UPRS Sodba I U 168/2019-8
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-01-31

mednarodna zaščita - ponovna prošnja za priznanje mednarodne zaščite - zavrženje ponovne prošnje - nova dejstva in dokazi

Tožnik ni navedel novih razlogov in ni predložil novih dokazov, saj je iz zahtevka za uvedbo ponovnega postopka razvidno, da se je skliceval na iste razloge, kot jih je navedel že ob podaji prve prošnje (ni navedel spremenjenih okoliščin, zaradi katerih želi ponovno zaprositi za mednarodno zaščito) ter ni predložil nobenih novih dokazov.

1. Toženka je z izpodbijanim sklepom zavrgla tožnikov zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (RS). Iz dokumentacije upravne zadeve je razvidno, da je bil vlagatelj 11. 10. 2017 v skladu z Uredbo (EU) št. 604/2013 s 26. 6. 2013 iz Danske vrnjen v RS. Pri toženki je 12. 10. 2017 vložil drugo prošnjo za mednarodno zaščito. O prošnji za mednarodno zaščito je pristojni organ odločil 12. 12. 2017 in z odločbo št. 2142-561/2017/15 (1312-17) njegovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite zavrnil kot očitno neutemeljeno. Omenjena odločba je postala pravnomočna 4. 1. 2018, po sodbi Upravnega sodišča št. I U 2859/2017-5. Nadalje iz upravne dokumentacije izhaja, da je bil vlagatelj ponovno 12. 11. 2018 v skladu z Uredbo (EU) št. 604/2013 s 26. 6. 2013 iz Nemčije vrnjen v RS. Pri toženki je 16. 11. 2018 podal prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščito, vendar ga je že 21. 11. 2018 umaknil iz razloga, ker se je želel vrniti v Alžirijo. Toženka je postopek v zvezi z njegovim prvim zahtevkom za uvedbo ponovnega postopka s sklepom 2142-561/2017/35 (1312-06) z 21. 11. 2018 ustavila. Navedeni sklep je 30. 11. 2018 postal pravnomočen. Nadalje je bil vlagatelj že tretjič 17. 12. 2018 v skladu z Uredbo (EU) št. 604/2013 s 26. 6. 2013 vrnjen iz Avstrije v RS. Pri toženki je ponovno 21. 12. 2018 podal zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite.

2. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa tožena stranka navaja, da je tožnik v zahtevku za uvedbo ponovnega postopka 21. 12. 2018 navedel, da podaja iste razloge zapustitve izvorne države kot že ob podaji prošnje za mednarodno zaščito. Navedel je, da je vse sam že povedal ob obeh prošnjah ter v umaknjenem prvem zahtevku za uvedbo ponovnega postopka ter da nima novih dokazov, ta zahtevek pa se je odločil podati, ker če je že tukaj, nima druge izbire, kaj naj naredi kot to, da zaprosi za mednarodno zaščito. Na vprašanje uradne osebe, ali si želi vrniti v Alžirijo, je odgovoril, da ne več, si pa je želel po prejšnjem postopku. Na vprašanje uradne osebe, zakaj si je premislil, je dodal, ker so ga policisti pustili na cesti, namesto, da bi ga vrnili v Alžirijo. kot je želel. S tem so mu dali občutek, da ga prezirajo in ne verjame, da bi ga dejansko vrnili v Alžirijo, če bi ponovno tako želel, zato je bolje, da ostane tukaj. Na vprašanje uradne osebe, zakaj je po prejšnjem zahtevku zapustil Slovenijo, je izjavil, da mu je policija rekla, da ga bodo odpeljali v zaprti kamp ali pa mora zapustiti državo. Ni želel v zaprti oddelek, zato je rajši odšel v Nemčijo. Policisti so mu po umiku prošnje rekli, da ima mesec dni časa, da se sam vrne v Alžirijo in zato je sam odšel naprej, ker ni imel kam iti. Bil je že popolnoma obupan nad sistemom in kaj drugega bi lahko naredil. Policista, ki sta ga peljala iz azilnega doma na policijsko postajo, sta pljunila nanj in počutil se je ponižanega. Do njega so se grdo obnašali tudi v Nemčiji. Na vprašanje uradne osebe, ali bi se vrnil nazaj v Alžirijo, če bi ga direktno vrnili in mu ne bi dali časa za prostovoljno vrnitev, je pritrdil in dodal, da tako, kot je sam iz Alžirije prišel v Evropo, lahko tudi odide nazaj v Alžirijo.

3. Toženka se pri svoji odločitvi sklicuje na določilo prvega odstavka 64. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) in ugotavlja, da je tožnik pri vložitvi zahtevka navedel povsem enaka dejstva, ki jih je že navajal v postopku mednarodne zaščite in ki so bila znana že pred izdajo odločbe toženke v postopku priznanja mednarodne zaščite. Navedel ni nobenih novih okoliščin. Toženka opozarja, da pri vložitvi zahtevka veljajo posebne določbe, ki zaostrujejo dokazne standarde oziroma dokazno breme prenesejo izključno na stran tožnika, ki mora v skladu s prvim odstavkom 65. člena ZMZ-1 sam predložiti dokaze oziroma navesti nova dejstva, ki opravičujejo nov postopek. V primeru vložitve zahtevka za uvedbo ponovnega postopka pristojni organ nima dolžnosti, da kakorkoli sodeluje pri ugotavljanju dejanskega stanja, ki bi lahko opravičevalo uvedbo ponovnega postopka. Toženka ugotavlja, da tožnik pri vložitvi zahtevka ni predložil nobenih novih dokazov. Po presoji vseh izjav tožnika toženka ugotavlja, da se te izjave nanašajo na dogodke, ki so se v celoti zgodili v času pred njegovo prvo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite in v ničemer ne gre za dokaze ali dejstva, ki bi nastali po izdaji predhodne odločitve, oziroma tožnik ni navedel upravičenih razlogov, čemu jih ni navedel že med svojim prvim postopkom za priznanje mednarodne zaščite.

4. Toženka na podlagi izvedenega postopka tako ugotavlja, da tožnik ni predložil nobenih novih dokazov in ni navajal nobenih novih verodostojnih dejstev, ki bi jih v skladu s 64. členom ZMZ-1 lahko šteli za nova, saj je sicer uveljavljal samo razloge, ki so obstajali že v času prvega postopka. Glede na to, da iz njegovih izjav izhaja, da je zahtevek oprl zgolj na dejstva, ki niso nastala po izdaji predhodne odločitve, toženka ugotavlja, da tožnik ni izpolnil pogojev iz 64. člena ZMZ-1 in je njegov zahtevek zavrgla v skladu s četrtim odstavkom 65. člena ZMZ-1.

5. Tožnik vlaga tožbo zoper izpodbijani sklep zaradi nepopolno oz. zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Toženka v izpodbijanem sklepu navaja, da je tožnik navedel iste razloge zapustitve izvorne države, kot jih je uveljavljal že pri vložitvi prve prošnje, v nadaljevanju pa navede, da je tožnik na vprašanje uradne osebe, ali se želi vrniti v Alžirijo, odgovoril, da ne več, si pa je želel po prejšnjem postopku. Na vprašanje uradne osebe, zakaj si je premislil, je dodal, ker so ga policisti pustili na cesti, namesto da bi ga dejansko vrnili v Alžirijo, kot je želel. S tem so mu dali občutek, da ga prezirajo in ne verjame, da bi ga dejansko vrnili v Alžirijo, če bi ponovno tako želel, zato je bolje, da ostane tukaj. Na vprašanje uradne osebe, zakaj je po prejšnjem zahtevku zapustil Slovenijo, je izjavil, da mu je policija rekla, da ga bodo odpeljali v zaprti kamp ali pa mora zapustiti državo. Ni želel v zaprti oddelek, zato je rajši odšel v Nemčijo. Policisti so mu po umiku prošnje rekli, da ima mesec dni časa, da se sam vrne v Alžirijo in zato je sam odšel naprej, ker ni imel kam iti. Bil je že popolnoma obupan nad sistemom in kaj drugega bi lahko naredil. Policista, ki sta ga peljala iz azilnega doma na policijsko postajo, sta pljunila nanj, počutil se je ponižanega. Do njega so se grdo obnašali tudi v Nemčiji. Tožnik ugovarja, da toženka pri odločitvi o prošnji za priznanje mednarodne zaščite ni upoštevala teh navedb tožnika in se zgolj sklicuje na iste razloge, kot jih je tožnik uveljavljal že pri vložitvi prve prošnje, zato tožnik predlaga, naj sodišče izpodbijani sklep odpravi ter ugodi prošnji tožnika za priznanje mednarodne zaščite.

6. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in se v celoti sklicuje na obrazložitev izpodbijanega sklepa. Tožnik je jasno povedal, da je vse že povedal v prvi prošnji in na prvem zahtevku za uvedbo ponovnega postopka, katerega je kasneje preklical. Dodal je, da nima nobenih novih dokazov ter da se je odločil podati zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, ker če je že tukaj, nima druge izbire, kaj naj naredi drugega kot to, da zaprosi za mednarodno zaščito. Tako tožnik nima ne novih razlogov in ne nobenih dokazov, ki bi jih v skladu s 64. členom ZMZ-1 lahko štela toženka za nova, saj je tožnik uveljavljal samo razloge, ki so že obstajali v času prvega postopka. Ker je iz njegovih izjav jasno, da je zahtevek oprl zgolj na dejstva, ki niso nastala po izdaji predhodne odločitve, je toženka ugotovila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev iz 64. člena ZMZ-1 in je njegovo vlogo zavrgla. Toženka dodaja še, da je tožba žaljiva. Predlaga, naj se tožba zavrne kot neutemeljena.

7. V vlogi z dne 30. 1. 2019 tožnik ponovno navaja, da se do okoliščin, ki so nastale po vložitvi prve prošnje za mednarodno zaščito, toženka sploh ni opredelila in vztraja pri tožbenih navedbah.

9. ZMZ-1 v prvem odstavku 64. člena med drugim določa, da mora državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki ji je bila v RS pravnomočno zavrnjena prošnja in želi vložiti ponovno prošnjo, pred tem vložiti zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Skladno s tretjim odstavkom 64. člena ZMZ-1 morajo novi dokazi ali dejstva iz prvega odstavka nastati po izdaji predhodne odločitve. Novi dokazi ali dejstva so lahko obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba iz prejšnjega odstavka brez svoje krivde takrat ni mogla uveljavljati. V četrtem odstavku 65. člena ZMZ-1 pa je določeno, da o prvem zahtevku za uvedbo ponovnega postopka odloči pristojni organ s sklepom, če pa ugotovi, da niso izpolnjeni pogoji iz prejšnjega člena, zahtevek s sklepom zavrže.

10. Sodišče sledi utemeljitvi izpodbijanega sklepa o tem, da niso izpolnjeni pogoji za uvedbo ponovnega postopka, zato skladno z drugim odstavkom 71. člena ZUS-1 ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v bistvenem delu lahko sklicuje na utemeljitev v izpodbijanem sklepu toženke. Sodišče zgolj poudarja, da je toženka pravilno ugotovila, da je tožnik predhodno v RS že vložil prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je toženka zavrnila, Upravno sodišče pa je upravni spor v zvezi s tem zavrnilo, tožnik pa ni navedel novih razlogov in prav tako ni predložil novih dokazov, saj je iz zahtevka za uvedbo ponovnega postopka razvidno, da se je skliceval na iste razloge, kot jih je navedel že ob podaji prve prošnje (ni navedel spremenjenih okoliščin, zaradi katerih želi ponovno zaprositi za mednarodno zaščito) ter ni predložil nobenih novih dokazov, kar je tudi vse sam izrecno navedel ob zaslišanju v zvezi z zahtevo za uvedbo ponovnega postopka mednarodne zaščite.

11. Resda je tožnik na istem zaslišanju na vprašanje uradne osebe, ali se želi vrniti v Alžirijo, odgovoril, da ne več, si pa je želel po prejšnjem postopku. Nadalje je na vprašanje uradne osebe, zakaj si je premislil, odgovoril, da zato, ker so ga policisti pustili na cesti, namesto da bi ga dejansko vrnili v Alžirijo, kot je želel. S tem so mu po njegovi izpovedbi dali občutek, da ga prezirajo in ne verjame, da bi ga dejansko vrnili v Alžirijo, če bi ponovno tako želel, zato je bolje, da ostane tukaj. Na vprašanje uradne osebe, zakaj je po prejšnjem zahtevku zapustil Slovenijo, je izjavil, da mu je policija rekla, da ga bodo odpeljali v zaprti kamp ali pa mora zapustiti državo. Ni želel v zaprti oddelek, zato je rajši odšel v Nemčijo. Policisti so mu po umiku prošnje rekli, da ima mesec dni časa, da se sam vrne v Alžirijo in zato je sam odšel naprej, ker ni imel kam iti. Bil je že popolnoma obupan nad sistemom in kaj drugega bi lahko naredil. Policista, ki sta ga peljala iz azilnega doma na policijsko postajo, sta pljunila nanj, počutil se je ponižanega. Do njega so se grdo obnašali tudi v Nemčiji. Navedene, na zaslišanju tožnika podane izjave tožnika so med strankama nesporne (razvidne so tudi sicer iz zapisnika o zaslišanju tožnika v upravnem spisu), zato te okoliščine med strankama niso sporne.

12. Toženka je sicer v izpodbijanem sklepu res navedla, da tožnik ni podal novih razlogov, zaradi katerih zaproša za zaščito. Kot že izhaja iz prejšnjega odstavka obrazložitve, med strankama ni sporno, da je tožnik navajal na zaslišanju ob zahtevi za uvedbo ponovnega postopka tudi že navedene razloge. Tako je toženka sicer storila relativno kršitev postopka, ko je navedla, da tožnik v svojem zahtevku ni navajal novih razlogov, ki pa po ugotovitvi sodišča ni vplivala na pravilnost in zakonitost njene odločitve.

13. Ponovni postopek se namreč uvede pod izrecno navedenimi pogoji iz 64. člena ZMZ-1, med drugim tudi, če tožnik navede v zahtevku nova dejstva oz. predloži hkrati z zahtevkom nove dokaze, ki pomembno povečujejo verjetnost, da tožnik izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite.

Tega pa tožnik ni izpolnil, saj novih dokazov ni podal, nova dejstva, ki jih je podal, pa niso v zvezi s preganjanjem oz. ogroženostjo tožnika v izvorni državi. Tudi toženka ugotavlja, da tožnik ni navedel novih dejstev, ki pomembno povečujejo verjetnost, da tožnik izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Izkazanost preganjanja tožnika oz. njegove ogroženosti v izvorni državi je namreč osnovna predpostavka za ugoditev predlogu za uvedbo ponovnega zahtevka (64. člen ZMZ-1). Razlogov preganjanja oz. ogroženosti v izvorni državi pa tožnik ne uveljavlja niti v svoji zahtevi za uvedbo ponovnega postopka niti ni o tem izpovedal v svojem zaslišanju v postopku za uvedbo ponovnega postopka, pač pa je zgolj opisoval ravnanje slovenske in nemške policije po zaključku prvotnega postopka mednarodne zaščite in občutke tožnika ob tem, in navedena dejstva, četudi so nastala po končanem prvotnem postopku glede mednarodne zaščite, ne upravičujejo varstva po MNZ-1 in ne po Ženevski konvenciji in jih zato sodišče ocenjuje kot pravno nerelevantna.

14. Sodišče zato ugotavlja, da je toženka, ob tem, ko se je tožnik v zahtevku za uvedbo ponovnega postopka skliceval na razloge, ki jih je navedel že ob podaji prošnje, hkrati pa na razloge, ki niso pravno relevantni za odločitev o ponovni prošnji za mednarodno zaščito in glede na to, da ni predložil nobenih novih dokazov k svoji zahtevi za uvedbo ponovnega postopka, ravnala pravilno, ko je skladno s četrtim odstavkom 65. člena ZMZ-1 v zvezi s 64. členom ZMZ-1 zavrgla tožnikovo zahtevo za uvedbo ponovnega postopka za mednarodno zaščito, saj tožnik ni uspel izkazati povečane verjetnosti, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Dejstvo, da je tožena stranka napačno uporabila oziroma interpretirala, češ da je v tovrstnih zadevah dokazno breme izključno na tožniku (prvi odstavek 64. člena in prvi odstavek 65. člena ZMZ-1) in da pristojni organ ne sodeluje pri ugotavljanju dejanskega stanja, kar ni pravilna interpretacija ZMZ-1, saj je v nasprotju z določbo drugega in tretjega odstavka 40. člena Procesne direktive 2013/32/EU v zvezi s prvim odstavkom 4. člena Kvalifikacijske direktive 2011/95/EU ter sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP),

v konkretnih okoliščinah primera ne vpliva na presojo zakonitosti izpodbijanega akta.

15. Sodišče je v zadevi odločilo brez glavne obravnave in ni zaslišalo tožnika, ker je ocenilo, da v tej zadevi ni sporno dejansko stanje, pač pa le pravna presoja o tem, ali bi se morala v upoštevati tudi (nova) dejstva, ki jih je tožnik podal ob zaslišanju v postopku za uvedbo ponovnega postopka (prvi odstavek 59. člena ZUS-1).

16. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.

Nova so tista dejstva oz. dokazi, ki so nastali po izdaji predhodne odločitve oz. ki so obstajali že prej, pa jih stranka brez svoje krivde v predhodnem postopku ni mogla uveljavljati (tretji odstavek 64. člena ZMZ-1).

Glej sodbo ESČP v zadevi MD et MA c. Belgique, odst. 66; glej tudi: Asylum Procedures and the Principle of Non-Refoulement: Judicial Analysis, EASO Professional Development Series for Members of Courts and Tribunals, produced by IARLJ-Europe under contract to EASO, 2018, razdelka 5.2.2.4. in 6.4.2.3.

Zakon o mednarodni zaščiti  - ZMZ-1  - člen 64, 64/1, 65, 65/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.