UPRS Sodba I U 1641/2016-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2018-11-20

Petra Hočevar (preds.), mag. Mira Dobravec Jalen (poroč.), mag. Miriam Temlin Krivic

neposredna plačila v kmetijstvu - kontrolni pregled - vračilo sredstev

Ob tem ko ni sporno, da so bila tožnici na podlagi zahtevka sredstva v višini 200.000,00 EUR izplačana 24. 9. 2015 in tudi ne, da se 1. 4. 2016, ko je kontrolor opravil naknadno kontrolo po izplačilu sredstev naložbe na kraju samem, naložbena dejavnost, za katero so bila izplačana sredstva, (še) ni opravljala, je po presoji sodišča organ mogel odločiti, da mora tožnica izplačana sredstva vrniti. Po tretjem odstavku 121. člena Uredbe je bila tožnica namreč zavezana opravljati naložbeno dejavnost še najmanj pet let po zadnjem izplačilu sredstev, torej (vsaj) v obdobju petih let od izplačila sredstev, ki je bilo opravljeno 24. 9. 2015.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Agencija Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja (v nadaljevanju prvostopenjski organ) je z izpodbijano odločbo odločila, da mora tožnica vrniti sredstva, ki jih je prejela na podlagi odločbe o pravici do sredstev št. 33150-7/2013 z dne 24. 9. 2013, v višini 200.000,00 EUR (v 1. točki izreka), da je tožnica dolžna navedeni znesek vrniti v roku 30 dni od vročitve odločbe ter da se od poteka roka za vračilo sredstev začnejo obračunavati zakonite zamudne obresti (v 2. točki izreka), da mora znesek nakazati na tam navedeni račun (v 3. točki izreka), da je tožnica izključena iz prejemanja podpore v okviru ukrepa za leto 2016 in leto 2017 (v 4. točki izreka), da pritožba zoper odločbo ne zadrži njene izvršitve (v 5. točki izreka) ter ugotovila, da posebni stroški postopka niso nastali (v 6. točki izreka). Iz obrazložitve odločbe izhaja, da je tožnica 25. 2. 2013 vložila popolno vlogo za dodelitev nepovratnih sredstev za sofinanciranje iz Ukrepa 311 Diverzifikacija v nekmetijske dejavnosti (v nadaljevanju Ukrep 311), ki so bila razpisana z Javnim razpisom za leto 2013. Sredstva iz Ukrepa 311 so se odobrila tožnici po postopku in pod pogoji, kot so navedeni v Uredbi o ukrepih 1., 3. in 4. osi Programa razvoja podeželja Republike Slovenije za obdobje 2007 do 2013 v letih 2011 do 2013 (v nadaljevanju Uredba) in v Javnem razpisu. Dne 24. 6. 2015 je tožnica vložila zahtevek za izplačilo sredstev, ki so ji bila dodeljena z odločbo z dne 24. 9. 2013 za naložbo "..." - nastanitvena dejavnost (v nadaljevanju naložbena dejavnost). Tožnici je bilo 24. 9. 2015 izplačanih 200.000,00 EUR. Dne 1. 4. 2016 pa je kontrolor službe za kontrolo pri prvostopenjskem organu opravil naknadno kontrolo po izplačilu sredstev naložbe na kraju samem. Iz zapisnika je razvidno, da je naložba, ki je predmet sofinanciranja, zaključena, naložbena dejavnost, za katero je tožnica pridobila sredstva, pa se še ne opravlja. Ob zaključku kontrole je bil zapisnik tožnici prebran, nanj pa ni podala pripomb in je zapisnik tudi podpisala, kar pomeni, da se strinja z ugotovitvami kontrolorja. Prvostopenjski organ se v nadaljevanju sklicuje na prvi do tretji odstavek 57. člena Zakona o kmetijstvu (v nadaljevanju ZKme-1) ter ugotovitve, da Javni razpis v točki 4.4.5, podpoglavje 4.4 Splošne obveznosti in druge obveznosti, ki jih mora končni prejemnik sredstev izpolnjevati pet let po zadnjem izplačilu sredstev, poglavje 4 Pogoji in obveznosti, določa, da se mora naložbena dejavnost, za katero končni prejemnik po tem predpisu prejme sredstva, v skladu s tretjim odstavkom 121. člena Uredbe opravljati še vsaj naslednjih pet let po zadnjem izplačilu sredstev. V tem obdobju ne sme uvajati bistvenih sprememb, odtujiti naložbe ter naložbe ne sme uporabljati v nasprotju z namenom dodeljenih sredstev, sicer jih mora vrniti v proračun Republike Slovenije skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Na podlagi 48. člena Uredbe 809/2014 (EU) je prvostopenjski organ zavezan opraviti upravni pregled vseh vlog za podporo, zahtevkov za izplačilo ali drugih prijav, ki jih mora predložiti upravičenec, pri čemer se pregledajo vsi elementi, ki jih je mogoče in primerno preveriti z upravnimi pregledi. Na podlagi navedene določbe je prvostopenjski organ pri pregledu med drugim upošteval določila Zakona o prijavi prebivališča, določila Standardne klasifikacije dejavnosti 2008 ter Zakona o gostinstvu. Prvostopenjski organ ugotavlja, da so bila tožnici izplačana sredstva v okviru Ukrepa 311 za naložbeno dejavnost 55.100 po SKD, za gostinsko nastanitveno dejavnost, natančneje Dejavnost hotelov in podobnih nastanitvenih obratov. V to vrsto dejavnosti spada nudenje nastanitve gostov za krajši čas, obrati nudijo nastanitve v sobah ali apartmajih, včasih tudi s prostorom za kuhanje; zagotovljena je nastanitev v opremljenih sobah. Za opravljanje te vrste dejavnosti mora tožnica izpolnjevati pogoje Zakona o gostinstvu, kot so določeni v 2. in 12. členu. Gostinec, ki opravlja tovrstne dejavnosti, mora imeti določen svoj obratovalni čas, v primeru nastanitve posameznikov je treba to prijaviti pristojni policijski postaji, kot to določa 12. člen Zakona o prijavi prebivališča. Organ je opravil poizvedbo tudi v zvezi s prijavo uradnega obratovalnega časa gostišča ter je s strani Občine A. 14. 4. 2016 prejel odgovor, da tožnica ni prijavila obratovalnega časa za ... Organ je opravil poizvedbo tudi glede prijav in odjav gostov in od policije dobil odgovor, da v letih 2015 in 2016 ne beleži prijav gostov s strani tožnice. Glede na navedeno je prvostopenjski organ zaključil, da tožnica po zadnjem izplačilu sredstev ne opravlja naložbene dejavnosti v skladu z nacionalno zakonodajo, s čemer krši določila Javnega razpisa, da se mora dejavnost, za katero je stranka prejela sredstva, opravljati še vsaj naslednjih pet let od zadnjega izplačila. Tožnica je bila z ugotovitvami prvostopenjskega organa seznanjena z dokumentom z dne 20. 4. 2016 ter pozvana k obrazložitvi stvarnega stanja. V odgovoru, ki ga je prvostopenjski organ prejel 17. 5. 2016, je tožnica navedla, da je objekt, za katerega je prejela sredstva, zelo kompleksna zadeva, ki zajema kompleksno ponudbo visokega nivoja ter da bo predvideni datum otvoritve objekta, v katerem naj bi se začela opravljati naložbena dejavnost, v prvem tednu oktobra 2016. Glede na navedeno je organ zaključil, da je podana kršitev 57. člena ZKme-1, saj tožnica dejavnosti, za katero je prejela sredstva, še ni začela opravljati in je ne opravlja. Javni razpis določa, da mora prejemnik sredstev, pri katerem se ugotovi, da naložbo uporablja v nasprotju z namenom dodeljenih sredstev, vrniti vsa pridobljena sredstva skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi. V skladu s tretjim odstavkom 57. člena ZKme-1 je organ odločil še, da je tožnica izključena iz prejemanja podpore v okviru istega ukrepa za koledarsko leto ugotovitve in naslednje koledarsko leto.

2. Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano (v nadaljevanju drugostopenjski organ) je z odločbo z dne 21. 10. 2016 zavrnilo pritožbo tožnice zoper izpodbijano odločbo prvostopenjskega organa.

3. Tožnica v tožbi navaja, da je na podlagi odločbe o pravici do sredstev z dne 24. 9. 2013 prejela nepovratna sredstva v višini 200.000,00 EUR za gradbeno obrtniška dela na hotelski stavbi ... Pred pridobitvijo sredstev je celotno investicijo tožnica zaključila in o tem tudi seznanila prvostopenjski organ, med drugim s predložitvijo uporabnega dovoljenja z dne 16. 6. 2015. Iz uporabnega dovoljenja je razvidno, da je bila dovoljena uporaba rekonstruirane gostinske stavbe ... S tem je torej tožnica zadostila zahtevam iz Javnega razpisa in prejete odločbe o pravici do sredstev, da mora biti projekt končan pred vložitvijo zadnjega zahtevka za izplačilo. Poleg tega tožnica poudarja, da ... predstavlja zelo kompleksno zadevo, ki zajema celovito ponudbo visokega nivoja, za dosego teh ciljev in standardov pa je pristop kompleksnejši in dolgotrajnejši. Tožnica je morala poskrbeti še za izgradnjo gradbenih del na bazenu ter sprojektirati notranjost sob in jedilnic ter nato te prostore tudi opremiti; s končanjem izvedbe gradbenih del tako celoten objekt ne more biti že opremljen. Tožnica je pospešeno pripravljala objekt za končno uporabo in se je ta že začel uporabljati, saj je 27. 8. 2016 že začela z nastanitvijo gostov. Tožnica nadalje navaja, da nikjer ne piše in nikjer ni določena niti razvidna zaveza, da bi moral z dnem prejetja nepovratnih sredstev objekt že začeti poslovati in sprejemati goste. To decidirano niti smiselno ni navedeno v nobenem predpisu, razpisni dokumentaciji in tudi ne v odločbi o pravici do sredstev. Tudi drugače tožnica ni dobila takšnega pojasnila s strani nobenega organa ali uslužbenca. Tožnica v nadaljevanju poudarja, da zavezuje le izrek odločbe o pravici do sredstev, kjer pa ni navedeno, da bi morala tožnica z naložbeno dejavnostjo oziroma nastanitvijo gostov pričeti z dnem prejema sredstev. Med drugim je v njej navedeno, da mora biti projekt končan pred vložitvijo zadnjega zahtevka za izplačilo, to pa je izkazano z uporabnim dovoljenjem. Tudi iz izpodbijane odločbe ne izhaja, da je bil določen datum, od kdaj bi tožnica že morala pričeti izvajati naložbeno dejavnost, ampak se odločba sklicuje na določbo 121. člena Uredbe, ki pa jo mogoče razumeti le tako, da je dolžan prejemnik sredstev opravljati dejavnost v trajanju najmanj pet let za tem, ko prejme sredstva, in ne da bi moral dejavnost izvajati že od prvega dne prejema sredstev. Začetni rok izvajanja takšne dejavnosti ni bil določen, kar pomeni, da je sicer dolžan prejemnik sredstev z dejavnostjo začeti po prejemu sredstev in ko začne to dejavnost izvajati, jo mora izvajati vsaj še pet let. Drugačno tolmačenje ni pravno vzdržno in bi bilo na škodo stranke kot šibkejše stranke. Tožnica meni, da je v konkretnem primeru uporabljivo tudi pravilo iz 83. člena Obligacijskega zakonika. Po mnenju tožnice določbe 57. člena ZKme-1 tudi ne dajejo podlage za izrek izpodbijane odločbe. Tožnica ni storila nič takega, da bi bilo možno zaključiti, da je zagrešila nepravilnost iz navedene zakonske določbe. Tožnica zaključuje, da je objekt zdaj odprt, da deluje ter sprejema goste in da bi bilo vračilo celotnega zneska nepovratnih sredstev velik finančni udarec, zelo težko bi izvajala svoje nadaljnje poslovanje in bi se v takem primeru lahko zgodilo, da bi celotna investicija propadla. Tožnica v dokazne namene predlaga izpis gostov za čas od 27. 8. do 11. 9. 2016 ter sedem računov, izstavljenih gostom, predlaga vpogled v uporabno dovoljenje z dne 16. 6. 2015 ter zaslišanje strank. Sodišču predlaga, naj po izvedbi predlaganih dokazov odloči, da se izpodbijana odločba odpravi. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

4. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe iz razlogov, ki izhajajo iz odločb organov obeh stopenj. Sodišču predlaga, naj tožbo zavrne. V odgovoru še navaja, da tožnici vračilo sredstev ni bilo naloženo iz razloga nedokončane naložbe, ampak iz razloga neopravljanja dejavnosti, kar pa tožnica sploh priznava, saj sama navaja, da je pričela z nastanitvijo gostov šele 27. 8. 2016. V zadevi je namreč bistveno, da tožnica gostinske in nastanitvene dejavnosti ni opravljala, opravljati pa bi jo morala še najmanj pet let po izplačilu sredstev, kar pomeni, da bi morala po dokončani naložbi in zadnjem izplačilu tudi že začeti z izvajanjem dejavnosti. Začetek petletnega obdobja ni kadarkoli po zadnjem izplačilu sredstev in o začetku tega petletnega obdobja ne odloča stranka sama, npr. pol leta oziroma eno leto oziroma dve leti ali več po zadnjem izplačilu. Zato so navedbe tožnice v tožbi neutemeljene.

6. V obravnavani zadevi je sporna odločitev prvostopenjskega organa, da mora tožnica vrniti 200.000,00 EUR sredstev, ki jih je po Javnem razpisu za Ukrep 311 - diverzifikacija v nekmetijske dejavnosti za leto 2013 prejela na podlagi odločbe o pravici do sredstev z dne 24. 9. 2013, ter da je izključena iz prejemanja podpore v okviru ukrepa za leti 2016 in 2017. Organ je odločitev oprl na ugotovitev, da tožnica, ob tem ko je dobila izplačana sredstva naložbe 24. 9. 2015, dne 1. 4. 2016 naložbene dejavnosti, za katero je pridobila sredstva, (še) ne opravlja, ter na 57. člen ZKme-1, določbe Javnega razpisa, točka 4.4.5, in 121. člen Uredbe. Tožnica pa ugovarja, da ni bila zavezana k temu, da bi hotelski objekt že takoj po izplačilu sredstev moral začeti poslovati ter meni, da je s tem, ko je z zahtevkom za izplačilo predložila uporabno dovoljenje za objekt, zadostila zahtevam Javnega razpisa (da mora biti naložba končana pred vložitvijo zadnjega zahtevka za izplačilo).

7. Iz tretjega odstavka 121. člena Uredbe

izhaja, da se mora naložbena dejavnost, za katero končni prejemnik sredstev po tej uredbi prejme sredstva, opravljati še najmanj naslednjih pet let po zadnjem izplačilu sredstev; v tem obdobju se ne smejo uvajati bistvene spremembe, kot so določene v 72. členu Uredbe 1698/2005/ES, odtujiti naložbe ali naložbe uporabljati v nasprotju z namenom dodeljenih sredstev, sicer mora končni prejemnik sredstev vsa prejeta sredstva vrniti v proračun Republike Slovenije skupaj z zamudnimi obrestmi v skladu s 57. členom ZKme-1. Enaka zahteva je za prejemnika sredstev določena v Javnem razpisu, točka 4.4.5, da se mora naložbena dejavnost, za katero je prejel sredstva po tem razpisu, v skladu s tretjim odstavkom 121. člena Uredbe opravljati še vsaj naslednjih pet let po zadnjem izplačilu sredstev. V prvem odstavku 57. člena ZKme-1

pa je določeno, da pri namerni vložitvi napačne vloge ali zahtevka, namerni nepravilnosti v skladu s predpisi Unije in kadar stranka sredstva uporablja v nasprotju z namenom, za katerega so ji bila dodeljena, ali je sredstva pridobila nezakonito, na podlagi lažnih podatkov ali lažnih izjav, pristojni organ zahteva vračilo dodeljenih sredstev.

8. Ob tem ko ni niti sporno, da so bila tožnici na podlagi zahtevka sredstva v višini 200.000,00 EUR izplačana 24. 9. 2015 in tudi ne, da se 1. 4. 2016, ko je kontrolor opravil naknadno kontrolo po izplačilu sredstev naložbe na kraju samem, naložbena dejavnost, za katero so bila izplačana sredstva, (še) ni opravljala, je po presoji sodišča organ mogel odločiti, da mora tožnica izplačana sredstva vrniti. Po tretjem odstavku 121. člena Uredbe je bila tožnica namreč zavezana opravljati naložbeno dejavnost še najmanj pet let po zadnjem izplačilu sredstev, torej (vsaj) v obdobju petih let od izplačila sredstev, ki je bilo opravljeno 24. 9. 2015.

9. Glede na tožničino vlogo na Javni razpis, 5.1 Prijavni obrazec, v katerem je kot predmet naložbe navedena naložba v gostinsko nastanitveno dejavnost (v okviru 4. Storitvene dejavnosti na kmetijah, področje I - Gostinstvo, oddelek 55 Gostinske nastanitvene dejavnosti), kot naziv naložbe pa ..., so bila sredstva tožnici dodeljena za gostinsko nastanitveno dejavnost kot naložbeno dejavnost ter se je zaveza tožnice po najmanj petletnem opravljanju nanašala torej na gostinsko nastanitveno dejavnost (v ...). Te dejavnosti pa po ugotovitvi kontrolorja, kot izhaja iz zapisnika z dne 1. 4. 2016, in ki ga je zakoniti zastopnik tožnice podpisal brez pripomb, na dan kontrole ni opravljala, in tudi ne v celotnem obdobju od izplačila sredstev dalje, kar izhaja tako iz izjave na zapisnik zakonitega zastopnika tožnice kot ugotovitev tega dejstva še z drugimi dokazi, ki jih je izvedel organ (poizvedbe o prijavi obratovalnega časa gostinskega obrata, poizvedbe o opravljenih prijavah oziroma odjavah nastanjenih gostov), drugače pa tudi ne iz tožničine vloge, s katero se je pred izdajo izpodbijane odločbe (lahko) izjavila o navedenih ugotovitvah organa.

10. Sodišče tožnici ne pritrjuje, da bi zadostila zahtevam Javnega razpisa, s tem ko je naložbo zaključila pred izplačilom sredstev, kar je izkazala s predložitvijo uporabnega dovoljenja. Kot izhaja iz izrecnih določb tako tretjega odstavka 121. člena Uredbe kot tudi Javnega razpisa v točki 4.4.5, je bila namreč tožnica zavezana tudi opravljati naložbeno dejavnost, za katero je prejela sredstva (še najmanj naslednjih pet let po izplačilu). Sodišče pa se z organom tudi strinja, da je navedeno določbo Uredbe treba razlagati v pomenu, da mora prejemnik sredstev opravljati naložbeno dejavnost še najmanj naslednjih pet let, računajoč od izplačila sredstev dalje (glede na jezikovno razlago, ki ji pritrjujejo tudi logična, teleološka in sistematična razlaga, upoštevajoč pri tem druge določbe Uredbe, npr. desetega odstavka 121. člena, da mora biti naložba zaključena (že) pred oddajo zadnjega zahtevka za izplačilo sredstev, četrtega odstavka 121. člena, da mora prejemnik sredstev organu poročati o doseganju ciljev in izpolnjevanju obveznosti še pet let od zadnjega izplačila sredstev) ter zavrača razlago tožnice, da je začetek teka roka petletnega obdobja lahko kadarkoli po izplačilu sredstev, saj zanjo opore v metodah razlage ne najde

11. Kot neutemeljene presoja sodišče tudi navedbe tožnice, da naj bi taka zaveza, da bi morala opravljati naložbeno dejavnost že od izplačila sredstev, ne izhajala iz nobenega predpisa, pa tudi ne iz razpisne dokumentacije in odločbe o pravici do sredstev. Zaveza prejemnika sredstev po opravljanju naložbene dejavnosti v petletnem obdobju od izplačila sredstev po navedenem jasno izhaja tako iz tretjega odstavka 121. člena Uredbe kot tudi Javnega razpisa v točki 4.4.5. Da pa bi morala biti zaveza določena še v odločbi o pravici do sredstev, ZKme-1 ne določa (53. člen). Vendar pa odločba o pravici do sredstev, izdana tožnici, v obrazložitvi vsebuje opozorilo stranki (tožnici), da je dolžna izpolnjevati vse obveznosti, kot so določene v 121. členu Uredbe in 4. poglavju Javnega razpisa. Tožnica pa ob tem tudi brez podlage trdi, da jo lahko zavezuje le izrek odločbe. Namreč določba tretjega odstavka 121. člena Uredbe predstavlja splošno in abstraktno pravno pravilo, ki določa pravno dolžnost splošno (in enako) za vse prejemnike sredstev, in torej velja tudi za tožnico. Odločba pa (v izreku) vsebuje posamično in konkretno pravno pravilo, ki velja le za naslovnika(e) odločbe, tako pravno pravilo pa se določi (le), kadar je individualizacija potrebna; v obravnavanem primeru pa to ni, saj za vse prejemnike sredstev po tretjem odstavku 121. člena Uredbe velja enako, da morajo naložbeno dejavnost, za katero so prejeli nepovratna sredstva, opravljati še najmanj naslednjih pet let po (zadnjem) izplačilu sredstev.

12. Tožnica brez podlage trdi tudi, da bi bilo v obravnavanem primeru uporabljivo pravilo iz 83. člena OZ. Navedeno pravilo se namreč nanaša na razlago nejasnih pogodbenih določil. Za razlago (splošnih) normativnih pravnih aktov oziroma njihovih določb pa se uporabljajo razlagalni argumenti, oblikovani v pravni teoriji.

13. Neutemeljeno tožnica ugovarja tudi, da 57. člen ZKme-1 ne daje podlage za odločitev, kot jo vsebuje izpodbijana odločba, saj naj bi tožnica ne zagrešila nobene nepravilnosti iz navedene zakonske določbe. Kot že navedeno, ZKme-1 v prvem odstavku 57. člena sankcijo vrnitve prejetih sredstev predvideva tudi za primer, da prejemnik sredstva uporablja v nasprotju z namenom, za katerega so mu bila dodeljena. Pod tak zakonski dejanski stan pa je gotovo mogoče podrediti dejanski stan konkretnega primera, da se naložbena dejavnost, za katero so sredstva dodeljena, sploh ne opravlja. Tak konkretni dejanski stan pa je bil ugotovljen ob kontroli naložbe na kraju samem (še) pol leta po (zadnjem) izplačilu sredstev (tožnica pa v tožbi tudi sama navaja, da je pričela z dejavnostjo šele 27. 8. 2016, torej skoraj enajst mesecev po izplačilu sredstev). Zato je bila na podlagi ugotovitev kontrole naložbe na kraju samem, ki niti niso sporne, po presoji sodišča dana podlaga za izdajo izpodbijane odločbe, ne glede na to, da je tožnica, kot zatrjuje, po zaključku gradbenih del na hotelskem objektu in pred pričetkom opravljanja dejavnosti morala poskrbeti še za ostala gradbena dela, opremo itd. ter da naložbeno dejavnost zdaj (oziroma od 27. 8. 2016) opravlja.

14. Glede na to sodišče zavrača dokazne predloge tožnice za izvedbo dokazov, s katerimi bi dokazala svoje trditve, da od 27. 8. 2016 naložbeno dejavnost opravlja (vpogled v izpis gostov za obdobje od 27. 8. 2016 ter račune, izstavljeni gostom, ki so bivali v hotelu od navedenega datuma), saj po navedenem na drugačno odločitev sodišča ne morejo vplivati, ob tem ko sodišče pritrjuje stališču organa, da za izdajo izpodbijane odločbe zadostuje ugotovitev o tem, da tožnica naložbene dejavnosti ni opravljala ob kontroli naložbe na kraju samem, ki je bila znotraj petletnega obdobja iz tretjega odstavka 121. člena Uredbe. Sodišče tudi ni sledilo dokaznemu predlogu za vpogled v uporabno dovoljenje za hotelski objekt, saj niti niso sporne trditve tožnice, da ga je pridobila že pred vložitvijo zahtevka za izplačilo sredstev, poleg tega pa gre za nerelevantno trditev, saj po že navedenem sodišče ne sledi njenim navedbam, da bi zadostila zahtevam Javnega razpisa že glede na to, da je pridobila uporabno dovoljenje. Dokazni predlog za zaslišanje strank pa je tudi nesubstanciran in ga ni mogoče obravnavati po vsebini, saj tožnica ni navedla, katero zatrjevano dejstvo bi s tem dokazovala.

15. Ker so po presoji sodišča tožbene navedbe neutemeljene in jih je toženka v odgovoru na tožbo tudi argumentirano prerekala ter sodišče tudi ni ugotovilo kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti, je na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

16. Kadar sodišče tožbo (med drugim) zavrne, vsaka stranka trpi svoje stroške postopka (četrti odstavek 25. člena ZUS-1).

V besedilu, kot je veljalo ob objavi Javnega razpisa (28. 12. 2012) in ki ga je (bilo) glede na to treba uporabiti v obravnavani zadevi.

Določba 57. člena je bila sicer z novelo ZKme-1D v l. 2017 črtana, vendar je bila vsebina zgolj prenesena v 41.a člen zakona.

Uredba o ukrepih 1., 3. in 4. osi Programa razvoja podeželja Republike Slovenije za obdobje 2007-2013 v letih 2011-2013 (2011) - člen 121, 121/3

Zakon o kmetijstvu (2008) - ZKme-1  - člen 57, 41.a

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.