UPRS Sodba I U 2126/2017-9
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-05-21

Adriana Hribar Milič (preds.), Bojana Prezelj Trampuž (poroč.), mag. Mojca Muha

davčna obveznost - zavarovanje davčne obveznosti - pogoji za zavarovanje davčne obveznosti

Pravna podlaga za izdajo sklepa je drugi odstavek 111. člena ZDavP-2, kjer razlogi glede onemogočene ali otežene izpolnitve davčne obveznosti niso posebej navedeni kot pogoj za zavarovanje davčne obveznosti, če pričakovana davčna obveznost presega 50.000,00 EUR. Zato ob tako ugotovljeni višini pričakovane obveznosti tožeče stranke (nad 50.000,00 EUR) davčnemu organu pri izpodbijani odločitvi ni treba ugotavljati ali bo izpolnitev oziroma plačilo davčne obveznosti onemogočeno ali precej oteženo. Gre za zakonsko določbo (ki po ZDavP-2F velja od 1. 1. 2013), ki davčnemu organu ne dopušča diskrecijske pravice glede odločanja ali bo zahteval zavarovanje ali ne. Prav tako davčnemu organu ni treba utemeljevati razlogov v zvezi z oteženo izpolnitvijo plačila davčne obveznosti oziroma onemogočenim plačilom davčne obveznosti, v smislu prvega odstavka 111. člena ZdavP-2. Davčnemu organu v tem primeru ni treba izkazovati dejanj davčnega zavezanca, s katerimi odtujuje, skriva ali drugače razpolaga s premoženjem (subjektivna nevarnost).

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijanim začasnim sklepom je Finančna uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju davčni tudi finančni organ) banki tožeče stranke: A. d.d., Poslovna enota Maribor, zaradi zavarovanja izpolnitve davčne obveznosti tožeče stranke naložila, da sredstev v znesku 64.409,69 EUR na transakcijskem računu, ki ga navaja, ne izplača, pri čemer se smiselno upoštevajo omejitve iz 166. člena Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) (1. točka izreka). Iz 2. točke izreka izhaja, da se tožeči stranki prepove razpolaganje z navedenimi sredstvi. Iz izreka navedenega začasnega sklepa še izhaja, da velja zavarovanje do dneva izpolnitve davčne obveznosti in da pritožba zoper sklep ne zadrži izvršitve sklepa, ter da davčnemu organu posebni stroški postopka niso nastali (3., 4. in 5. točka izreka).

2. Iz obrazložitve je razvidno, da davčni organ pri tožeči stranki opravlja davčni nadzor davka od dohodkov pravnih oseb (v nadaljevanju DDPO) za obdobje od 1. 1. 2012 do 31. 12. 2014, s poudarkom na preveritvi pravilnosti oblikovanja in uveljavljanja davčnih olajšav iz naslova raziskav in razvoja. Na podlagi v postopku zbranih podatkov ugotavlja, da obstoj davčne obveznosti v višini 64.409,69 EUR izhaja iz ugotovitev davčnega nadzora po zapisniku z dne 27. 10. 2016 (vročenem tožniku 2. 11. 2016). V postopku je namreč ugotovljeno, da tožeča stranka v letu 2013 in 2014 ni izpolnila vseh zahtevanih pogojev za uveljavljanje davčnih olajšav za raziskave in razvoj, v smislu 55. člena Zakona o davku od dohodkov pravnih oseb (v nadaljevanju ZDDPO-2) in 8. člena Pravilnika o uveljavljanju davčnih olajšav za vlaganja v raziskave in razvoj (v nadaljevanju Pravilnik), glede na to, da s splošnim projektom z dne 17. 10. 2013 (ki ni dovolj transparentno in podrobno opredeljen) ne omogoča naknadnega preverjanja skladnosti s projektom in posledično tudi ne presoje vsebine po 5. členu Pravnika ter je zato nepravilno določila davčno osnovo za odmero DDPO. Davčni organ se sklicuje na drugi odstavek 111. člena, 114. člen in 1. točko prvega odstavka 119. člena ZDavP-2.

3. Ministrstvo za finance kot pritožbeni organ se z navedenim sklepom strinja in pritožbene ugovore tožeče stranke zavrača. Navaja določbe 111. člena in 114. člena ZDavP-2. Ugotavlja, da je obrazložitev prvostopenjskega organa sicer skopa, se pa prvostopenjski organ sklicuje na zapisnik o davčnem nadzoru z dne 27. 10. 2016. Iz navedb tožeče stranke tudi izhaja, da je z njim seznanjena. Glede ugotavljanja obstoja obveznosti drugostopenjski organ navaja, da ZDavP-2 izrecno ne določa, da bi moral biti obstoj obveznosti izkazan. To pa izhaja iz same zakonske ureditve v ZDavP-2, po kateri davčni organ sklep za zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti lahko oziroma mora v določenih primerih izdati še pred izdajo odmerne odločbe in s tem pred pridobitvijo izvršilnega naslova. Ob izdaji sklepa, kot je izpodbijani, mora biti verjetno izkazan obstoj davčne obveznosti, katere izpolnitev se zavaruje. Pritožbeni organ ugotavlja, da iz že omenjenega zapisnika z dne 27. 10. 2016 med drugim izhaja, da je tožeča stranka v letih 2012, 2013 in 2014 (inšpicirano obdobje) uveljavljala olajšave do višine ugotovljene davčne osnove ter je bil zato poudarek na preverjanju oblikovanja olajšav za raziskave in razvoj. Prvostopenjski organ je že v zapisniku pojasnil, da se ugotavlja in popravlja prvotno predložen obračun DDPO za leto 2013 in 2014. Razlog za to pa je nepriznana uveljavljena olajšava iz naslova raziskav in razvoja v letu 2013 v znesku 462.840,58 EUR in v letu 2014 v znesku 167.740,25 EUR ter iz naslova izkazanega investiranja v ta neopredmetena sredstva v postopku nadzora priznana 40% investicijska olajšava v letu 2013 v znesku 252.000,00 EUR. Tožeči stranki se v zapisniku očita nejasnost samega projekta vlagatelja ter realizacija projekta, ki ni podrobno spremljana in identificirana. Posledično po stališču prvostopenjskega organa tudi ocena ne more biti natančna in ni mogoče dati potrditev za uveljavljanje raziskovalno razvojne olajšave. Prvostopenjski organ tako v zapisniku ugotavlja dodatno davčno obveznost in sicer: iz naslova DDPO za leto 2013 v znesku 35.842,90 EUR ter za leto 2014 v znesku 28.415,54 EUR, oboje s pripadajočimi obrestmi; iz naslova obresti od razlike akontacij DDPO v letu 2014 v znesku 119,63 EUR in v letu 2015 v znesku 31,62 EUR, obračunanih od dneva zapadlosti po mesecih do končnega obračuna v letu 2014 oziroma v letu 2015.

4. Drugostopenjski organ se sklicuje na omenjeni zapisnik, iz katerega izhajajo podrobne ugotovitve prvostopenjskega organa in dodatno ugotovljena davčna obveznost, ki presega znesek 50.000,00 EUR. Iz navedenega zapisnika tako izhaja verjetna obveznost tožeče stranke, navedbe v zvezi z dejanskim obstojem obveznosti in njene višine pa tožeča stranka v navedenem postopku ne more uspešno uveljavljati. To namreč lahko stori v pritožbi zoper odločbo, ki sledi opravljenemu nadzoru. Drugostopenjski organ se sklicuje še na določbo drugega odstavka 120. člena ZDavP-2, po kateri lahko zavezanec za davek predlaga davčnemu organu, da se že predloženo zavarovanje ali začasni sklep nadomesti z novim oziroma predloži instrument zavarovanja. Izpodbijani sklep je tako po oceni drugostopenjskega organa pravilen, obrazložitev le-tega pa je v skladu s tretjim odstavkom 248. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) dopolnjena z obrazložitvijo iz odločbe drugostopenjskega organa.

5. Tožeča stranka je vložila tožbo, v kateri izpodbija navedeni sklep. Tožbo vlaga iz razlogov nepravilne uporabe materialnega prava, bistvene kršitve pravil postopka in nepopolne in nepravilne ugotovitve dejanskega stanja. V tožbi navaja, da ji je bil 2. 11. 2016 vročen zapisnik o davčnem nadzoru z dne 27. 10. 2016, v katerem so bile podane ugotovitve glede domnevne nepravilnosti pri izpolnitvi zahtevanih pogojev za uveljavljanje davčnih olajšav za raziskave in razvoj v smislu 55. člena ZDDPO-2 in 8. člena Pravilnika. Tožeča stranka je podala pripombe na zapisnik, s katerimi pojasnjuje in dokazuje nestrinjanje z zaključki davčnega organa, za kar je predložila dokazila, ki jih navaja. Tožeča stranka je prejela odločbo, s katero ji je naloženo plačilo spornih davčnih obveznosti. Ključni pogoj za zavarovanje navedenih obveznosti je pričakovana davčna obveznost in njena višina, kar mora v skladu z 111. členom ZDavP-2 izhajati iz navedenega sklepa. V obravnavani zadevi pa navedeno ni izpolnjeno, saj pričakovana davčna obveznost v izpodbijanem sklepu ni obrazložena niti v dejanskem niti v pravnem pogledu. Davčni organ v izpodbijani odločitvi ni obrazložil razlogov za obstoj davčne obveznosti in jih primerjal z razlogi, ki bi govorili proti, da bi se lahko sploh ugotavljala verjetnost obstoja davčne obveznosti. V nadaljevanju tožeča stranka izpostavlja elemente, na podlagi katerih meni, da so razlogi, ki govorijo proti obstoju davčne obveznosti, močnejši od razlogov v prid obstoja davčne obveznosti. Tožeča stranka navaja, da presoja ustreznosti predloženega raziskovalnega-razvojnega projekta „raziskave, razvoj, investicije v projektu kotnih gonil nove generacije velikosti 5-9 in v projekt nove generacije elektromotorjev z nadgradnjo v zavorni izvedbi z dne 17. 10. 2013“ je predstavitev v zoženi obliki in zadosti minimalnim potrebam pri uveljavljanju davčne olajšave. Pravilna je ugotovitev predmeta oblikovane olajšave v letu 2013, ki se je uveljavljala v letu 2013 in 2014 pri tožeči stranki z napačno umestitvijo. Po vsebini gre za odkup oz. nakup raziskovalno-razvojnih storitev, ki jih je za tožečo stranko v dogovorjenem deležu izvajala druga pravna oseba. Tožeča stranka se ne strinja s presojo, da je predmet po kupoprodajni pogodbi sporen s stališča zunanje raziskovalne razvojne dejavnosti ter se pri tem sklicuje na 5. člen Pravilnika. Nesporno je, da sta pogodbeni stranki (tožeča stranka in Strojna Maribor d.o.o.) izvajali osnovne raziskave, industrijske raziskave in eksperimentalni razvoj, navedene aktivnosti pa so ustrezale 6., 7. in 8. točki 5. člena Pravilnika.

6. Tožeča stranka med drugim poda vsebinski povzetek nakupa raziskovalno-razvojnih storitev, zasnove in razvoj modularne družine KG-5-9 (KZG-KG kotnih zobniških gonil), pri čemer se sklicuje na specifična in vrhunska znanja. Obravnavana družina gonil predstavlja bistvene elemente in gradnik mehatronskih sistemov. Če tožeča stranka ni vključena na trg z novimi rešitvami, je podvržena propadu. Tožeča stranka je tako navedeni problem rešila z nakupom raziskovalno-razvojnih storitev po citirani pogodbi in odkupu deleža raziskovalno-razvojne storitve, ki je pripadal prodajalcu. Z lastnim deležem razvoja in nakupom deleža raziskovalno razvojnih storitev, ki so jih izvajali drugi deležniki, je prišla do lastne platforme, ki jo je nadgrajevala in implementirala do tržno prodornega novega produkta, kar je omogočilo pričetek serijske proizvodnje že v januarju, februarju 2014. Ker gre za zaščito intelektualne lastnine, celovite rešitve niso razkrite. Glede samega projekta se tožeča stranka sklicuje, da ga je davčnemu organu posredovala v elektronski obliki na CD-ju, česar pa davčni organ ni preučil. Tako v zadevi ni bilo popolno ugotovljeno dejansko stanje, posledično je bilo zmotno uporabljeno materialno pravo. Glede kupoprodajne pogodbe z dne 9. 12. 2013 tožeča stranka predlaga, da se pregledajo predloženi dokumenti v elektronski obliki na CD ter predložena dokumentacija. Predlaga tudi, da se s pomočjo izvedencev opravi celostni pregled vseh datotek, tožeča stranka pa poda celovita pojasnila. Pravilen je zaključek davčnega organa, da stvari in dokumentov ni bilo mogoče natančno identificirati, saj brez ustrezno usposobljenih strokovnjakov tako kompleksne vsebine ni mogoče razumeti. Med drugim meni, da je zmoten zaključek davčnega organa, da kupoprodajna pogodba o nakupu razvojno raziskovalnih storitev ni konkretizirana. Zmoten je tudi zaključek davčnega organa, da je šlo za stroške notranje raziskovalno-razvojne aktivnosti. Tožeča stranka je predmet vlaganja kupila od družba B. d.o.o. kot samostojni del skupnega razvoja in za kupljen del uveljavljala olajšavo. Davčni organ napačno tolmači Pravilnik, češ da zunanje storitve lahko izvaja samo izvajalec, ki se ukvarja izključno s tem. Tožeča stranka poudarja, da s to olajšavo ni uveljavljala notranjih raziskav, ampak vlaganja, to je nakup raziskovalno-razvojnih storitev, ki jih je izvajala druga pravna oseba. Brezpredmetne so navedbe davčnega organa, da v primeru uveljavljanja raziskovalno-razvojnih olajšav ni možno sofinanciranje z nepovratnimi sredstvi iz proračuna RS oz. EU, saj takšnega sofinanciranja tožeča stranka ni bila deležna.

7. Tožeča stranka tudi izpostavlja, da lahko davčni organ zahteva zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti pred izdajo odločbe le, če se utemeljeno pričakuje, da bo izpolnitev oziroma plačilo davčne obveznosti onemogočeno ali precej oteženo. Izkazana mora torej biti nevarnost, da davčna obveznost ne bo izpolnjena. V obravnavani zadevi ni navedenih nobenih vsebinskih razlogov, ki bi kazali na to, da bo izpolnitev obveznosti tožeče stranke otežena. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa ne izhaja niti eno samo dejstvo ali okoliščina ali dejanje tožeče stranke, na podlagi katerega bi se lahko utemeljeno pričakovalo, da se namerava na kakršen koli način izogniti plačilu obveznosti, ki bo ugotovljena z odločbo. Tožeča stranka predlaga, da sodišče po izvedbi dokazov, ki jih navaja, izpodbijani sklep odpravi in toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

8. V odgovoru na tožbo tožena stranka v celoti prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih iz obrazložitve izpodbijanega sklepa oziroma odločbe. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

10. Po presoji sodišča je izpodbijani sklep pravilen in zakonit iz razlogov, ki jih v obrazložitvi svoje odločbe navaja pritožbeni organ. Sodišče se s temi razlogi strinja ter jih v izogib ponavljanju posebej ne navaja (drugi odstavek 71. člena ZUS-1), glede tožbenih navedb pa še dodaja:

11. V obravnavani zadevi je sporno ali je davčni organ glede na okoliščine konkretnega primera, imel pravno podlago za zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti v smislu 111. člena v povezavi z drugim odstavkom 114. člena in 119. členom ZDavP-2. Davčni organ je z izpodbijanim začasnim sklepom banki tožeče stranke in tožeči stranki zaradi zavarovanja izpolnitve sporne davčne obveznosti prepovedal razpolagati s sredstvi v višini 64.409,69 EUR. Navedeni sklep je davčni organ izdal pred izdajo odmerne odločbe.

12. Na podlagi prvega odstavka 111. člena ZDavP-2 davčni organ zahteva zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti pred izdajo odločbe ali potekom roka za predložitev obračuna davka (zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti), če je tako določeno z zakonom o obdavčenju, ali če na podlagi podatkov iz uradnih evidenc oziroma drugih podatkov, ki jih davčni organ pridobi o zavezancu za davek, utemeljeno pričakuje, da bo izpolnitev oziroma plačilo davčne obveznosti onemogočeno ali precej oteženo. Po drugem odstavku 111. člena ZDavP-2 pa davčni organ zavaruje izpolnitev davčne obveznosti pred izdajo odločbe ali po poteku roka za predložitev obračuna davka, če obračun davka ni bil predložen, kadar pričakovana davčna obveznost presega 50.000,00 EUR. Davčni organ zahteva zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti oziroma zavarovanje plačila davčne obveznosti s sklepom. Sklep mora biti obrazložen (tretji odstavek 111. člena ZDavP-2). Iz 114. člena ZDavP-2 pa izhaja, da lahko davčni organ v skladu s 111. členom tega zakona zahteva predložitev ustreznega instrumenta zavarovanja, ali zavezancu za davek omeji ali prepove razpolaganje z določenim premoženjem (začasni sklep za zavarovanje). Na podlagi 119. člena ZDavP-2 lahko davčni organ z začasnim sklepom za zavarovanje med drugim naloži banki oziroma hranilnici, pri kateri ima zavezanec za davek denarna sredstva, da denarnih sredstev zavezancu za davek ne izplača, zavezancu za davek pa prepove razpolaganje s temi sredstvi, pri čemer se smiselno upoštevajo omejitve iz 160. člena tega zakona (1. točka prvega odstavka 119. člena ZDavP-2). Slednje je v obravnavani zadevi storil davčni organ.

13. Sodišče se strinja z navedbo pritožbenega organa, da je izpodbijani sklep izredno skopo obrazložen, zato je povsem pravilno s svojo obrazložitvijo, v skladu s pooblastili iz 248. člena ZUP, pritožbeni organ dopolnil razloge za izpodbijani sklep s svojo obrazložitvijo. Na podlagi obrazložitve odločbe drugostopenjskega organa je po presoji sodišča mogoč preizkus izpodbijane odločitve. Iz navedenih razlogov sodišče zavrača tožbene ugovore tožeče stranke glede pomanjkljive obrazložitve in s tem bistvene kršitve pravil postopka. Ključni pogoj za zavarovanje je pričakovana davčna obveznost in njena višina, kar pomeni, da mora biti verjetno izkazan obstoj davčne obveznosti, katere izpolnitev se zavaruje, kot tudi višina navedene obveznosti. V obravnavani zadevi je davčni organ navedeno tudi izkazal, ob upoštevanju dopolnitve obrazložitve s strani pritožbenega organa. Iz tako dopolnjene obrazložitve je namreč po presoji sodišča v obravnavani zadevi verjetno izkazan tako obstoj davčne obveznosti tožeče stranke, kot tudi verjetna višina. Tožeči stranki se namreč očita nejasnost samega projekta ter njegova realizacija, ki ni podrobno spremljana in identificirana, zaradi česar po zaključku davčnega organa tudi ocena ne more biti natančna in ni mogoče potrditi raziskovalno razvojne olajšave. V zapisniku o davčnem nadzoru tako davčni organ ugotavlja dodatno davčno obveznosti iz naslova DDPO za leto 2013 v znesku 35.842,90 EUR ter za leto 2014 v znesku 28.415,54 EUR, oboje s pripadajočimi obrestmi; iz naslova obresti od razlike akontacij DDPO v letu 2014 v znesku 119, 63 EUR in v letu 2015 v znesku 31,62 EUR, obračunanih od dneva zapadlosti po mesecih do končnega obračuna v letu 2014 oziroma v letu 2015. Pričakovana davčna obveznost v konkretnem primeru tako presega 50.000,00 EUR in sicer znaša 64.409,69 EUR, kar izhaja iz zapisnika o davčnem nadzoru z dne 27. 10. 2016, ki ga je tožeča stranka prejela.

14. Glede navedb tožeče stranke v zvezi z dejanskim obstojem obveznosti (tožeča stranka zatrjuje nepravilno ugotovljeno dejansko stanje in posledično napačno uporabo materialnega prava) pa se sodišče prav tako strinja z navedbo drugostopenjskega organa, da bo navedene ugovore tožeča stranka lahko uveljavljala v pritožbi zoper odločbo, ki sledi opravljenemu nadzoru (84. člen ZDavP-2). V obravnavani zadevi - pri izdaji izpodbijanega sklepa (pred izdajo odločbe o dodatni odmeri obveznosti) namreč zadostuje, da gre za verjetno izkazan obstoj davčne obveznosti. Zato sodišče zavrača ugovore tožeče stranke, ki se nanašajo na ugotavljanje in s tem obstoj (sporne) bodoče davčne obveznosti (naložene s kasneje izdano odločbo) in s tem v zvezi dokazne predloge, ki jih predlaga tožeča stranka (postavitev izvedenca, zaslišanje, itd.). Vse navedeno bo namreč tožeča stranka lahko uveljavljala v postopkih, ki se nanašajo na kasneje izdano odločbo.

15. Sodišče zavrača tudi ugovore tožeče stranke, da lahko davčni organ zahteva zavarovanje izpolnitve davčne obveznosti pred izdajo odločbe le, če utemeljeno pričakuje, da bo izpolnitev oziroma plačilo davčne obveznosti onemogočeno ali precej oteženo ter da v obravnavani zadevi ni navedenih razlogov, ki bi kazali na obstoj take nevarnosti. V obravnavani zadevi je namreč pravna podlaga za izdajo izpodbijanega sklepa drugi odstavek 111. člena ZDavP-2, kjer razlogi glede onemogočene ali otežene izpolnitve davčne obveznosti niso posebej navedeni kot pogoj za zavarovanje davčne obveznosti, če pričakovana davčna obveznost presega 50.000,00 EUR. Zato ob tako ugotovljeni višini pričakovane obveznosti tožeče stranke (nad 50.000,00 EUR) davčnemu organu pri izpodbijani odločitvi ni treba ugotavljati ali bo izpolnitev oziroma plačilo davčne obveznosti onemogočeno ali precej oteženo, kot to meni tožeča stranka. Gre namreč za zakonsko določbo (ki po ZDavP-2F velja od 1. 1. 2013), ki davčnemu organu ne dopušča diskrecijske pravice glede odločanja ali bo zahteval zavarovanje ali ne.

Prav tako davčnemu organu ni treba utemeljevati razlogov v zvezi z oteženo izpolnitvijo plačila davčne obveznosti oziroma onemogočenim plačilom davčne obveznosti, v smislu prvega odstavka 111. člena ZdavP-2. Davčnemu organu v tem primeru ni treba izkazovati dejanj davčnega zavezanca, s katerimi odtujuje, skriva ali drugače razpolaga s premoženjem (subjektivna nevarnost)

16. Relevantni razlogi, ki se preizkušajo v tem postopku zavarovanja izpolnitve davčne obveznosti po drugem odstavku 111. člena ZDavP-2 so po presoji sodišča izkazani in je materialno pravo, ki se nanj s sklicujeta oba davčna organa, tudi pravilno uporabljeno.

17. Ker je po povedanem izpodbijani sklep pravilen in zakonit, sodišče pa tudi ni našlo kršitev, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno.

18. Izrek o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

19. Sodišče je v zadevi odločalo brez glavne obravnave (sojenje na seji), ker so bili relevantni dokazi izvedeni in pravilno presojeni že v postopku izdaje izpodbijanega sklepa (59. člen v povezavi z drugim odstavkom 51. člena ZUS-1).

Iz Predloga Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davčnem postopku (EVA 2012-1611-0013 z dne 27. 9. 2012, stran 4) izhaja „ da se v primeru večjega davčnega dolga, to je nad 50.000,00 EUR, DURS ni potrebno izkazovati pogoja za zavarovanje, da utemeljeno pričakuje, da bo izpolnitev davčne obveznosti onemogočena ali precej otežena. V tem primeru DURS zahteva zavarovanje, kar pomeni, da nima diskrecijske pravice oziroma pravice prostega preudarka, da sam odloča ali bo zahteval ali ne bo zahteval zavarovanje, temveč ga mora zavarovati v vsakem primeru, če pričakovani dolg presega 50.000,00 EUR. Predlog davčnemu organu omogoča, da v tem primeru hitro zavaruje izpolnitev davčne obveznosti že pred nastankom oziroma pred pridobitvijo izvršilnega naslova, torej v času, ko davčni postopek na prvi stopnji še ni končan oziroma ko še ni potekel rok za predložitev obračuna“.

Tako izhaja iz obrazložitve k 22. členu Predloga Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davčnem postopku (EVA 2012-1611-0013).

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 111, 114, 114/2, 119

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.