UPRS Sodba I U 955/2018-9
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-03-19

mag. Mira Dobravec Jalen (preds.), Irena Polak Remškar (poroč.), mag. Miriam Temlin Krivic

telekomunikacije - telefonsko naročniško razmerje - spor med operaterjem in končnim uporabnikom - splošni pogoji poslovanja - plačilo opravljenih storitev

Izvajalec telekomunikacijskih storitev, ki uporabnikom (v tem primeru tožnik) omogoča klice na številke 090, se o tem, koliko se zaračunavajo klici, dogovori s ponudnikom zunanjih storitev. Če ponudnik zunanjih storitev tega dogovora ne spoštuje in se z uporabnikom (tj. klicateljem) dogovori za drugačno ceno za izvedene storitve, je kršil pogodbeni odnos z izvajalcem telekomunikacijskih storitev, v tem primeru s tožnikom.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Toženka je z izpodbijano odločbo ugodila predlogu predlagatelja A.A. za rešitev spora tako, da je odločila, da mu mora tožnik v roku 15 dni od vročitve zaračunani znesek po postavki ... na računu za mesec november 2017, številka 17-390-1357536 z dne 5. 12. 2017, v višini 45,80 EUR z DDV, znižati na znesek 2,19 EUR z DDV.

2. V obrazložitvi navaja, da je 26. 12. 2017 prejela predlog A.A. za rešitev spora s tožnikom zaradi zaračunanih stroškov klica na številko .... V postopku ni bilo sporno, da je predlagatelj dne 29. 11. 2017 ob 18:04:55 iz telefonske številke ... opravil odhodni klic na številko ... v trajanju 1.189 sekund. Sporna je cena tega klica. Predlagatelj je bil mnenja, da bi mu moral operater klic na navedeno številko zaračunati v višini 2,19 EUR in ne v višini 37,54 EUR brez DDV, saj je bilo na televizijskem ekranu v času nagradne igre, v kateri je sodeloval, razvidno, da se cena 2,19 EUR obračuna za vsak klic. Nasprotno temu je tožnik zatrjeval, da je predlagatelj dolžan plačati 2,19 EUR na minuto pogovora, kar utemeljuje z veljavnim cenikom klicev v omrežju ... (v katerem se nahaja klicana številka ...), iz katerega izhaja, da je telefonska številka ... namenjena vedeževanju ter da tarifa za odhodni klic znaša 2,29 EUR z DDV na minuto opravljenega klica. Ker je predlagateljev klic trajal 1.189 sekund (oziroma 19 minut in 49 sekund), mu ga je zaračunal kot klic v trajanju 20 minut v višini 45,80 EUR z DDV. Toženka ugotavlja, da imajo uporabniki telekomunikacijskih storitev sklenjeno naročniško pogodbo z operaterjem, vendar lahko s sodelovanjem v nagradnih igrah uporabljajo tudi storitve zunanjih ponudnikov, ki jih slednji ponujajo preko omrežja uporabnikovega operaterja. V tem primeru nastane pogodbeno razmerje med ponudnikom zunanjih storitev in uporabnikom telekomunikacijskih storitev. S tem, ko je predlagatelj opravil sporen klic, je nastalo pogodbeno razmerje med njim in ponudnikom storitve, za to pogodbeno razmerje pa veljajo pogoji (cene), ki jih postavi ponudnik storitve. Predlagatelj je s sliko televizijskega zaslona dokazal, da je bilo na njem zapisano, da se klic na številko ... zaračuna v višini 2,19 EUR/poziv, operater pa tudi ni nikoli nasprotoval, da ta posnetek ni resničen. Pred sklenitvijo tega pogodbenega razmerja je bil torej predlagatelj seznanjen, da znaša cena 2,19 EUR z DDV na klic. Ker je bila med predlagateljem in ponudnikom zunanje storitve dogovorjena taka pogodbena cena, je operater dolžan storitev zaračunati po tej ceni, ne glede na to, kakšno ceno ima navedeno v svojem ceniku. Če se končni uporabnik zanese na informacije, ki mu jih je posredoval ponudnik zunanjih storitev (s katerim je za dotično vsebino sklenil pogodbeno razmerje), mu operater ne sme zaračunati drugačnega zneska z utemeljevanjem, da ne odgovarja za informacije, ki jih naročnikom posredujejo drugi ponudniki storitev in vsebin. Ker toženka v skladu s 197. členom Zakona o elektronskih komunikacijah (v nadaljevanju ZEKom-1) podpira interese državljanov, med drugim tako, da poskrbi za visoko raven varstva potrošnikov, se je oprla tudi na pravila Zakona o varstvu potrošnikov (v nadaljevanju ZVPot), in sicer 26. člen, ki določa, da mora podjetje za blago oziroma storitve, ki jih ponuja, vidno označiti ceno, ki vključuje davek na dodano vrednost....Ker je bilo na televizijskem zaslonu evidentno zapisano, da cena klica na številko ... znaša 2,19 EUR/na klic, je operater upravičen zaračunati tak strošek in nič več. Predlagatelj se je upravičeno zanesel, da mu bo klic na številko ... zaračunan samo v enkratni višini 2,19 EUR z DDV, saj ga je s to ceno seznanil ponudnik storitev. Na strani operaterja je, da uredi razmerje med njim, operaterjem, v katerega omrežju se nahaja številka ponudnika zunanje storitve (v tem primeru družba B. d.o.o.), in ponudnikom zunanje storitve, če ugotovi, da cena, ki jo ponudnik storitve sporoči njegovim naročnikom, ni enaka ceni, ki jo ima operater navedeno v ceniku. Zato je dolžan operater predlagatelju za klic zaračunati samo ceno, s katero je bil predlagatelj seznanjen tik pred opravljenim klicem, tj. v višini 2,19 EUR z DDV.

3. Tožnik se s to odločitvijo ne strinja. V tožbi navaja, da je napačna ugotovitev toženke, da predlagatelja ni seznanil s ceno storitve. Predlagatelj je namreč s podpisom Pogodbe za omrežje ... izjavil, da je seznanjen s splošnimi pogoji uporabe storitve omrežja ... UMTS (splošni pogoji UMTS). Ti v 44. členu določajo, da so cene tožnikovih storitev določene v vsakokrat veljavnem ceniku ter da so informacije o storitvah in cenah na voljo na spletni strani ..., na telefonski številki ... ali na elektronskem naslovu ... ter v vseh njegovih poslovalnicah. Predlagatelj je bil torej s ceno seznanjen oziroma bi moral biti seznanjen, morebitna opustitev skrbnosti glede preveritve cen pa ni in ne more biti odgovornost tožnice. Toženka v odločitvi šteje, da bi moral tožnik odgovarjati za napake ponudnika storitev. Tako sklepanje je napačno. Po 28. členu splošnih pogojev UMTS tožnik ni odgovoren za kakovost storitev in vsebin, pogoje in skladnost izvajanja storitev, ki jih ponujajo ponudniki storitev in vsebin (npr. premijskih storitev), kjer ... nastopa zgolj kot ponudnik infrastrukture. Po določilih 35. člena splošnih pogojev UMTS tožnik prav tako ne odgovarja za vsebino in obliko informacij, ki jih posredujejo tretje osebe. Pri tem toženka ni navedla pravne podlage, po kateri naj bi bil tožnik odgovoren za vsebino objav tretjih oseb, temveč le pavšalno navaja, da se tožnik na določbe, da za navedeno ne odgovarja, ne more sklicevati. Položaj tožnika kot operaterja pa z vidika odgovornosti terja pazljivo obravnavo. Tožnikova dejavnost je pri takih primerih večinoma samodejna in predvsem tehnična, tako da ne more poznati oziroma nadzorovati vseh podatkov, ki jih posredujejo tretje osebe. Osrednji predpis skupnostnega prava, ki obravnava tovrstno problematiko, je Direktiva o elektronskem poslovanju, ta pravila pa so v slovenski pravni red prenesena z Zakonom o elektronskem poslovanju na trgu (ZEPT). Osrednje načelo, ki v ZEPT opredeljuje pravni položaj ponudnikov, je načelo izključitve splošne obveznosti nadzora vsebine (3. odstavek 8. člena ZEPT). Skladno z 9. členom ZEPT je v primerih izključnega prenosa odgovornost izključena, če ponudnik ne sproži prenosa podatkov, ne izbere naslovnika in podatkov, ki jih prenaša, ne izbere ali spremeni. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo v celoti odpravi, toženki pa naloži povračilo stroškov postopka.

4. Toženka v odgovoru na tožbo meni, da je izpodbijana odločba zakonita in da očitane kršitve niso podane. Opozarja, da se tožnik na ZEPT prvič sklicuje v tožbi, ta zakon pa za konkreten primer ni relevanten, saj ne ureja ničesar glede cen in zaračunavanja elektronskih komunikacijskih storitev končnim uporabnikom. V konkretnem primeru gre za klic tožnikovega naročnika, ki je sodeloval v televizijski nagradni igri, ki jo s predvajanjem preko infrastrukture tožnika ponuja ponudnik .... Stranka z interesom kot naročnik tožnikovih storitev lahko uporablja tudi storitve drugih ponudnikov, s katerimi ima tožnik sklenjeno pogodbeno razmerje, na podlagi katerega lahko ti ponudniki uporabljajo tožnikovo omrežje za ponujanje zabavnih vsebin. Kadar pride pri končnih uporabnikih do stroškov uporabe teh storitev (npr. klic v nagradno igro), jih operater naročnikom zaračuna na rednih mesečnih računih, vendar mora pri tem upoštevati objavljene cene teh ponudnikov in ne svojih komercialnih iz lastnega cenika, ki veljajo za njegove storitve. Predlaga zavrnitev tožbe.

5. Predlagatelj A.A. kot stranka z interesom v tem upravnem sporu na tožbo ni odgovoril.

7. Sodišče ugotavlja, da je izpodbijana odločitev pravilna in zakonita ter sledi razlogom, zaradi katerih je toženka določila, da mora tožnik A.A. v računu za november 2017 računsko postavko ... znižati na znesek 2,19 EUR z DDV. Zato jih skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo, ampak se v nadaljevanju opredeljuje le do tožbenih trditev.

8. Tožbeni ugovor, da je toženkina ugotovitev, da tožnik predlagatelja ni seznanil s ceno storitve, napačna, ni utemeljen. Toženka namreč svoje odločitve sploh ni oprla na ugotovitev, da tožnik predlagatelja ni seznanil s ceno storitve. Njena odločitev temelji na pravilni ugotovitvi, da je v obravnavanem primeru pogodbeno razmerje, v katerem je bila dogovorjena sporna cena, nastalo med ponudnikom zunanjih storitev in uporabnikom telekomunikacijskih storitev. Po 21. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) je namreč pogodba sklenjena takrat, ko ponudnik prejme od druge stranke (naslovnika) izjavo, da ponudbo sprejema. Ponudnik zunanjih storitev je v tem primeru ponujal storitev vedeževanja (za ceno 2,19 EUR/klic), predlagatelj pa je s tem, ko je opravil klic, ponujeno storitev sprejel. Predlagatelj je predložil dokazilo (kateremu tožnik ni ugovarjal), da je ponudnik zunanjih storitev to svojo storitev ponujal za ceno 2,19 EUR na poziv, tj. na en klic.

9. V 26. členu ZVPot, na katerega se sklicuje toženka, je določeno, da mora podjetje za blago oziroma storitve, ki jih ponuja, vidno označiti ceno, ki vključuje davek na dodano vrednost v primeru, da je podjetje zavezanec za davek na dodano vrednost (prvi odstavek). Cena blaga oziroma storitve mora biti označena v evrih (drugi odstavek). Podjetje mora upoštevati označene cene (tretji odstavek). Enako izhaja iz splošnih pravil obligacijskega prava, tj. načela "pacta sund servanda", po katerem je upnik upravičen zahtevati od dolžnika izpolnitev obveznosti, dolžnik pa jo je dolžan izpolniti pošteno v vsem, kot se glasi (prvi odstavek 239. člena OZ). Med upnikom (ponudnik zunanjih storitev) in predlagateljem (uporabnik telekomunikacijskih storitev) je bilo torej dogovorjeno, da upnik dolžniku nudi storitev za ceno 2,19 EUR.

10. Tožnik neupravičeno trdi, da bi se morala na podlagi 44. člena splošnih pogojev UMTS uporabiti cena po vsakokrat veljavnem ceniku, ki znaša 2,19 EUR/minuto. Kot namreč tožnik sam navaja v tožbi, v primeru klicev na številke 090 nastopa zgolj kot ponudnik infrastrukture. Tožnik torej ni izvajalec storitve in se zato z naročnikom te storitve ne more dogovoriti za njeno ceno. Kot pravilno ugotavlja toženka, je tožnik v tem primeru v pogodbenem odnosu s ponudnikom zunanjih storitev (ti. uporabnikom premijskih storitev). Izvajalec telekomunikacijskih storitev, ki uporabnikom (v tem primeru tožnik) omogoča klice na številke 090, se torej o tem, koliko se zaračunavajo klici, dogovori s ponudnikom zunanjih storitev. Če ponudnik zunanjih storitev tega dogovora ne spoštuje in se z uporabnikom (tj. klicateljem) dogovori za drugačno ceno za izvedene storitve, je kršil pogodbeni odnos z izvajalcem telekomunikacijskih storitev, v tem primeru s tožnikom. Sodišče se tako strinja s toženko, da klicatelj (ki je ob tem še potrošnik, za katerega visoko raven varstva je dolžna skrbeti toženka), ob dejstvu, da mu izvajalec storitev ponudi svojo storitev za neko ceno, ni dolžan ščititi interesov izvajalca telekomunikacijskih storitev in preverjati, ali je izvajalec storitev izpolnil dogovor med njim in izvajalcem telekomunikacijskih storitev, ampak je dolžan plačati ponujeno oziroma kasneje pogodbeno dogovorjeno ceno.

11. Tako tudi ne drži tožbena navedba, da izpodbijana odločba operaterju nalaga odgovornost za napake ponudnika, tožnik pa po 28. in 35. členu splošnih pogojev UMTS ni odgovoren za kakovost storitev in vsebin, pogoje in skladnost izvajanja storitev, ki jih ponujajo ponudniki storitev in vsebin. Toženka namreč svoje odločitve ni oprla na odgovornost tožnika za kakovost storitev in vsebin ter izvajanje (premijskih) storitev, ampak na pogodbeni odnos med tožnikom in ponudnikom zunanjih storitev in pogodbeni odnos med ponudnikom zunanjih storitev ter naročnikom teh storitev (klicateljem).

12. Toženka res ni navedla pravne podlage, po kateri bi tožnico štela za odgovorno za vsebino objav tretjih oseb, ker se pri odločitvi tudi ni oprla na pravila o odgovornosti za povzročeno škodo. Oprla se je na obveznosti, ki jih imajo stranke na podlagi med seboj sklenjenih pogodb. Četudi ni izrecno citirala določil OZ, ni dvoma, da je pravilno uporabila pravila tega zakona, po katerih pogodba zavezuje pogodbeni stranki tako, da jo mora vsaka izpolniti, kot se glasi. Pravilno je tudi uporabila 197. člen ZEKom-1, po katerem je njena naloga, da skrbi za visoko raven potrošnikov in 26. člen ZVPot, ki določa, da mora podjetje upoštevati (torej zaračunati) objavljene cene. To pravilo pa je po vsebini enako pravilu, kot izhaja iz 239. člena OZ. Četudi je dejavnost ponudnika večinoma samodejna in predvsem tehnična in tožnik ne more nadzorovati vseh podatkov, ki jih posredujejo ponudniki zunanjih storitev, pa je že zaradi pogodbenega razmerja, ki ga ima tožnik s ponudnikom premijske številke 090 in splošnih pravil obligacijskega prava v položaju, ko lahko ob morebitnih kršitvah učinkovito sankcionira osebo, ki je kršila dogovor med njima o tem, katera ceno mora ponudnik storitev uporabiti pri njihovem izvajanju.

13. Toženka pravilno opozarja, da sklicevanje na to, da za ponudnike velja načelo izključitve splošne obveznosti nadzora vsebine po ZEPT, predstavlja tožbeno novoto. Po tretjem odstavku 20. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUS-1) stranke v upravnem sporu ne smejo navajati dejstev in predlagati dokazov, če so imele možnost navajati ta dejstva in predlagati te dokaze v postopku pred izdajo akta. Pri tem se sodišče strinja s toženko, da se ta predpis za dano situacijo ne bi mogel uporabiti, saj je v obravnavanem primeru pravno relevantna izpolnitev pogodbenih odnosov med strankami in ne odgovornost za (morebiti) nepravilno posredovano vsebino oziroma ceno storitve.

14. Glede na navedeno je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1. Ker dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijanega upravnega akta, med strankama ni sporno, je sodišče odločilo brez glavne obravnave (prvi odstavek 59. člena ZUS-1).

15. Odločitev o stroških postopka temelji na določbah četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Zakon o elektronskih komunikacijah (2012) - ZEKom-1  - člen 218

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.