UPRS Sodba in sklep I U 509/2019-14
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-03-27

mednarodna zaščita - omejitev gibanja - načelo zaslišanja strank - zaslišanje priče - ustna obravnava

Sodišče ugotavlja, da sta varnostnika dogodek opisala drugače kot tožnik. Toženka je sledila navedbam varnostnikov glede tega, kako se je zgodil kritični dogodek. Po oceni sodišča je zato še zlasti pomembno, na kakšen način so bili izvedeni dokazi z zaslišanjem prič. Iz zapisnikov o zaslišanju vseh treh prič ni razvidno, da bi bil pri zaslišanju navzoč tudi tožnik, da bi lahko pričam zastavljal vprašanja.Tožnik v upravnem postopku ni imel možnosti, da bi pričam, katerih izpovedi so zanj obremenjujoče, lahko postavljal vprašanja, in je tako prišlo do kršitve 146. člena ZUP.

V navedeni zadevi uradna oseba, ki je vodila postopek v zvezi z omejitvijo gibanja, ni na ustni obravnavi zaslišala prič in dala tožniku možnost, da pričam postavlja vprašanja, ampak je uporabila zapisnike o zaslišanju prič, ki so jih sestavili policisti za namen drugega, to je prekrškovnega postopka, in je s tem prišlo tudi do kršitve prvega odstavka 154. člena ZUP.

I. Tožbi se ugodi in se sklep Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-1269/2017/21 (1312-19) z dne 15. 3. 2019 odpravi ter se zadeva vrne toženi stranki v ponovno odločanje.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrže.

1. Toženka je z izpodbijanim sklepom tožnika pridržala zaradi ogrožanja osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda po 4. alineji prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) na prostore Centra za tujce. Odredila je tudi, da se tožnika pridrži od 13. 3. 2019 od 12.50 ure do prenehanja razlogov, vendar največ za tri mesece z možnostjo podaljšanja za en mesec.

2. V obrazložitvi sklepa navaja, da je tožnik dne 5. 2. 2019 pri Ministrstvu za notranje zadeve vložil prošnjo za priznanje mednarodne zaščite ter bil po podani prošnji nastanjen v prostore azilnega doma. V nadaljevanju obrazložitve povzema incident, do katerega je prišlo v večernih urah dne 12. 3. 2019, tako kot ta izhaja iz poročila varnostne službe ter zapisnika Policijske postaje Ljubljana Vič. Varnostnika varnostne službe A.A. in B.B. ter delavec, ki v azilnem domu nastanjenim prosilcem nudi psihosocialno pomoč, C.C., so bili tega večera obveščeni, da v tožnikovi sobi, v nasprotju s hišnim redom, prosilci pijejo alkohol. Ko so skušali opraviti pregled sobe ter pregledati nahrbtnik tožnika, so naleteli na fizičen odpor tožnika ter njegovega sostanovalca D.(odrivanje in fizični napad na oba varnostnika, vržena miza proti varnostniku B.B.). Tožnik in prosilec D. sta obenem ves čas grozila varnostnikoma, da ju bosta ubila, tako, da sta ju varnostnika nato vklenila. Po prihodu policistov Policijske postaje Ljubljana Vič, so le-ti opravili zapisnike o zaslišanju prič in sicer obeh varnostnikov A.A.in B.B.ter delavca azilnega doma C.C, iz katerih izhaja, da sta tožnik in prosilec D. najprej zavrnila pregled sobe, tožnik pa tudi pregled nahrbtnika, potem pa sta vse tri tudi fizično napadla. Glede na navedeno je Policijska postaja Ljubljana Vič na Urad Vlade RS za oskrbo in integracijo migrantov naslovila obvestilo in predlog za omejitev gibanja za tožnika in prosilca D. Obenem jima je zaradi kršitve določil Zakona o zasebnem varovanju izrekla globo.

3. Tožniku je bil ustno na zapisnik izrečen ukrep omejitve gibanja zaradi ogrožanja osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda. Toženka nadalje povzema, kaj je v zvezi z dogodkom povedal tožnik na zapisnik o omejitvi gibanja. Med drugim je povedal, da sta varnostnika A.A. in B.B. in delavec azilnega doma C.C. vdrli v njegovo sobo, ko je on mirno sedel, in so prijeli njegovo torbo. Pregleda torbe ni dovolil, dokler varnostnik z brado ni rekel, da je policist. Dogajanje je pričel snemati, da bi imel dokaz, če bi mu skušali kaj podtakniti, takrat pa se je začel incident. Ne on ne njegov sostanovalec D. nista nikogar odrivala niti grozila, saj ne znata angleško, niti ni on prevrnil mize. Na telefonskem posnetku je dokaz, da je bilo ravno nasprotno, in je varnostnik porinil njegovega sostanovalca. Želel je le zaščititi svoj telefon in ga ni želel predati. V zvezi s prisilnim vklepanjem in zakaj bi se varnostnika tega poslužila, če to ne bi bilo potrebno, pa je dejal, da ko mu je varnostnik pokazal solzivec, je sam ponudil roko. V času incidenta so bili z njim v sobi še trije prosilci.

4. V nadaljevanju obrazložitve toženka citira določilo 12 in 17. člena Uredbe o hišnem redu azilnega doma in glede na navedeno ugotavlja, da se je tožnik očitno upiral pregledu s strani varnostnikov, saj sicer uporaba prisilnih sredstev za vezanje in vklepanje gotovo ne bi bila potrebna. V zvezi z grožnjami varnostnikoma meni, da je grožnje tožnika prav dobro razumel strokovni delavec doma C.C., ki govori arabsko, te pa je bilo moč razbrati že iz samega vedenja in tona glasu tožnika. Prav tako ugotavlja, da je iz spisovne dokumentacije razvidno, da je bil tožnik obravnavan s strani Policijske postaje Ljubljana Vič zaradi kršitve javnega reda in miru. Toženka nato citira določilo 84. člena ZMZ-1 in zaključi, da v kolikor tožniku gibanje ne bi bilo omejeno, bi nadaljeval z nespoštovanjem hišnega reda v azilnem domu, s tem pa bi bila ogrožena osebna in premoženjska varnost. Spoštovanje hišnega reda je v azilnem domu, kjer je nastanjeno večje število oseb, poleg samskih moških so tam nastanjene tudi ranljive osebe, med katerimi je več otrok in žensk, izredno pomembno. Nasilna ravnanja so nedopustna in jih ni moč tolerirati. Edina učinkovita možnost, da se ponovne kršitve prepreči pa je, da se tožniku omeji gibanje na prostore Centra za tujce, saj je popolnoma utemeljeno pričakovati, da bi tožnik s kršitvami nadaljeval, v kolikor bi ostal v azilnem domu. Toženka zato tudi ni preverjala, ali bi bil milejši ukrep, to je pridržanje na območje azilnega doma, primeren, saj bi v tem primeru ostal nastanjen v istih prostorih in bi s kršitvami nadaljeval. Izrečeni ukrep pa je tudi skladen z določbami Recepcijske direktive, ki pod določenimi pogoji dopušča nastanitev prosilcev v zapor.

5. Tožnik odločitev toženke izpodbija zaradi nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka.

6. Ugotovitvam toženke v celoti nasprotuje, in pravi, da ni jasno, ali je s poročilom varnostne službe, na katerega se sklicuje izpodbijani sklep, mišljen uradni zaznamek, ali kateri drug dokument. Prav tako iz izpodbijanega sklepa izhaja, da naj bi iz izjav vseh prič izhajalo, da naj bi oba prosilca (torej tudi tožnik) zavrnila pregled sobe in nahrbtnika in vse tri priče fizično napadla, kar pa ne drži, in kaj takšnega tudi ne izhaja iz listin v spisu. Izpovedi prič mestoma ne potrjujejo teh ugotovitev, mestoma pa so si med seboj v nasprotju. Tožnik poudarja, da bo toženka morala zaslišati tudi druge priče, to je še dva prosilca, ki sta bila ob dogodku ves čas v sobi. Toženki obenem očita, da je izpovedbe prič v izpodbijanem sklepu zgolj povzela, ni pa jih dokazno ocenila. Tožnik je pojasnil, zakaj je sprva odklonil pregled nahrbtnika, vendar je kasneje, ko mu je eden izmed varnostnikov dejal, da je policist, s pregledom soglašal. Pri tem zavrača kakršnokoli nasilno ravnanje. Poudarja, da alkohol ne v nahrbtniku ne v sobi ni bi najden. Po določilih Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) se dejstva ugotavljajo z dokazi, dokaz pa so priče in listine. Toženka ni pojasnila in obrazložila, zakaj dokazov, ki bi bili tožniku lahko v korist, ni izvedla. Prav tako iz listin v spisu ne izhaja, da bi bilo tožniku pojasnjeno, zakaj bo opravljen pregled sobe in nahrbtnika. Kljub temu, da podlaga za pregled obstoji, pa to ne pomeni, da se ta opravi, ne da bi bili pregledovancu pojasnjeni razlogi, še zlati upoštevaje, da imajo prosilci praviloma slabe izkušnje z oblastjo. Prav tako, če bi bilo vse dokazano, je potrebno upoštevati, vrsto in težo očitanega dejanja. Ogrožanje javnega reda je potrebno razlagati ozko, očitana dejanja pa mora toženka dokazati ter pri tem ves čas spoštovati načelo sorazmernosti. Tožniku ni bila izrečena globa zaradi kršitve javnega reda in miru, pač pa zaradi kršitve določil Zakona o zasebnem varovanju.

7. V tožbi še navaja, da pomeni izrečeni ukrep poseg v osebno svobodo in je kot tak lahko dopusten le, če je to nujno potrebno. Iz izpodbijanega sklepa pa ne izhaja ne nujnost ukrepa, ne resna grožnja. Toženka poleg navedenega tudi ni preverjala, ali bi bil milejši ukrep primeren. Takšna odločitev je arbitrarna. Poseg v osebno svobodo ne more biti prepuščen svobodnemu odločanju, pač pa morajo biti za odločitev podani utemeljeni razlogi, ki morajo biti zadostno argumentirani in obrazloženi. Sodišču predlaga, da sklep toženke odpravi.

8. Toženka je poslala upravni spis, pisnega odgovora na tožbo pa ni podala. Na naroku 27. 3. 2019 je navedla, da tožbi nasprotuje in vztraja pri obrazložitvi izpodbijanega sklepa.

9. Tožnik je na naroku vložil še zahtevo za izdajo začasne odredbe, s katero naj se izvrševanje sklepa zadrži do pravnomočne odločitve o izpodbijanem sklepu. V zahtevi za izdajo začasne odredbe navaja, da mu s kršitvijo pravice do osebne svobode nastaja nepopravljiva škoda.

11. Sodišče je na glavni obravnavi 27. 3. 2019 vpogledalo v in prebralo priloge strank, in sicer tožnika A2, upravni spis, ki ga je predložila toženka, ter v skladu z določbo šestega odstavka 84. člena ZMZ-1 zaslišalo tožnika. Tožnik je na zaslišanju izpovedal o incidentu, zaradi katerega mu je bila omejena svoboda gibanja. Povedal je, da sta medtem ko je bil s prijatelji v sobi, prišla dva varnostnika (katerih imen ne ve) skupaj s C.C., ki pa v sobo ni vstopil in je ostal pri vratih. Varnostnika sta takoj zgrabila njegov nahrbtnik, vendar pregleda ni dovolil, dokler eden izmed varnostnikov in sicer tisti z brado ni rekel, da je policist. Pregled nahrbtnika je pričel snemati s telefonom, saj ni želel, da bi mu kaj podtaknili, takrat pa sta varnostnika skočila nanj in mu skušala vzeti telefon. On ni odrival nikogar, saj sicer ne bi mogel snemati. Telefon je nato vrgel pod posteljo. Ker je bil depresiven, je z glavo udaril v steklo in rekel varnostniku, naj ga pusti pri miru, da v njegovi državi poteka vojna. Varnostnik ga je nato odpeljal do recepcije, kjer je že bil D., ki je bil vklenjen. Tožnik je bil zelo vznemirjen, C.C., ki je bil tam, pa ga je želel umiriti. Ko je tožnik C.C.vprašal, zakaj so vdrli v njegovo sobo, mu je ta povedal, da so v sobi njunega prijatelja E., ki se je v času dogodka nahajal v tožnikovi sobi, našli pločevinko piva. Tožnika je zanimalo, zakaj se potemtakem varnostniki niso pogovorili z E.. Tožnik je še dejal, da s C.C.ni želel preveč govoriti, saj C.C. ne govori najbolje arabsko in ne razume njihovega dialekta. Zato sta z D. tudi zahtevala uradnega tolmača. Potem, ko sta z D. s strani policista prejela plačilni nalog zaradi prekrška, jima je policist še dejal, da bosta premeščena v Center za tujce v Postojni. Na izrecno vprašanje je tožnik tudi izpovedal, da v postopku pred toženko ni dobil možnost, da bi postavljal vprašanja A.A., B.B. in C.C., saj sploh ni imel možnosti s temi osebami komunicirati.

12. V obravnavanem primeru je toženka tožniku omejila gibanje na podlagi 4. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ki med drugim določa, da če ni mogoče po določbah tega zakona zagotoviti doseganja ciljev po določbah tega odstavka, lahko prosilcu pristojni organ odredi ukrep obveznega zadrževanja na območje azilnega doma, med drugim tudi iz razloga, če je to nujno potrebno zaradi varstva osebne varnosti, premoženjske varnosti in drugih primerljivih razlogov javnega reda.

13. Toženka je svojo odločitev oprla na incident, do katerega je prišlo 12. 3. 2019 v prostorih azilnega doma, kjer se pri svoji odločitvi zlasti sklicuje na zapisnike o zaslišanju prič, ki so jih naredili policisti Policijske postaje Ljubljana Vič, in sicer varnostnika A.A., varnostnika B.B. in delavca za psihosocialno pomoč C.C. Sodišče ugotavlja, da sta varnostnika dogodek opisala drugače kot tožnik. Toženka je sledila navedbam varnostnikov glede tega, kako se je zgodil kritični dogodek. Po oceni sodišča je zato še zlasti pomembno, na kakšen način so bili izvedeni dokazi z zaslišanjem prič. Iz zapisnikov o zaslišanju vseh treh prič ni razvidno, da bi bil pri zaslišanju navzoč tudi tožnik, da bi lahko pričam zastavljal vprašanja. Zaslišanja so bila sicer opravljena z namenom prekrškovnega postopka, saj v zapisnikih izrecno piše, da je zapisnik sestavljen v zadevi kršitve Zakona o zasebnem varovanju.

14. S tem v zvezi sodišče pojasnjuje, da iz določil ZUP izhaja, da ima stranka postopka pri izvedbi dokazov pravico aktivno sodelovati v postopku, s čimer se uresničuje načelo zaslišanja stranke. ZUP namreč v prvem odstavku 146. člena določa, da ima stranka pravico udeleževati se ugotovitvenega postopka in za dosego namena, ki ga ima ta postopek, dajati potrebne podatke ter braniti svoje pravice in z zakonom zavarovane koristi. Tretji odstavek 146. člena ZUP pa med drugim določa, da mora uradna oseba, ki vodi postopek, stranki na ustni obravnavi ali izven ustne obravnave pisno oziroma ustno na zapisnik omogočiti, da se izreče o predlogih in ponujenih dokazih (2. točka tretjega odstavka 146. člena ZUP), da sodeluje pri izvedbi dokazov (3. točka tretjega odstavka 146. člena ZUP), in tudi to, da postavlja vprašanja drugim strankam, pričam in izvedencem (4. točka tretjega odstavka 146. člena ZUP).

15. Tožnik pa v upravnem postopku ni imel možnosti, da bi pričam, katerih izpovedi so zanj obremenjujoče, lahko postavljal vprašanja, kar je sicer razvidno že iz listin upravnega spisa, prav tako pa je to tožnik potrdil tudi na naroku 27. 3. 2019, in je tako prišlo do kršitve 146. člena ZUP, posredno pa tudi do kršitve načela zaslišanja stranke (9. člen ZUP).

16. Razen tega mora v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZUP uradna oseba, ki vodi postopek, obvezno razpisati ustno obravnavo v zadevah, med drugim tudi takrat, kadar je treba opraviti ogled ali pa zaslišati priče ali izvedence. V navedeni zadevi pa uradna oseba, ki je vodila postopek v zvezi z omejitvijo gibanja, ni na ustni obravnavi zaslišala prič in dala tožniku možnost, da pričam postavlja vprašanja, ampak je uporabila zapisnike o zaslišanju prič, ki so jih sestavili policisti za namen drugega, to je prekrškovnega postopka, in je s tem prišlo tudi do kršitve prvega odstavka 154. člena ZUP.

17. Ker je iz zgoraj navedenih razlogov prišlo v upravnem postopku do kršitev pravil postopka, je sodišče iz navedenih razlogov izpodbijani sklep odpravilo na podlagi 3. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Toženka bo morala v ponovljenem postopku razpisati ustno obravnavo in na njej zaslišati priče tako, da bo imel tožnik možnost pričam postavljati vprašanja, hkrati pa bo morala dati tožniku tudi možnost, da predlaga tudi morebitne druge dokaze.

18. Ker je sodišče sklep odpravilo iz procesnih razlogov, se do vseh navedb tožeče stranke ni opredeljevalo. Zaradi tega kot nepotrebnih v postopku tudi ni izvedlo še drugih predlaganih dokazov, tj. ni zaslišalo prič A.A., C.C., F.F.,E.E. in ni vpogledalo v videoposnetek navedenega incidenta na predloženi telefonski kartici.

19. Sodišče je predlog za izdajo začasne odredbe ob smiselni uporabi 6. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 zavrglo, saj tožnik za izdajo začasne odredbe nima pravnega interesa. Glede na določbo prvega odstavka 73. člena ZUS-1 namreč pritožba zoper to sodbo ni dovoljena, kar pomeni, da je sodišče z izdajo te sodbe (1. točka izreka) pravnomočno odločilo v zadevi, torej tožnik nima več pravnega interesa za zahtevo za zadržanje izvršitve sklepa, ki je časovno vezano le na čas do pravnomočne sodne odločbe.

Zakon o mednarodni zaščiti  - ZMZ-1  - člen 84, 84/1, 84/1-4

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 9, 146, 146/1, 146/3, 154, 154/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.