UPRS Sodba in sklep I U 176/2019-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2019-01-30

mednarodna zaščita - ponovna prošnja za priznanje mednarodne zaščite - zavrženje ponovne prošnje - nova dejstva in dokazi

Eden izmed pogojev za vložitev ponovne prošnje je (poleg tega, da je bilo o prosilčevi prošnji za priznanje mednarodne zaščite že pravnomočno negativno odločeno), da oseba, ki želi vložiti ponovno prošnjo, to stori po predhodnem preizkusu, katerega namen je ugotoviti, da v ponovni prošnji ne uveljavlja okoliščin, ki so že bile predmet pravnomočne odločitve. Zato 65. člen ZMZ-1 trditveno in dokazno breme za obstoj dejstev in dokazov o okoliščinah, ki utemeljujejo vložitev nove prošnje, v celoti nalaga vlagatelju. Tako je vlagatelj tisti, ki mora predložiti nov dokaz oziroma navesti novo dejstvo. Teža novih dokazov ali novih dejstev pa mora biti takšna, da v postopku navedena dejstva in predloženi dokazi pomembno povečujejo verjetnost izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito. Glede na navedeno je toženka pravilno ugotavljala, da je celotno trditveno in dokazno breme na tožniku ter se je v zvezi s tem pravilno sklicevala na sodno prakso Vrhovnega sodišča.

Toženka je navedla (kar je za odločitev v konkretnem primeru tudi odločilno), da tožnik glede svojih navedb v postopku (torej ne drži tožnikov ugovor, da toženka ni upoštevala tožnikove izjave v postopku) ni predložil nobenih listinskih dokazov, ki bi izkazovali neukrepanje policije ali tožnikovo dejansko ogroženost. Sodišče se strinja s toženko, da zatrjevana dejstva poškodovanja kmetijskih pridelkov s strani strica in streljanje slednjega na hišo, ker si želi stric prilastiti preostanek zemlje in hiše, sami za sebe sploh ne povečujejo verjetnosti izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito, saj tožnik ni niti zatrdil, da policija takega ravnanja strica ne bi sankcionirala, tožnik v postopku sam izpoveduje, da je policija sklicala v zvezi s tem dogodkom sestanek s starešino, kjer je stric obljubil, da ne bo več povzročal težav (in je torej policija ukrepala).

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Toženka je z izpodbijanim sklepom zavrgla tožnikov zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (RS). Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je bila z odločbo št. 2141-1314/2018/13(1312-09) z dne 6. 9. 2018 zavrnjena tožnikova prošnja za mednarodno zaščito ter da je ta s sodbo Upravnega sodišča RS (Upravno sodišče) I U 1995/2018 z dne 30. 10. 2018 postala pravnomočna. Dne 27. 11. 2018 je nato tožnik podal zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, ki ga je toženka zavrgla s sklepom z dne 5. 12. 2018.

Upravno sodišče je s sodbo opr. št. 2521/2018-6 z dne 21. 12. 2018 tožnikovi tožbi z dne 18. 12. 2018 zoper ta sklep ugodilo, ta sklep odpravilo in zadevo vrnilo toženki v ponovni postopek.

Toženka je 10. 1. 2019 v ponovnem postopku izdala izpodbijani sklep.

2. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa toženka navaja, da tožnik zahtevek za uvedbo ponovnega postopka utemeljuje z razlogom poškodovanja kmetijskih pridelkov s strani strica in streljanje slednjega na hišo, ker si želi stric prilastiti preostanek zemlje in hiše. Toženka ne dvomi, da tožnik prihaja iz Pakistana in da je državljan Pakistana

. Tožnik je predložil še dva dokumenta. Iz prevoda gre razbrati, da gre za enaka dokumenta, in sicer potrdilo Vlade Pakistana o otrocih, mlajših od 18 let, ki je bilo izdano 13. 3. 2013 na ime A.A.. Zaradi nečitljivosti drugih podatkov ni bilo mogoče prevesti. Ta dokument ne izkazuje tožnikove ogroženosti, temveč naj bi ta izkazoval njegovo starost v času izdaje. Tožnik bi te dokumente lahko posredoval že v postopku reševanja prošnje za mednarodno zaščito (glede na datiranost iz leta 2016, z izjemo enega iz leta 2018), pa niti ni pojasnil razlogov, zakaj jih ni. Dokument z dne 2. 11. 2018 je prijava dogodka policiji, iz katerega je razvidno, da je oče tožnika policiji prijavil razgrajanje, streljanje in grožnje svojega brata v opitem stanju. Iz dokumenta ni moč ugotoviti, da policija v primeru ni ukrepala niti tujec sam nasprotnega ni dokazoval. Tožnik je predložil tudi sken dopisa kirurga ortopedije, ki je prirejen, saj je dokument z malenkostnimi spremembami v svojem postopku predložil tudi drug prosilec iz Pakistana. Ne tožnik ne njegova svetovalka oz. pooblaščenci omenjenih dokumentov toženki niso posredovali, temveč je ta le - te pridobil v spisovni dokumentaciji. Ker tožnik predloženih dokumentov ni predložil v originalu, le teh ni mogoče forenzično pregledati. Tožnik v postopku ni pojasnil, zakaj ni predložil originalnih dokumentov. Toženka v ponovnem postopku ugotavlja, da se izjave in predložen policijski zapisnik nanašajo na dogodke, ki se dogajajo v času njegove odsotnosti iz Pakistana in v ničemer ne gre za dokaze ali dejstva, ki bi nastali po izdaji predhodne odločitve. Izjave tožnika v zvezi z gornjimi razlogi so precej pavšalne, saj jih je tujec opisal skopo. Toženka ugotavlja, da tožnik ni predložil nobenih listinskih dokazov, ki bi izkazovali neukrepanje policije ali tožnikovo dejansko ogroženost. Ne gre prezreti dejstva, da je tujčev stric, kot je iz policijskega zapisnika moč razbrati, grožnje izrekel v opitem stanju. V primeru vložitve zahtevka za uvedbo ponovnega postopka pristojni organ nima dolžnosti, da kadarkoli sodeluje pri ugotavljanju dejanskega stanja, ki bi lahko opravičeval uvedbo ponovnega postopka. Tožnik v postopku s pavšalnimi, nepodkrepljenimi in poenostavljenimi trditvami ni uspel izkazati, da pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite.

3. Sodišče ugotavlja, da je tožnik v upravnem postopku 19. 12. 2018 vložil tudi predlog za vrnitev v prejšnje stanje, kateremu je priložil tudi listinsko dokumentacijo. Toženka je s sklepom z dne 19. 12. 2018 zavrnila njegov predlog, Upravno sodišče RS pa je s sklepom I U 2600/2018 z dne 7. 1. 2019 zavrglo tožnikovo tožbo z dne 31. 12. 2018 v zvezi z neugoditvijo vrnitve v prejšnje stanje in navedlo, da bo toženka morala v ponovnem postopku presoditi dokaze, ki jih je „prepozno“ predložil tožnik.

4. Tožnik vlaga tožbo zaradi bistvenih kršitev določb postopka, neuporabe oziroma nepravilne uporabe materialnega prava ter zaradi nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Sodišču predlaga, naj tožbi ugodi, izpodbijani sklep odpravi ter tožniku dovoli vložitev ponovne prošnje za mednarodno zaščito oz. naj zadevo vrne v ponovni postopek, zahteva pa tudi povrnitev stroškov postopka.

5. V tožbi tožnik poudarja, da je pred toženko navajal nova dejstva in predložil nove dokaze, in sicer v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje (skeniran rojstni list, zdravniško potrdilo in policijski zapisnik iz leta 2016 ter policijski zapisnik z dne 2. 11. 2018). Toženka je v ponovljenem postopku ignorirala dolžnost, ki ji jo nalaga 64. člen četrtega odstavka v zvezi s prvim odstavkom Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) in je zgolj ponovila že izdano odločitev z dne 5. 12. 2018 in razloge po njej. Toženka zanika, da bi tožnik predlagal vrnitev v prejšnje stanje, ker trdi, da je dokumente pridobila iz spisovne dokumentacije. Toženka ni podala dokazne ocene tožnikove izjave, ampak, kljub izrecni ugotovitvi sodišča, da gre za objektivno nova dejstva, ponavlja napačno ugotovitev, "da ne gre za dokaze ali dejstva, ki bi nastali po izdaji predhodne odločitve". Toženka ni dopustila tožniku, da se izjasni glede rojstnega lista oziroma identitet in ni izvedla predlaganega dokaza z zaslišanjem tožnikovega bratranca niti ne pojasni, zakaj tega dokaza ni izvedla. V postopku I U 2600/2018 z dne 7. 1. 2019 je sodišče tožbo zavrglo zato, ker je štelo, da bo tožnik lahko v ponovljenem postopku uveljavljal prepozne dokaze oziroma da jih bo toženka morala upoštevati. Tožnik opozarja na sodno prakso in na stališče, "da nacionalne določbe o prekluziji ne smejo ovirati učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem, ampak se morajo upoštevati tudi navedbe in dokazi, predloženi v upravnem sporu. Po tretjem odstavku 140. člen Zakona o upravnem postopku (ZUP) sankcija za nepredložitev dokaza ni zavrženje zahteve. Toženka je napačno štela, da tožnikova izjava ni objektivno nov dokaz za objektivno novo zatrjevano dejstvo. Toženka ne poda vsebinske dokazne ocene tožnikove izpovedbe, kar je kršitev 7. točke drugega odstavka 237. člena ZUP (izpodbijana odločba nima razlogov in se je ne da preizkusiti). Toženec je nepravilno ugotavljal protislovnosti/nedoslednost tožnikovih navedb, pri tem pa jih ni razjasnil. Pred izdajo odločbe bi moral dati tožniku možnost, da se o dejstvih, pomembnih za odločitev, izreče. Ker toženka tega ni storila, je bila storjena kršitev 3. točke drugega odstavka 237. člena ZUP in kršitev postopka po 9. členu ZUP; kršitev načela zaslišanja strank, ker se stranka ni mogla izjaviti o vseh dejstvih, ker toženka v ponovljenem postopku ni opravila naroka niti ni podatkov pridobila po uradni dolžnosti. Toženka je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa navajala "podatke" o tožniku (da je tožnik ponarejevalec listin, da je njegov stric pijanec, da tožnik namerno ni predložil listin...), ki pa jih ni predložila tožniku v izjavo. Predloženi dokazi pomembno povečujejo verjetnost, da tožnik izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito, saj gre za razkritje družinskega priimka tožnika. Glede na to, da v postopku ni sporno, da je substancialni razlog naslovnega spora ravno pri „žlahti“ v domovini tožnika (v katero MZZ odsvetuje potovanja), kjer pa se nahaja tudi potrebna dokumentacija oziroma dokazi, ki jih tožnik potrebuje, bi bilo o podanosti dejstva, da so dokazi subjektivno novi, moč sklepati že po podatkih spisa, saj je pridobitev dokumentacije od domačih iz Pakistana za tožnika lahko tvegana in dolgotrajna, o tem izpodbojna odločba nima razlogov in tudi ne, zakaj jih toženec ni pridobil sam po uradni poti iz tujine oziroma za podatek o bratrancu tožnika iz listin spisa oziroma evidence Azilnega doma v RS. Glede vrednotenja veljavnosti listinskih dokazov je izpodbijana odločba sama s seboj v nasprotju, ker toženec navaja, da je dokaze pridobil iz spisovne dokumentacije (zaradi česar bi jih moral obravnavati kot prekludirane), obenem pa na drugem mestu listinske dokaze (kot neprekludirane) vrednoti. Poleg kršitve po 7. točki drugega odstavka 237. člena ZUP omenjeno ravnanje toženca predstavlja kršitev po drugem odstavku 139. člena ZUP in tretjem odstavku 140. člena ZUP, ker bi si toženec listine po uradnem zaprosilu iz Pakistanske policije in evidence Azilnega doma hitreje in v izvirniku lahko priskrbel sam. Zakon o tujcih v zvezi z ZMZ-1 ni bil pravilno uporabljen. Ne drži, da bi rojstni list ne bil ustrezna listina za dokazovanje istovetnosti, zato ker v njej ni fotografije tožnika. Toženka je zaradi kršitve pravil postopka (ni dala možnosti izjave tožniku o predloženem rojstnem listu, za predložitev policijskega zapisnika iz leta 2018 pa mu je dala prekratek rok, tožnikove izpovedbe ni obravnavala kot dokaza, niti kot objektivno novega dokaza) nepopolno ugotovila dejanski stan ("da tožnik ni priskrbel nobenih objektivno novih dokazov, listinski dokazi pa ne izkazujejo tožnikove povečane ogroženosti") in iz ugotovljenih dejstev zopet naredila napačen sklep o dejanskem stanu, ko je zaključila, da gre le za zavajanje toženke in zavlačevanje postopka s strani tožnika.

6. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in se v celoti sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe ter predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

8. V 64. členu ZMZ-1 je v delu, ki je relevanten za obravnavo predmetne zadeve (med strankama je namreč sporno, ali je toženka pravilno zavrgla tožnikov zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v RS), določeno, da mora državljan tretje države, ki mu je bila v RS pravnomočno zavrnjena prošnja in želi vložiti ponovno prošnjo, pred tem vložiti zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Novi dokazi ali dejstva morajo nastati po izdaji predhodne odločitve, lahko pa so obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba brez svoje krivde takrat ni mogla uveljaviti. Po 65. členu ZMZ-1 taka oseba vloži pri pristojnem organu zahtevek za uvedbo ponovnega postopka, v katerem sama predloži dokaze oziroma navede nova dejstva, ki opravičujejo nov postopek. O prvem zahtevku za uvedbo ponovnega postopka odloči pristojni organ s sklepom. Če pristojni organ ugotovi, da niso izpolnjeni pogoji iz prejšnjega člena, zahtevek s sklepom zavrže, v nasprotnem primeru pa dovoli vložitev ponovne prošnje in ravna v skladu s 45. členom ZMZ-1.

9. Eden izmed pogojev za vložitev ponovne prošnje je (poleg tega, da je bilo o prosilčevi prošnji za priznanje mednarodne zaščite že pravnomočno negativno odločeno), da oseba, ki želi vložiti ponovno prošnjo, to stori po predhodnem preizkusu, katerega namen je ugotoviti, da v ponovni prošnji ne uveljavlja okoliščin, ki so že bile predmet pravnomočne odločitve. Zato 65. člen ZMZ-1 trditveno in dokazno breme za obstoj dejstev in dokazov o okoliščinah, ki utemeljujejo vložitev nove prošnje, v celoti nalaga vlagatelju. Tako je vlagatelj tisti, ki mora predložiti nov dokaz oziroma navesti novo dejstvo. Teža novih dokazov ali novih dejstev pa mora biti takšna, da v postopku navedena dejstva in predloženi dokazi pomembno povečujejo verjetnost izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito. Glede na navedeno je toženka pravilno ugotavljala, da je celotno trditveno in dokazno breme na tožniku ter se je v zvezi s tem pravilno sklicevala na sodno prakso Vrhovnega sodišča.

10. Utemeljene pa so tožnikove navedbe o tem, da so dejstva, kot jih je zatrjeval ob ustni podaji zahtevka za uvedbo ponovnega postopka (objektivno) nova, saj naj bi se zgodila po izdaji predhodne odločitve, na kar je toženko opozorilo že Upravno sodišče s sodbo I U 2521/2018 z dne 21. 12. 2018, toženka pa bi navedenemu morala slediti. Resda sicer toženka v izpodbijani odločbi kljub temu navaja, da pri tem ne gre za dejstva, ki bi nastala po izdaji predhodne odločitve (kar očitno ne drži, saj se tožnik sklicuje na dogodek v začetku novembra 2018)

, vendar pri tem ne gre za kršitev 7. točke drugega odstavka 237. člena ZUP, ker ne vpliva na zakonitost in pravilnost odločitve, saj se da izpodbijani sklep kljub tej navedbi toženke preizkusiti glede pravno odločilnih dejstev. Toženka je namreč navedla (kar je za odločitev v konkretnem primeru tudi odločilno), da tožnik glede svojih navedb v postopku (torej ne drži tožnikov ugovor, da toženka ni upoštevala tožnikove izjave v postopku) ni predložil nobenih listinskih dokazov, ki bi izkazovali neukrepanje policije ali tožnikovo dejansko ogroženost. Izkazanost preganjanja tožnika oz. njegove ogroženosti v izvorni državi je namreč osnovna predpostavka za ugoditev predlogu za uvedbo ponovnega zahtevka, skladno s 64. členom ZMZ-1. Sodišče se strinja s toženko, da zatrjena dejstva poškodovanja kmetijskih pridelkov s strani strica in streljanje slednjega na hišo, ker si želi stric prilastiti preostanek zemlje in hiše, sami za sebe sploh ne povečujejo verjetnosti izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito, saj tožnik ni niti zatrdil, da policija takega ravnanja strica ne bi sankcionirala, tožnik v postopku sam izpoveduje, da je policija sklicala v zvezi s tem dogodkom sestanek s starešino, kjer je stric obljubil, da ne bo več povzročal težav (in je torej policija ukrepala). Četudi se stric takega dogovora ne bi držal, tožnik ni ne navedel ne izkazal, da policija ne bo v takem primeru zopet ukrepala oz. da bi bil zaradi tega sam ogrožen. Skladno s 1. odstavkom 65. člena ZMZ-1 pa je dolžan tožnik sam navesti vsa relevantna dejstva v postopku za uvedbo ponovnega postopka mednarodne zaščite, brez navedbe pravno relevantnih dejstev pa se dokazi ne izvajajo. Da pa gre v obravnavani zadevi za izključno zasebno zadevo med tožnikovo družino in stricem, ki si želi polastiti njihove zemlje, ne pa za preganjanje zaradi katerega od razlogov, določenih v Ženevski konvenciji in v ZMZ-1 ter da inštitut priznane mednarodne zaščite ni namenjen reševanju zasebnih sporov, ampak izključno preganjanju, ki ga ima prosilec v svoji državi

, je tožniku pojasnilo Upravno sodišče že v sodbi I U 1995/2018 z dne 30. 10. 2018, razlogov preganjanja oz. ogroženosti pa tožnik ni uveljavljal niti v svoji zahtevi za uvedbo ponovnega postopka, pač pa zgolj opisuje novo dogajanje med stricem in pripadniki njegove družine v zvezi z zemljo, torej zgolj novo dejanje v zasebnem sporu, v zvezi s katerim ni upravičen do varstva po MNZ-1 in ne po Ženevski konvenciji.

11. Enako velja glede očitanega neskladja, ko toženka v izpodbijanem sklepu navaja, da tožnik ni sam oz. po pooblaščencih predložil spornih dokazov ter da je slednje toženka pridobila iz spisovne dokumentacije. V slednji so se navedeni dokazi po ugotovitvi sodišča res nahajali ravno zaradi tega, ker jih je pooblaščenka tožnika predložila v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje oz. kot priloge tožbe zoper izdani sklep v prvem postopku za uvedbo ponovnega postopka mednarodne zaščite. Resda sicer toženka navaja, da pri tem ne gre za dokaze, ki bi nastali po izdaji predhodne odločitve (kar zagotovo ne drži glede policijskega zapisnika z dne 3. 11. 2018

), vendar, kot že razlogovano (in zaradi tega tudi v tem primeru ne gre za kršitev 7. točke drugega odstavka 237. člena ZUP, saj se odločbo kljub tej navedbi toženke da preizkusiti glede pravno odločilnih dejstev, toženka je namreč glede vseh teh spornih dokazov kljub zgornji nepravilni ugotovitvi izvedla dokazno oceno), hkrati toženka podaja tudi navedbo, ki je za odločitev v konkretnem primeru odločilna, da tožnik glede svojih navedb ni predložil nobenih listinskih dokazov, ki bi izkazovali neukrepanje policije ali tožnikovo dejansko ogroženost (toženka pa se opredeljuje do vseh, tudi tistih, za katere meni, da bi jih lahko tožnik podal že v rednem postopku mednarodne zaščite, zato se sodišče tudi ni opredelilo do tega, kateri predloženi dokazi so ne/pravočasni oz. ne/pristni). Izkazanost preganjanja tožnika oz. njegove ogroženosti v izvorni državi pa je osnovna predpostavka za ugoditev predlogu za uvedbo ponovnega zahtevka, skladno s 64. členom ZMZ-1, kot že razlogovano.

12. Ker je potrebno skladno s 63. členom ZUS-1 tožbo zavrniti, ker ni podane osnovne predpostavke, da bi se ugodilo predlogu za uvedbo ponovnega zahtevka (saj tožnik ni izkazal, da bi bil v svoji izvorni državi preganjan ali ogrožen, s tem pa ne izpolnjuje pogojev za priznanje mednarodne zaščite), se sodišče tudi ni opredeljevalo do vseh preostalih ugovornih navedb tožnika (npr. da toženka ni dopustila tožniku, da se izjasni glede rojstnega lista oziroma identitete v zvezi z nepravilno uporabo Zakona o tujcih; da ni izvedla predlaganega dokaza z zaslišanjem tožnikovega bratranca niti ni pojasnila, zakaj tega dokaza ni izvedla; da v ponovljenem postopku ni opravila naroka niti ni podatkov pridobila po uradni dolžnosti; da toženka v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja "podatke" o tožniku, in sicer, da je tožnik ponarejevalec listin in da je njegov stric pijanec, ki pa jih ni predložila tožniku v izjavo). Sodišče v zvezi s tem zato kot nepotrebnih ni izvedlo predlaganih dokazov zaslišanja tožnika (po zakoniti zastopnici) in tožnikovega bratranca B.B. ter ni opravilo poizvedbe pri tolmaču za urdu jezik, kakšen je običaj v Pakistanu glede povzemanja imen po etničnih skupnostih.

13. Dejansko stanje med strankama je sicer sporno, vendar sodišče v navedeni zadevi ni opravilo glavne obravnave in je v skladu z 2. alinejo drugega odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo v zadevi brez glavne obravnave. Tožnik je bil že zaslišan v upravnem postopku, zaslišanje je bilo že dovolj temeljito, zaradi česar je sodišče presodilo, da še eno zaslišanje pred sodiščem ni potrebno. Glede predlagane priče B.B. pa je že pod točko 12 obrazložitve navedeno, zakaj ta dokaz ni pomemben - če dogodki sploh ne ustrezajo definiciji azila, potem tudi zaslišanje te priče ne more vplivati na drugačno ugotovitev dejanskega stanja.

14. Sodišče v zvezi z ravnanjem toženke, ki v ponovljenem postopku ni sledila navodilom sodišča, skladno s četrtim odstavkom 64. člena ZUS-1, glede materialnega prava in stališč sodišča, ki se tičejo postopka, ugotavlja, da navedeno ravnanje predstavlja sicer relativno bistveno kršitev, ki pa ni vplivala na zakonitost in pravilnost odločitve, kot izhaja že iz predhodne obrazložitve. Sodišče pa še pripominja, da je Sodišče EU v zadevi Alheto

v točkah 148 in 149 obrazložitve ugotovilo, “da - čeprav namen Direktive 2013/32

ni uvedba skupnega standarda glede pristojnosti za sprejetje nove odločbe o prošnji za mednarodno zaščito po razveljavitvi prvotne odločbe, iz njenega cilja, to je zagotovitve čim hitrejše obravnave takih prošenj, obveznosti, da se zagotovi polni učinek njenega člena 46(3), in potrebe po zagotovitvi učinkovitosti pravnega sredstva, ki izhaja iz člena 47 Listine, izhaja, da mora vsaka država članica, ki jo navedena direktiva zavezuje (med njimi pa je tudi RS), svoje nacionalno pravo prilagoditi tako, da bo po razveljavitvi prvotne odločbe v primeru vrnitve spisa parasodnemu ali upravnemu organu iz člena 2(f) navedene direktive nova odločba sprejeta v kratkem času in bo v skladu s presojo iz sodbe, s katero je bila razglašena razveljavitev. Potreba po zagotovitvi polnega učinka člena 46(3) te direktive in zagotovitvi učinkovitega pravnega sredstva v skladu s členom 47 Listine zahteva, da se v primeru vrnitve spisa parasodnemu ali upravnemu organu iz člena 2(f) navedene direktive nova odločba sprejme v kratkem času in da bo v skladu s presojo iz sodbe, s katero je bila razglašena razveljavitev“. Sodišče ugotavlja, da četrti odstavek 64. člena ZUS-1 temu ustreza in bi toženka tako morala slediti navodilom Upravnega sodišča v zvezi z uporabo materialnega prava in stališč sodišča, ki se tičejo postopka. Ravnanje toženke, ki je v očitnem nasprotju s tem, predstavlja nespoštovanje odločb Upravnega sodišča.

15. Izrek o stroških temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1. Če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka. Sodišče pa v zvezi s priglašenimi stroški še pripominja, da imajo svetovalci za begunce skladno s prvim odstavkom 11. člena ZMZ-1 pravico do nagrade za opravljeno delo in do povračila stroškov za opravljeno pravno pomoč v zvezi s postopki po tem zakonu na upravnem in vrhovnem sodišču. Sredstva za izplačilo nagrad in povračilo stroškov pa zagotavlja ministrstvo. Sodišče glede na navedeno ni pristojno za odmero priglašenih stroškov zastopanja tožnika po svetovalki za begunce. Sodišče še pojasnjuje, da se po 10. členu Zakona o sodnih taksah v postopkih o priznanju mednarodne zaščite sodna taksa ne plača.

Pri tem je toženka ocenila, da se tožnikove izjave (da je stric, ki se želi polastiti preostanka njihove zemlje in hiše, poškodoval kmetijske pridelke in streljal na hišo), nanašajo na dogodke v času odsotnosti tožnika iz izvorne države in da tako ne gre za dokaze ali dejstva, ki bi nastali po izdaji predhodne odločitve. Poleg tega je toženka ocenila, da so tožnikove izjave pavšalne, skope in poenostavljene ter da za svoje trditve ni predložil listinskih dokazov.

Pri tem je Upravno sodišče toženki dalo napotilo, da so dejstva, kot jih je tožnik zatrjeval ob ustni podaji zahtevka za uvedbo ponovnega postopka, (objektivno) nova, saj naj bi se zgodila po izdaji predhodne odločitve ter naj toženka poda dokazno oceno tožnikove izjave po vsebini z vidika vsebine predhodne odločitve o zavrnitvi tožnikove prošnje.

Četudi slednji ni predložil nobenih originalnih dokumentov s fotografijo, s predloženim skenom rojstnega lista želi zato tožnik zavajati pristojni organ v smislu zavlačevanja postopka. Toženka tudi dvomi v tožnikove navedbe glede priimka.

Saj pri določitvi roka za predložitev uradni osebi ne gre za rok, katerega zamuda bi pomenila, da teh dokazov ni več mogoče upoštevati, njihovo morebitno neupoštevanje pa bo lahko tožnik izpodbijal v pravnem sredstvu zoper končno odločitev, če bo ta zanj negativna.

Redni postopek mednarodne zaščite se je namreč pravnomočno končal 30. 10. 2018.

To je težave zaradi svoje rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini.

Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite z dne 26. 3. 2013 (Postopkovna direktiva).

Zakon o mednarodni zaščiti  - ZMZ-1  - člen 64, 65

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.