UPRS Sodba I U 975/2018-15
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-06-10

mag. Damjan Gantar (preds.), mag. Darinka Dekleva Marguč (poroč.), dr. Boštjan Zalar

republiška priznavalnina - pogoji za dodelitev republiške priznavalnine - strokovna komisija - obrazložitev odločbe

Ker tožena stranka nesporno ni pridobila dodatnega mnenja strokovne Komisije po ponovnem obravnavanju tožnikove vloge in v tej zvezi izpodbijana odločba take obrazložitve tudi ne vsebuje, odločbe zato ni mogoče preizkusiti z vidika pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in zakonitosti sprejete odločitve.

I. Tožbi se ugodi, odločba Ministrstva za kulturo št. 1030-13/2017/8 z dne 27. 3. 2018 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe.

1. Z izpodbijano odločbo je tožena stranka v izreku pod točko 1 odločila, da se tožniku ne dodeli republiške priznavalnine in pod točko 2, da stroški v zvezi s to odločbo niso zaznamovani. Sprejeto odločitev utemeljuje na podlagi določil 90. člena Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo (ZUJIK) in 6. člena Uredbe o republiških priznavalninah na področju kulture (v nadaljevanju Uredba).

2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe med drugim izhaja, da je tožnik na podlagi 4. člena Uredbe predlagal, naj se mu za njegov prispevek k slovenski kulturi dodeli republiška priznavalnina. Vlogi je priložil odločbo Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije (v nadaljevanju ZPIZS) o pravici do starostne pokojnine, dokazilo o stalnem prebivališču, vsebinski pregled delovanja ter dokumentacijo o njegovem delu in odmevih dela v javnosti.

3. Nadalje v obrazložitvi tožena stranka ugotavlja, da je tožnikovo vlogo 22. 9. 2017 obravnavala Strokovna komisija za področje glasbe (v nadaljevanju Komisija), ki je v svojem mnenju zapisala, da je tožnik s svojim minulim delom na področju glasbe soustvarjal k slovenski kulturi ... Vendar Komisija meni, da posebej pomembnega prispevka k slovenski kulturi skladno z 2. členom Uredbe in glede na pogoje iz 3. člena Uredbe njegovo delo ne izkazuje, četudi Komisija hkrati ugotavlja, da je sicer v Sloveniji deloval daljše delovno obdobje in njegovo delovanje označuje kot zaznavno, saj gre za ustvarjalca in poustvarjalca slovenske ... glasbe, ki je vrsto let sodeloval z znanimi glasbenimi skupinami ... ter s številnimi drugimi slovenskimi glasbenimi ustvarjalci; za svoje delo v tem obdobju je sicer prejel nekaj priznanj in nagrad na domačih in tujih glasbenih festivalih, ki pa jih Komisija ne prepoznava kot pomembna domača in tuja priznanja oziroma nagrade za dosežke na področju kulture in tudi, da njegovo delovanje ni bilo dokumentirano s kritičnimi odmevi strokovne javnosti oziroma ovrednoteno v strokovni literaturi. Na navedeni podlagi zaključuje, da v tožnikovem primeru ni izkazano izpolnjevanje pogoja izjemnega kulturnega prispevka k slovenski kulturi. Tožena stranka v obrazložitvi še navaja, da je pisno obvestilo o mnenju Komisije posredovala tožniku 27. 9. 2017 in ga pozvala k dopolnitvi vloge z dodatno dokumentacijo, oziroma, da se izreče o navedenih dejstvih in okoliščinah, pomembnih za odločitev. Tožnik se je v danem roku odzval in svojo vlogo dopolnil s predložitvijo devetih pisnih priporočil v nadaljevanju naštetih oseb ter s predložitvijo priznanja Veleposlaništva Ruske federacije v Republiki Sloveniji in treh priznanj iz Jugoslovanskih festivalov tržnih komunikacij. Tožena stranka v nadaljevanju obrazložitve še navaja, da ker pri pregledu predložene dopolnitve tožnikove vloge ugotavlja, da niso izkazana dejstva o pomembnejših domačih ali tujih priznanjih oziroma nagradah, ki bi bila razvidna tudi iz dokumentiranih kritičnih odmevov strokovne javnosti oziroma enciklopedičnih zapisov in vrednotenj v strokovni literaturi ter glede na že podano mnenje strokovne Komisije zaključuje, da tožnik kot predlagatelj ne izpolnjuje pogojev za dodelitev republiške priznavalnine po 90. členu ZUJIK in 3. členu Uredbe.

4. Tožnik, ki se z izpodbijano odločbo ne strinja, v tožbi uvodoma navaja, da mu je bila z odločbo ZPIZS, št. 1-4-9278892 z dne 6. 7. 2017, od 31. 3. 2017 dalje priznana pravica do starostne pokojnine v znesku 456,15 EUR na mesec. V nadaljevanju tožbe opisuje svojo glasbeno ustvarjalno pot, ki jo je začel ... z ustanovitvijo svojega ansambla, od leta 1973 dalje pa se je z glasbo ukvarjal profesionalno in je bil z različnimi domačimi in tujimi skupinami stalno prisoten na glasbenih odrih v Sloveniji in v tujini, kjer je nastopal v družbi tedanjih najpomembnejših ustvarjalcev in poustvarjalcev-interpretov popularne glasbe. Napisal je glasbo in tekste številnih, tudi ponarodelih glasbenih uspešnic, ustvarjal pa je tudi glasbo za gledališče in film ter za razne predstavitve in reklame, med drugim za predstavitev slovenske reprezentance na olimpijskih igrah. V svoji 45-letni glasbeni karieri je tožnik samostojno ali kot član različnih skupin izdal pet velikih LP plošč, malo ploščo, več kaset in CD, kompilacijskih plošč, kaset in CD-jev pa je bilo še mnogo več, tako da gre očitno za enega od pomembnih glasbenih ustvarjalcev slovenske popularne glasbe, ki je dal velik in prepoznaven pečat slovenski glasbeni kulturi. Kot avtor glasbe, besedil in aranžmajev ima tožnik pri združenju SAZAS prijavljenih približno 70 avtorskih del. Med drugim se je ukvarjal tudi s pedagoškim delom, kot učitelj glasbenega pouka in zborovodja, ustvarjal pa je tudi glasbo za najmlajše plesalce, ki se še vedno uporablja kot didaktični pripomoček v plesnih šolah. Tako je od leta 1977 dalje kot pevec in kitarist sodeloval v skupini A., ob koncu sedemdesetih let v skupini B. z velikim številom zimzelenih uspešnic in številnih nastopih v različnih oddajah C. ter na koncertih v domovini in tujini, med katerimi je bila še posebej odmevna turneja v jeseni leta 1979, skupaj s Č., ilustratorjem karikaturistom D.D. ter pisateljico E.E. in pevcem F.F. v Avstriji, Nemčiji, Belgiji in Luksemburgu; nato je leta 1981 nastopil kot pevec solist na festivalu G., še istega leta pa je na Festivalu H. nastopil kot član skupine I. in se leta 1982 na povabilo J.J. pridružil skupini K.K., v kateri je zamenjal pevca L.L. Z različnimi glasbenimi skupinami se je udeležil cele vrste glasbenih festivalov in kot predstavnik Slovenije sodeloval na mnogih festivalih evropskih radijskih postaj ter prejel številne najvišje nagrade in priznanja, sodeloval na številnih koncertih in TV oddajah po vsej Jugoslaviji in v tujini. O tožnikovem glasbenem ustvarjanju je veliko kulturnih institucij, kot so Cankarjev dom, Narodni dom Maribor - Festival Lent, Založniška dejavnost RTV Slovenija, Radio Slovenija - Val 202, RTV Slovenija OE Glasbena produkcija, Veleposlaništvo Ruske federacije v Republiki Sloveniji, ter tudi umetnikov podalo svoje pisno mnenje, med drugimi M.M., N.N., O.O., P.P., R.R., S.S., Š.Š., T.T., U.U., V.V., ki so vsi napisali, da gre za enega najbolj prepoznanih ustvarjalcev ... glasbene scene v preteklih 45 letih, za odličnega glasbenega interpreta, instrumentalista in za legendo slovenske glasbe. V pripravljalni vlogi z dne 3. 9. 2018 in nadaljnjih tožnik kot odločilno v tej zadevi izpostavlja okoliščino, da tožena stranka tožnikove dopolnitve vloge sploh ni posredovala Komisiji, ampak je sama tožena stranka odločila, da tožnikova prošnja ni utemeljena, četudi tožena stranka ne razpolaga s strokovnimi znanji, ki bi omogočala verodostojno presojo, saj je prav zato tudi ustanovila strokovne komisije za različna področja, v katere imenuje strokovnjake, ki s takimi znanji razpolagajo in šele na podlagi mnenja strokovne komisije nato minister za kulturo odloči o tovrstni prošnji z odločbo. Zato je logično, da je tožena stranka dolžna ne le vsako prošnjo, pač pa tudi vsako drugo vlogo, ki se nanaša na to prošnjo, kot so na primer obrazložitve in dopolnitve, posredovati strokovni komisiji, da se ji s tem omogoči popoln vpogled v dejansko stanje. Vendar v konkretnem primeru temu ni bilo tako, četudi je tožena stranka pri odločitvi o tožnikovi republiški priznavalnini vezana na mnenje strokovne Komisije, ki bi ji zato morala posredovati tudi tožnikovo dopolnitev vloge, skupaj z vsemi prilogami, pa tega ni storila, pač pa je nova dejstva in nove dokaze v nasprotju z 90. členom ZUJIK sama ocenila. S tem je kršila postopkovna določila ZUP, dejansko stanje pa je bilo očitno nepopolno ugotovljeno.

5. Tožena stranka v odgovoru na tožbo in nadaljnji pripravljalni vlogi z dne 21. 6. 2018 ponavlja razloge, ki jih je navedla v obrazložitvi izpodbijane odločbe ter dodaja, da je bilo pri ponovnem pregledu celotne vloge z dopolnitvami ugotovljeno, da ni izkazanih dejstev o prejemu pomembnih domačih in tujih priznanj oziroma nagrad za dosežke na kulturnem področju. Priznanja in nagrade na domačih in tujih glasbenih festivalih je tožena stranka preverila v skladu s strokovnim mnenjem, ki ga je strokovna Komisija že predhodno podala. Tako je upravni organ, ob upoštevanju predhodno podanega mnenja strokovne Komisije preveril tudi tožnikovo naknadno dopolnitev vloge in pri tem ugotovil, da niso bila predložena dokazila o pomembnih domačih in tujih priznanjih oziroma nagradah za dosežke na področju kulture. Zato jih tudi tožena stranka ne more upoštevati kot pomembna domača in tuja priznanja oziroma nagrade za dosežke na področju kulture. V kolikor bi predlagatelj, sedaj tožnik, predložil dokazila o nagradah in priznanjih, ki se ne nanašajo na s strani strokovne Komisije že upoštevana priznanja na glasbenih festivalih oziroma nagrade in priznanja, oziroma takšna, ki presegajo pomen že omenjenih glasbenih festivalov, bi o vlogi z dopolnitvijo strokovna Komisija ponovno presojala. Kar pa zadeva predloženo priporočilo M.M. - predsednika strokovne Komisije, v katerem se zavzema, da se tožniku dodeli republiška priznavalnina, kar tudi utemelji, tožena stranka pojasnjuje, da je to morda res nenavadno in na videz nasprotuje strokovnemu mnenju Komisije, ki ga je kot predsednik podpisal tudi M.M., vendar meni, da je z vidika postopka njegovo mnenje, ki ga je podal kot član strokovne Komisije, podano izključno v smislu izpolnjevanja pogojev za dodelitev republiške priznavalnine na podlagi Uredbe, njegovo pisno priporočilo pa le kot pismo podpore tožniku in ne gre za mnenje o tožnikovem izpolnjevanju pogojev za dodelitev republiške priznavalnine.

7. V konkretnem primeru je predmet sodne presoje uvodoma navedena odločba, s katero je bila zavrnjena vloga tožnika za priznanje republiške priznavalnine, ki temelji na določilih 90. člena Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo (ZUJIK), po katerem lahko upokojenemu ustvarjalcu na področju kulture, ki je posebej pomembno prispeval k slovenski kulturi, njegova pokojnina pa ne ustreza danemu prispevku, minister dodeli republiško priznavalnino po posvetovanju s strokovno komisijo s področja kandidatovega dela iz 20. člena tega zakona (1. odstavek 90. člena ZUJIK); pri določanju višine republiške priznavalnine se upošteva tudi socialne okoliščine; republiška priznavalnina se lahko prizna tudi kot dodatek k družinski pokojnini; podrobnejše pogoje in postopek za pridobitev republiške priznavalnine predpiše Vlada (2. in 3. odstavek 90. člena ZUJK).

8. Tako je Vlada Republike Slovenije z Uredbo o republiških priznavalninah na področju kulture (v nadaljevanju Uredba) v 2. členu med drugim določila, da dodeli republiško priznavalnino upokojeni osebi na področju kulture minister, če je ta oseba posebej pomembno prispevala k slovenski kulturi, njena pokojnina pa ni ustrezna danemu prispevku; šteje se, da je predlagatelj s svojim minulim delom posebno pomembno prispeval k slovenski kulturi, če je njegovo ustvarjalno oziroma strokovno delo prepoznavno po izjemnem prispevku oziroma po profesionalnosti intelektualnih storitev, za kar predloži dokazila o prejemu pomembnih domačih in tujih priznanj oziroma nagrad za dosežke na kulturnem področju (1. alineja 3. člena Uredbe) ter dokumentirane kritične odmeve strokovne javnosti, oziroma enciklopedične zapise oziroma vrednotenja v strokovni literaturi (1. alineja 3. člena Uredbe). O dodelitvi priznavalnine in njeni višini odloči minister z odločbo po posvetovanju s strokovno Komisijo, imenovano na podlagi 20. člena ZUJIK.

9. Sodišče ugotavlja, da v obravnavani zadevi ni sporno, da je prvotno tožnikovo vlogo obravnavala dne 22. 9. 2017 Strokovna komisija za področje glasbe (v nadaljevanju Komisija), ki je v svojem mnenju ugotovila, da je tožnik s svojim minulim delom na področju glasbe soustvarjal k slovenski kulturi ... in je za svoje delo v tem obdobju sicer prejel nekaj priznanj in nagrad na domačih in tujih glasbenih festivalih, vendar jih Komisija ni prepoznala kot pomembna domača in tuja priznanja oziroma nagrade za dosežke na področju kulturo, kakor tudi, da njegovo delovanje ni bilo dokumentirano s kritičnimi odmevi strokovne javnosti oziroma ovrednoteno v strokovni literaturi, na podlagi česar je tedaj ocenila, da v tožnikovem primeru ni izkazano izpolnjevanje pogoja izjemnega kulturnega prispevka k slovenski kulturi. Prav tako ni sporno, da je navedeno mnenje Komisije tožena stranka dne 27. 9. 2017 posredovala tožniku in ga hkrati pozvala k dopolnitvi vloge še z dodatno dokumentacijo. Sporno pa tudi ni, da je v danem roku tožnik dopolnil svojo vlogo s predložitvijo 9 pisnih priporočil imenovanih oseb, med drugimi M.M., predsednika strokovne Komisije, kakor tudi z dodatno predložitvijo priznanja Veleposlaništva Ruske federacije pri Republiki Sloveniji in z dodatno predložitvijo še treh priznanj iz Jugoslovanskih festivalov tržnih komunikacij. Med strankama prav tako ni sporno, da je tožena stranka sama pregledala dodatno predložene priloge k tožnikovi vlogi, ki jih sploh ni predložila v mnenje strokovni Komisiji: tako je kar sama tožena stranka ugotavljala, ali so s tem izkazana dejstva o pomembnejših domačih ali tujih priznanjih in nagradah tožniku - glede na že prej podano mnenje Komisije in sama tudi zaključila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za dodelitev republiške priznavalnine po določilih 90. člena ZUJIK in 3. člena Uredbe.

10. V zadevi prav tako ni sporno, da gre pri izpodbijani odločbi za dokončno odločbo pristojnega upravnega organa, ministra za kulturo, o pravici tožnika do republiške priznavalnine iz 90. člena ZUJIK, po predhodno dne 22. 9. 2017 (k prvotno podani tožnikovi vlogi) podanem mnenju strokovne Komisije iz 20. člena ZUJIK, četudi slednja ni bila seznanjena s tožnikovo dopolnitvijo prvotne vloge, skupaj s prilogami. Tožena stranka je sicer v utemeljitvi svoje odločitve povzela mnenje pristojne strokovne Komisije z dne 22. 9. 2017, pri čemer pa, kot rečeno, strokovni Komisiji ni posredovala s strani tožnika naknadno posredovanih dodatnih dokazil v ponovni pregled, temveč je sama tožena stranka, četudi ne razpolaga z ustreznim strokovnim znanjem, izdala negativno odločitev o tožnikovi vlogi brez ponovnega posvetovanja s strokovno Komisijo iz 20. člena ZUJIK. To navaja sama tožena stranka v odgovoru na tožbo in nadaljnji pripravljalni vlogi, zato gre za med strankama nesporno dejstvo. Četudi v izpodbijani odločbi tožena stranka navaja, da je svojo odločitev sprejela „glede na podano mnenje strokovne komisije“, pa bi po presoji sodišča morala tudi za dopolnitev tožnikove vloge s priloženimi listinami tožena stranka v skladu s 4. odstavkom 209. člena ZUP ponovno pridobiti mnenje strokovne Komisije, saj je v nasprotnem primeru tožniku odvzeta možnost do učinkovitega pravnega varstva

, na kar utemeljeno v tožbi opozarja sam tožnik in mu pri tem sodišče v celoti sledi. Ker torej tožena stranka nesporno ni pridobila dodatnega mnenja strokovne Komisije po ponovnem obravnavanju tožnikove vloge in v tej zvezi izpodbijana odločba take obrazložitve tudi ne vsebuje, odločbe zato ni mogoče preizkusiti z vidika pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in zakonitosti sprejete odločitve. Navedena kršitev pa pomeni bistveno kršitev pravil postopka (7. točka 2. odstavka 237. člena

ZUP), ki že sama po sebi narekuje odpravo take odločbe.

11. Ker je po povedanem sodišče ugotovilo, da je tožena stranka v obravnavanem primeru kršila pravila postopka (4. odstavek 209. člena

Uredbe), to pa je vplivalo na zakonitost odločitve, je tožbi ugodilo ter izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 3. točke 1. odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) ter zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek. V ponovnem postopku bo tožena stranka po tem, ko bo za razjasnitev dejanskega stanja dodatno pridobila mnenje strokovne Komisije o s strani tožnika dodatno predloženih dokazih oziroma oceni predloženih dokazov glede delovanja tožeče stranke, morala ponovno odločiti o zahtevku tožnika, pri čemer bo morala svojo odločitev obrazložiti v skladu s standardi, ki so se v zvezi z vsebino obrazložitve upravne odločbe izoblikovali v upravno-sodni praksi na podlagi določil 1. odstavka 138. ter 1. in 2. odstavka164. člena ZUP v zvezi z 214. členom ZUP.

12. Glede na to, da je sodišče tožbi ugodilo, je tožnik v skladu 3. odstavkom 25. člena ZUS-1 upravičen do povračila stroškov postopka v pavšalnem znesku po Pravilniku o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu. Tako mu je sodišče priznalo stroške v pavšalnem znesku 285,00 EUR, povečane za 22 % DDV, kar skupaj znaša 347,70 EUR, saj je bila zadeva rešena na seji in je tožnika v postopku zastopal pooblaščenec, ki je odvetnik oziroma odvetniška pisarna. Stroške je toženka dolžna povrniti v roku 15 dni od vročitve te sodbe. Plačana sodna taksa za postopek bo tožniku vrnjena po uradni dolžnosti (opomba 6.1/c Taksna tarife Zakona o sodnih taksah).

O tem se je v primerljivih zadevah že večkrat enotno izrekla tudi upravno-sodna praksa, kot med drugim izhaja iz sodb I U 1921/2009 z dne 31. 12. 2010, I U 1064/2013 z dne 26. 11. 2013, III U 161/2015 z dne 9. 12. 2015 in I U 2449/2017 z dne 9. 10. 2018.

Zakonodajalec je normativno vsebino 7. točke 2. odstavka 237. člena ZUP opredelil, kot sledi: "Za bistveno kršitev pravil upravnega postopka se v vsakem primeru šteje: če se odločba ne da preizkusiti."

ZUP v 4. odstavku 209. člena določa: "Če je z zakonom ali odlokom samoupravne lokalne skupnosti določeno, da mora pristojni organ pred izdajo odločbe zahtevati mnenje drugega organa, sme izdati odločbo šele po tem, ko dobi mnenje."

Določilo 6. člena Uredbe o republiških priznavalninah na področju kulture se glasi: "O dodelitvi priznavalnine in njeni višini odloči minister z odločbo, po posvetovanju s strokovno komisijo, imenovano na podlagi 20. člena ZUJIK."

Zakon o uresničevanju javnega interesa za kulturo (2002) - ZUJIK  - člen 20, 90, 90/2, 90/3

Uredba o republiških priznavalninah na področju kulture (2003) - člen 2, 3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.