne bi upoštevala vseh njenih izvedenih plačil, glede na predložen upravni spis ne držijo, tožnica pa v teh navedbah ni toliko konkretna, da bi skladnost z upravnim spisom izpodbila. Pri tem sodišče tožnico opozarja, da plačila, ki so bila izvedena po izdaji izpodbijanega sklepa, za predmetni postopek niso relevantna.

9. Tožeča stranka je sicer predlagala angažiranje sodnega izvedenca ekonomske, računovodske in davčne stroke ter opravo glavne obravnave, vendar ni z ničemer zadostno utemeljila in to tudi ne izhaja iz zadeve, da bi lahko izvedba dokazov pripeljala do drugačne odločitve. Iz upravnega spisa namreč izhaja, da je tožena stranka pri izračunu davčnega dolga upoštevala vsa s strani tožnice zatrjevana plačila do dneva izdaje izpodbijanega sklepa, tožničin ugovor glede obračuna zamudnih obresti pa je zgolj pavšalen. Njen dokazni predlog z zaslišanjem tožene in tožeče stranke in angažiranjem sodnega izvedenca zato ni dovolj substanciran. Dokazov, na podlagi katerih naj bi se ugotavljala dejstva, ki jih tožeča stranka v tožbi ne konkretizira, ni mogoče izvajati. Če dokazni predlog ni dovolj substanciran, je to zadosten razlog za njegovo zavrnitev, saj informativnih (poizvedovalnih) dokazov sodišče ni dolžno in jih tudi ne sme izvajati. Informativni dokaz namreč ne potrjuje navedb strank, ampak se z njimi dejstva, ki bi jih morala stranka navajati, šele ugotavljajo. Tudi po praksi Ustavnega sodišča, skladno s katero mora Upravno sodišče izvesti glavno obravnavo, kadar jo stranka izrecno zahteva, saj gre v nasprotnem primeru za kršitev 22. člena Ustave (odločba št. Up-197/02 z dne 3. 4. 2003), zgolj gola zahteva stranke za izvedbo glavne obravnave za obveznost izvedbe glavne obravnave še ne zadostuje (odločba št. Up-778/04 z dne 16. 12. 2004). Iz 22. člena Ustave namreč ne izhaja absolutna pravica stranke do izvedbe glavne obravnave. Glavna obravnava je zgolj sredstvo za izvajanje dokazov. Strankin predlog za razpis glavne obravnave mora biti zato obrazložen, stranka pa mora v njem utemeljiti obstoj in pravno relevantnost predlaganih dokazov s stopnjo verjetnosti, ki je več kot samo golo zatrjevanje. V takem primeru je sodišče prve stopnje glavno obravnavo dolžno izvesti in ne samo že vnaprej zavrniti dokaznih predlogov. Iz pravice do kontradiktornega postopka izhaja, da lahko sodišče zavrne izvedbo dokaza le, če so za to podani ustavno sprejemljivi razlogi (odločba Ustavnega sodišča v zadevi Up-1055/05 z dne 19. 1. 2006, odst. 10). Tudi iz sodne prakse Vrhovnega sodišča izhaja, da mora tožnik izkazati, da bi izvedba predlaganih dokazov lahko vplivala na drugačno ugotovitev dejanskega stanja in posledično na drugačno odločitev (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 240/2012 z dne 17. 5. 2012). Tožeča stranka s svojimi navedbami tega ni izkazala, zato je sodišče skladno z drugo alinejo drugega odstavka 59. člena, v zvezi z 51. členom ZUS-1, odločilo na nejavni seji. Ker je torej tudi po presoji sodišča izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, je sodišče tožbo kot neutemeljeno, na podlagi določbe prvega odstavka 63. člena ZUS-1, zavrnilo.

10. Odločitev o stroških temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, v skladu s katerim, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 93, 97.a

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.