UPRS Sodba in sklep I U 627/2018-5
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2018-04-09

mag. Damjan Gantar (preds.), dr. Boštjan Zalar (poroč.), Bojana Prezelj Trampuž

visoko šolstvo - prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi - dekan - predčasno prenehanje mandata - razlaga predpisa - test sorazmernosti - exceptio illegalis - nezakonit upravni akt

V predmetni zadevi gre za širši okvir volilnega sistema, za katerega veljajo temeljna volilna načela, ki izražajo demokratično naravo volitev, in ki izhaja tudi iz načel pravne države ter iz načela enakosti pred zakonom, enakopravnosti in svobode volilne pravice, ki pa se v konkretnem primeru navezuje tudi na ustavno načelo avtonomije državne univerze.

Strogi test sorazmernosti je v konkretnem primeru potreben ne samo iz razloga, ker gre za poseg v ustavno pravico tožnika iz 44. člena Ustave, ampak ker izpodbijani akt o predčasnem prenehanju mandata dekana zadeva „kadrovsko strukturo“ fakultete kot članice državne univerze, kar pomeni, da izpodbijani akt zadeva tudi ustavno določbo o avtonomnosti državne univerze. Dejstvo, da je izpodbijani akt izdal organ državne univerze, ne pomeni, da nedopustnega posega v avtonomijo fakultete ni oziroma da ga sploh ne more biti; tak poseg lahko stori tudi organ univerze z določeno (napačno) razlago in uporabo zakonodajnega akta, v konkretnem primeru je to ZUPPJS17.

Sodišče ugotavlja, da tožena stranka ni poskušala razlagati in uporabiti ZUPPJS17 v skladu z Ustavo in načelom sorazmernosti, čeprav je ustavi-skladna razlaga zakona v konkretnem primeru možna in deloma razvidna iz pretekle sodne prakse ustavnega sodišča v primerljivih zadevah.

V kontekstu varčevalnih ukrepov je za konkretno enoletno obdobje predčasno prenehanje mandata dekana ločena pravna okoliščina od prenehanja delovnega razmerja kot visokošolskega učitelja na tej isti članici univerze in torej gre za samostojno pravno okoliščino, ki je posebej zavarovana s pravom o človekovih pravicah. Zato bi moral zakonodajalec, če bi hotel v skladu z Ustavo predčasno prenehanje mandata dekana vezati na prenehanje njegovega delovnega razmerja kot visokošolskega učitelja na tej isti članici, to izrecno predpisati, pa tega ni storilv kontekstu varčevalnih ukrepov za konkretno enoletno obdobje predčasno prenehanje mandata dekana ločena pravna okoliščina od prenehanja delovnega razmerja kot visokošolskega učitelja na tej isti članici univerze in torej gre za samostojno pravno okoliščino, ki je posebej zavarovana s pravom o človekovih pravicah. Zato bi moral zakonodajalec, če bi hotel v skladu z Ustavo predčasno prenehanje mandata dekana vezati na prenehanje njegovega delovnega razmerja kot visokošolskega učitelja na tej isti članici, to izrecno predpisati, pa tega ni storil.

I. Tožbi se ugodi tako, da se se izpodbijani sklep št. 021-1/2018 z dne 12. 1. 2018 odpravi.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrne.

III. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

1. Z izpodbijanim aktom je tožena stranka na podlagi petega odstavka 69. Statuta Univerze v Ljubljani (Statut UL) in sklepa o prenehanju veljavnosti delovnega razmerja št. 105-2/2018-1 z dne 5. 1. 2018 ugotovila, da je z dnem prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi na delovnem mestu visokošolskega učitelja, to je dne 13. 1. 2018, dekanu prof. dr. A.A. prenehal mandat dekana Univerze v Ljubljani, Fakultete za ... V obrazložitvi akta je navedeno, da je bil prof. dr. A.A. s sklepom št. 630155-15/2016 z dne 13. 6. 2016 imenovan za dekana Univerze v Ljubljani, Fakultete za ... V sklepu o imenovanju je navedeno, da je imenovani zaposlen na delovnem mestu visokošolskega učitelja. Tožena stranka se sklicuje na 69. člen Statuta UL. Tožena stranka pravi, da iz navedenih določb izhaja, da mora za veljavno funkcijo dekana ves čas obstajati delovno razmerje na podlagi pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto visokošolskega učitelja. Dne 5. 1. 2018 je bil izdan sklep št. 105-2/2018-1 o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, s katerim je bilo ugotovljeno, da so izpolnjeni pogoji za prenehanju pogodbe o zaposlitvi na podlagi zakona o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (Uradni list Rs št. 88/2016, v nadaljevanju: ZUPPJS17). Na podlagi 3. odstavka 9. člena ZUPPJS17 in sklepa o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, pogodba o zaposlitvi preneha veljati s prvim dnem po izteku enega leta po izpolnitvi pogojev za pridobitev pravice do starostne pokojnine. Na podlagi navedenega bo prof. dr. A.A. prenehalo delovno razmerje in bo njegov zadnji delovni dan 13. 1. 2018. Pogodba o zaposlitvi bo prenehala po samem zakonu in s tem bo prenehal tudi mandat dekana, ki je neposredno vezan na delovno razmerje in zaposlitev na delovnem mestu visokošolskega učitelja.

2. V tožbi tožnik pravi, da je tožena stranka kot delodajalec tožniku kot delavcu odpovedala pogodbo o zaposlitvi s “Sklepom o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi“, številka 105-2/2018-1 z dne 5. 1. 2018, ki ga je tožnik prejel 9. 1. 2018. Zoper navedeno odpoved pogodbe o zaposlitvi je tožnik že sprožil delovnopravni spor, v katerem zatrjuje nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Postopek se pred Delovnim in socialnim sodiščem v Ljubljani vodi pod opr. št. I Pd 83/2018. Sklep št. 021-112018, datiran z dnem 12. 1. 2018, poimenovan “Ugotovitveni sklep o prenehanju mandata dekana Univerze v Ljubljani, Fakultete za ...“ je tožnik po svojih pooblaščencih prejel 22. 2. 2018 (kot izhaja iz prejemne štampiljke na dopisu št. 062-112018-9 z dne 20.02.2018, kateremu je bil priložen sporni sklep). Tožnik s tožbo zahteva ugotovitev, da je bilo z izdajo Sklepa nezakonito poseženo v človekove pravice oziroma temeljne svoboščine tožnika, prav tako zahteva prepoved nadaljnjih posegov v njegove pravice, kot tudi, da naj se poseg v človekove pravice in temeljne svoboščine (položaj dekana) odpravi oziroma prepove in v zvezi s tem predlaga zaslišanje tožnika.

3. Tožnik pravi, da je po določbi 24. člena Zakona o visokem šolstvu (ZVis) dekan strokovni vodja članice univerze, ki opravlja v navedenem členu določene naloge in je izvoljen na splošnih in neposrednih volitvah, kot jih predpisuje statut visokošolskega zavoda (univerze). Določilo 68. člena Statuta UL nadalje določa, da dekan vodi, zastopa in predstavlja članico. Na podlagi 68. člena Statuta UL dekan opravlja naloge dekana na delovnem mestu visokošolskega učitelja, izvoljen pa je na splošnih neposrednih volitvah. Njegove naloge so podrobneje opredeljene v 70. členu Statuta UL. Tudi 6. odstavek 24. člena ZVis določa, da je za dekana članice univerze lahko izvoljen le tisti, kdor je tam zaposlen kot visokošolski učitelj. Izdani sklep neposredno in nedopustno posega v njegovo funkcijo in mandat dekana. Ustavnopravna teorija in teorija volilnega sistema poudarjata, da mora pri volitvah in imenovanjih pomembnih funkcionarjev mandatna doba (funkcija) prevladati nad delovnim razmerjem oziroma da mora delovno razmerje izhajati iz mandatne dobe in ne obratno.

4. Da je dekan funkcionar, izhaja že iz dejstva, da je izvoljen, in iz dejstva, da opravlja zgoraj navedene naloge oziroma ima zgoraj opredeljene funkcionarske pristojnosti. Nadalje 21. člen ZVis določa, da je dekan po svoji funkciji član senata članice univerze. Glede na določilo 1. odstavka 74. člena Statuta UL namreč seje senata članice sklicuje in vodi dekan. 33. člen Statuta UL nadalje določa, da je funkcija dekana nezdružljiva s članstvom v upravnem odboru univerze, kot tudi nezdružljiva s funkcijo rektorja in prorektorja. Ker je tožnik funkcionar, posledično tudi ni javni uslužbenec. Njegova funkcija posledično tudi ni in ne sme biti vezana na pogodbo o zaposlitvi.

5. Pravi, da je prejel izpodbijani akt v sila nenavadnih okoliščinah šele dne 22. 2. 2018, to je neposredno po tem, ko je toženka prejela sklep Upravnega sodišča, opr. št. I U 300/2018-8 z dne 16. 2. 2018 (tč. 39 obrazložitve sodbe).

6. Ob vročitvi sklepa tožniku je tožena stranka pojasnila, da naj bi bil ta kot del interne dokumentacije vložen v arhiv Univerze v Ljubljani in da iz tega razloga tožniku nikoli ni bil vročen, vendar pa tožnik glede na vse izpostavljene okoliščine utemeljeno dvomi v pristnost tega dokumenta kot tudi v resničnost toženkinih navedb. Zlasti neverjetno se pri tem pokrivajo datumi izdaje navedene sodbe Upravnega sodišča RS ter “naključno najdenega“ sklepa, ki je bil za povrh še »pomotoma« vložen v arhiv in “pomotoma“ nevročen tožniku. Vse povedano tako vzbuja utemeljen dvom v pristnost te listine ter neizogibno vodi do edinega možnega logičnega zaključka, in sicer, da je bila listina antidatirana, s tem pa je toženka zagrešila kaznivo dejanje ponarejanja listin po 251. členu Kazenskega zakonika (KZ-1), kaznivo dejanje nevestnega dela v službi po 258. členu KZ-1 ter kaznivega dejanja ponareditve ali uničenja uradne listine, knjige, spisa ali arhivskega gradiva po 259. členu KZ-1.

7. Ker je Upravno sodišče RS toženi stranki pojasnilo, da lahko mandat dekana preneha kvečjemu na podlagi ustreznega posamičnega akta (seveda mora biti ta zakonit!), je toženi stranki postalo jasno, da je zato, ker ni izdala takšnega akta, tožnikov položaj naslednji: je hkrati nezaposlen in dekan. Ker je tudi takšno stanje očitno za toženo stranko nesprejemljivo, je tožena stranka antidatirala sklep ter s tem navidezno prikazala, da je tudi mandat dekana že prenehal, čeprav ni. S tem je seveda tožena stranka retroaktivno posegla v tožnikove ustavne pravice.

8. Ustavno sodišče je v sklepu U-I-100/17 z dne 14. 12. 2017 zapisalo, da je zoper sklep delodajalca, izdan na podlagi 9. člen ZUPPJSI7, v skladu z določbami Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) zagotovljeno sodno varstvo v delovnem sporu. Hkrati pa je izpostavilo, da je sodno varstvo zoper odločitev o predčasnem prenehanju mandata (dekana) zagotovljeno v upravnem sporu, še zlasti, ker gre za prenehanje mandata, ki je bil pridobljen na volitvah.

9. Na tam mestu želi tožnik izpostaviti, da gre tudi za poseg v volilno pravico, kot jo v okviru poglavja o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah opredeljuje Ustava RS v svojem 43. členu. Gre namreč za kršitev tako imenovane pasivne volilne pravice, torej pravice biti izvoljen, ki zajema tudi pravico obdržati izvoljeno funkcijo. Z navedenim sklepom pa je bilo ravno to tožniku preprečeno. Tožena stranka namreč, glede na vsebino sklepa, meni, da je kot posledica (sicer sporne in nezakonite!) odpovedi oziroma prenehanja tožnikove pogodbe o zaposlitvi avtomatično prenehal tudi tožnikov mandat dekana.

10. Ob zgoraj zapisanem pa je še posebej potrebno izpostaviti, da je skladno z ZVis in skladno z 58. členom Ustave RS univerza avtonomni visokošolski zavod s posebnim položajem (6. člen ZVis), katerega ustanovitelj je sicer Republika Slovenija, to pa hkrati še ne pomeni, da gre za javni zavod, temveč gre za pravno osebo zasebnega prava, ki je povrh avtonomna. Da gre za avtonomno organizacijo, sicer izhaja tudi iz 1. in 6. člena Statuta UL. Prav ta avtonomnost univerze, ki je opredeljena celo kot ustavni postulat, pa daje še dodatno težo voljeni funkciji dekana. Volilna pravica pomeni, da volivci lahko resnično svobodno izbirajo med različnimi kandidati na volitvah, v tem primeru na volitvah za dekana, kot jih opredeljuje ZVis in Statut UL. Svoboda volitev obsega tudi možnost vsakega volivca, da uveljavi svojo volilno pravico. Učinkovito pa jo lahko uveljavi le, če izvoljena oseba svoj položaj lahko obdrži. Volitve so v sodobnem pojmovanju demokracije eden najpomembnejših izrazov ljudske suverenosti in nujni pogoj za demokratično oblikovanje najpomembnejših organov, kot tudi nujni pogoj za vzpostavitev in ohranitev sodobne pravne države. Navedeno se še toliko bolj nanaša na volitve na univerzi oziroma njenih članicah, kajti prav takšne volitve zagotavljajo ustavno zagotovljeno avtonomnost univerze. Če se torej v izvoljeni mandat poseže z dejanji oblasti, je to neposreden poseg v avtonomijo univerze in neposreden poseg v pravice tožnika, ki s svojo funkcijo to avtonomijo pravzaprav brani oziroma zagotavlja.

11. Sklep namreč navaja, da mora za veljavno funkcijo dekana ves čas obstajati delovno razmerje na podlagi pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto visokošolskega učitelja. To seveda ne drži, voljena funkcija je namreč glede na obstoj pogodbe o zaposlitvi neodvisna.

12. Vsekakor pa seveda ni moč najprej nezakonito odpovedati pogodbo o zaposlitvi, nato pa se sklicevati na to, da to za seboj povleče še “nujno“ ugotovitev, da je prenehal tudi mandat dekana.

13. V primeru, da naslovno sodišče oceni, da gre za predhodno vprašanje, naj posledično predmetni postopek prekine do pravnomočne odločitve v zadevi opr. št. I Pd Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani. Tožnik sicer meni, da gre za tako očitne kršitve, da je o njih mogoče odločiti tudi brez prekinitve in ob upoštevanju navedb v tej tožbi.

14. Izdani sklep o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi je nezakonit (tudi) zato, ker se ZUPPJS17 ne nanaša na tožnika. Tožnik namreč ni javni uslužbenec. Skladno z Zakonom o visokem šolstvu (ZVis) in skladno z 58. členom Ustave RS je namreč univerza avtonomni visokošolski zavod s posebnim položajem (6. člen ZVis), katerega ustanovitelj je sicer Republika Slovenija, to pa hkrati še ne pomeni, da gre za javni zavod, temveč gre za pravno osebo zasebnega prava, ki je povrh avtonomna. Ne glede na to, da je sicer Univerza v Ljubljani delno financirana tudi s strani proračuna, se dejavnost univerze financira tudi iz drugih virov. To izhaja iz 28. člena Statuta UL, gre namreč za avtonomno organizacijo, kar izhaja tudi iz 1. in 6. člena Statuta UL. Da delavec, zaposlen v (javnem) zavodu, katerega ustanovitelj je RS, ni javni uslužbenec, izhaja tudi iz odločbe Višjega delovnega in socialnega sodišča, opr. št. Pdp 1561/2005 z dne 23. 12. 2005. Zgolj (delno) financiranje univerze s strani Republike Slovenije namreč samo po sebi še ne pomeni, da so vsi njeni zaposleni hkrati tudi javni uslužbenci. Da bi bil tožnik javni uslužbenec, ne določa niti ZVis, prav tako tudi iz (preambule) tožnikove pogodbe o zaposlitvi izhaja, da je sklenjena na podlagi določil ZDR-1 in ne npr. ZJU.

15. ZUPP JS17 v 1. členu ločuje med javnimi uslužbenci in funkcionarji. Navedeno je povsem logično, saj je funkcionar izvoljen in torej že zaradi svojega mandata ne more in ne sme biti izenačen z “navadnim“ uslužbencem. Njegov mandat namreč definira njegovo zaposlitev (in ne obratno!). Ker gre za voljeno funkcijo, ta ne more in ne sme biti vezana na zaposlitev. To je povsem logično, saj bi se sicer posegalo v voljeni mandat. Podobno Ustava RS npr. v 129. in 130. členu določa, da so tudi sodniki (izrecno se navaja sodniška funkcija) voljeni, enako velja za npr. ustavne sodnike (163. člen Ustave RS).

16. Ker torej tožnik glede na zgoraj navedeno (tudi zato, ker je funkcionar) ni javni uslužbenec, zanj ne velja 9. člen ZUPPJSI7, ki se izrecno nanaša zgolj na javne uslužbence in je zato izdani sklep brez zakonske podlage. Četudi pa bi šteli, da gre v primeru tožnika za javnega uslužbenca, pa bi bilo na podlagi 154. člena ZJU potrebno ugotoviti, da pogodba o zaposlitvi javnim uslužbencem preneha po samem zakonu le v primerih, ki so eksplicitno navedeni v navedenem členu, med katere pa med drugim spadajo tudi drugi načini prenehanja, ki jih ureja področni zakon, ki ureja delovna razmerja javnih uslužbencev v organih. ZUPPJS17 pa ni takšen področni zakon, saj ne ureja delovnih razmerij javnih uslužbencev v organih, poleg tega Univerza v Ljubljani ni organ, temveč je avtonomna institucija.

17. Nadalje je v predmetni zadevi potrebno ugotoviti, da ZUPPJS17 v letu 2018 sploh več ne velja. ZUPPJS17 namreč, kot to izhaja že iz imena samega, določa začasne" ukrepe, “za stabilizacijo javnih financ“. Že iz spremnega dopisa Vlade RS k predlogu zakona ZUPPJSI7, kot tudi iz predloga samega izhaja, da gre za doseganje javno-finančnih ciljev za leto 2017 in da s 1. 1. 2017 prenehajo veljati ukrepi, ki jih je prej uzakonjal ZUPPJS16 (za leto 2016). Pred tem je veljal ZUPPJSI5, ki se je nanašal na leto 2015 in ga je torej v letu 2016 zamenjal ZUPPJSI6. Tudi Ustavno sodišče RS je v svoji odločitvi (sklep U-I-I00117 z dne 14. 12. 2017, v točki 3) zapisalo, da je ZUPPJS16 prenehal veljati dne 31. 12. 2016. Enako velja tudi za ZUPPJSI7, ki je torej prenehal veljati 31. 12. 2017, saj se nanaša le na leto 2017.

18. Tožnik nadalje pravi, da so trije zakoni, ki so poleg “zloglasnega“ Zakona za uravnoteženje javnih financ (ZUJF) urejali (med drugim) tako imenovano “prisilno upokojevanje“, in so si sledili v posameznih letih, torej ZUPPJSI5, ZUPPJS16 in ZUPPJSI7, je potrebno ugotoviti, da ZUPPJS18 ni bil nikoli sprejet. Navedeno pomeni, da se ukrepi ne nanašajo tudi na leto 2018, kar je tudi povsem logično. Gospodarska kriza v državi je namreč končana.

19. Vse navedeno pomeni, da ZUPPJS17 po 31. 12. 2017 ne velja več. Navkljub temu je tožena stranka po tem datumu, torej 5. 1. 2018 izdala sporni sklep o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, številka 105-2/2018-1. Ker zakonske podlage za tak sklep torej več ni, je ta nezakonit, posledično pa je nezakonita tudi odpoved tožnikove pogodbe o zaposlitvi in je s tem hkrati nezakonito poseženo v tožnikovo dekansko funkcijo.

20. Tožnik opozarja še na določilo 10. točke 1. odstavka 35. člena Statuta Univerze v Ljubljani, ki določa, da rektor na predlog dekana članice odloča o prenehanju delovnega razmerja pedagoških delavcev, pri čemer predlog dekana FRI v predmetni zadevi nikoli ni bil podan, saj tožnik kot dekan rektorju seveda nikoli ni predlagal, da mu v času dekanskega mandata prekine pogodbo o zaposlitvi. Tudi zato je takšna odločitev nezakonita.

21. Četudi vse zgoraj navedeno ne bi bilo upoštevano, pa je potrebno ugotoviti, da je tako ZUPPJS17 kot zlasti določba njegovega 9. člena (na podlagi katere je bila podana nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku) v neskladju z Ustavo RS. Gre namreč za tako imenovano “prisilno upokojitev“, ki temelji zgolj na podlagi kriterija starosti in dejstva, da je oseba, ki se jo prisilno upokojuje, javni uslužbenec. S tem pa gre za klasični primer diskriminacije glede na starost, ki je prepovedana na podlagi 14. člena Ustave, prav tako pa gre za poseg v 49. in 50. člen Ustave, ki zagotavljata svobodo dela, prosto izbiro zaposlitve in dostopnost vsakega delovnega mesta pod enakimi pogoji vsem ter pravico do socialne varnosti. Določbo s praktično identično vsebino, ki jo je vseboval že 101. člena nekdanjega Zakona o delovnih razmerjih, je Ustavno sodišče razveljavilo oziroma ugotovilo njeno neskladnost z Ustavo že z odločbo U-I-49198 z dne 25. 11. 1999. V navedeni odločbi je Ustavno sodišče izpostavilo, da je takšna prisilna upokojitev v nasprotju z Ustavo, poleg tega pa tudi v nasprotju s Konvencijo Mednarodne organizacije dela št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca, ki določa, da delovno razmerje ne preneha, če ni za to resnega razloga v zvezi s sposobnostjo ali obnašanjem delavca ali v zvezi z operativnimi potrebami službe.

22. Pozneje je Ustavno sodišče o tem vprašanju odločalo ponovno in v odločbi U-I-227/06 z dne 16. 11. 2006 odločilo, da se razveljavi tudi 2. odstavek 162. člena ZJU (ki je predpisal prisilno upokojevanje v državni upravi), v obrazložitvi pa se je sklicevalo tudi na stališča Sodišča Evropske skupnosti, ki so bila sprejeta v zadevah Vera Mia Beets - Proper proti Van Lanschot Bankiers, Marshall proti Southampton and South West Area Authority in Roberts proti Tate and Lyle Industries. Ustavno sodišče je torej že večkrat ugotovilo, da je sporna določba protiustavna, prav tako pa tudi v nasprotju z evropsko sodno prakso in z določili mednarodnih konvencij.

23. Nadalje pa ne gre spregledati odločanja Ustavnega sodišča v zadevi U-I-146/12. V tej zadevi je sicer Ustavno sodišče potrdilo veljavo ZUJF v delu, v katerem je ta določal “prisilno upokojevanje“, vendar pa je ob tem izrecno izpostavilo, da se je tako odločilo zato, ker je ZUJF uspešno prestal ustavnopravni test sorazmernosti, kajti tedaj je bila Slovenija v globoki ekonomski in finančni krizi. Nadalje je Ustavno sodišče v navedeni zadevi, ob presojanju utemeljenosti posegov v ustavno avtonomijo univerze, zapisalo, da ta ni odločilno prizadeta zato, ker univerzitetni organi lahko podaljšajo delovno razmerje za toliko časa, kot je to nujno. Vendar pa ZUPPJS17 takšnega podaljšanja več ne omogoča, za razliko od ZUPPJS15, ZUPPJS16 in ZUJF. V predmetni zadevi torej zaradi ZUPPJS17 pride do arbitrarnega (samovoljnega) upokojevanja zgolj na podlagi starosti (izpolnjenih pogojev za upokojitev po ZPIZ-2), kar je diskriminatorno, še posebej ob dejstvu, da univerza kot avtonomna institucija takšnega podaljšanja ne more izvesti. Iz odločitve Ustavnega sodišča torej izhaja, da ZUJF testa sorazmernosti ne bi prestal, če ne bi šlo za možnost podaljšanja pogodb in če ne bi šlo za globoko ekonomsko krizo. Nobena od teh dveh predpostavk pa v letu 2018 oziroma pri ZUPPJS17 ni več izpolnjena. Brez dvoma torej Ustavno sodišče ob presoji ustavnosti ZUPPJS17 in zlasti njegovega 9. člena (tudi v povezavi z njegovim 12. členom) ne bo moglo odločiti drugače, kot je že doslej, kar pomeni, da bo določila ZUPPJS17 razveljavilo, s tem pa bo nezakonit in protiustaven tudi sporni sklep o odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

24. Avtomatično prenehanje pogodbe o zaposlitvi in s tem posledično tudi funkcije dekana ob izpolnitvi upokojitvenih pogojev (brez kakršnihkoli možnosti podaljšanja ali dogovora) torej pomeni diskriminacijo na podlagi starosti, ki ne more biti dopustna niti ne more zasledovati legitimnega cilja.

25. Nadalje tožnik zatrjuje kršitev spoštovanja avtonomije univerze, kar je Ustavno sodišče RS že opredelilo kot protiustavno (glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-22/94, 14. točka obrazložitve). Tudi takrat razveljavljena določba ZVis namreč univerzam in drugim visokim šolam ni omogočala, da se glede na posebne potrebe svoje dejavnosti (ob upoštevanju posebnosti pedagoškega procesa, pedagoškega dela in kadrovske strukture na univerzi in visokih šolah) samostojno odločajo o nadaljevanju delovnega razmerja s posameznimi rednimi profesorji. Ustavno sodišče je navedlo, da posebnosti pedagoškega procesa, pedagoškega dela in kadrovske strukture na univerzi in visokih šolah spadajo med tista vprašanja, ki so vsebina avtonomije univerze, varovane z 58. členom Ustave. Vse navedeno pa je še toliko bolj aktualno v predmetni zadevi, s katero se hkrati posega v voljeni dekanski položaj. Vladni predlog ZUPPSJ17 v 9. členu predvideval možnost dogovorov o nadaljevanju delovnega razmerja, to besedilo pa je bilo nato v končni (sprejeti) verziji zakona izpuščeno. Tožnik se v izogib ponavljanju v celoti sklicuje tudi na Pravno mnenje z dne 10. 7. 2017, ki sta ga izdelala prof. dr. Ciril Ribičič in Boštjan Koritnik, kot tudi na dopolnilno pravno mnenje z dne 19. 1. 2018, ki ga je izdelal prof. dr. Ciril Ribičič.

26. Glede na vse navedeno je torej potrebno ugotoviti, da je ZUPPSJ17 in zlasti določilo njegovega 9. člena, kolikor se nanaša na položaj tožnika, protiustaven, posledično pa je v nasprotju z ustavo tudi sporni sklep o prenehanju tožnikove pogodbe o zaposlitvi, kot tudi predmetni sklep, ki sočasno posega tudi v tožnikov položaj dekana.

27. Tožnik predlaga naslovnemu sodišču, da če ne bo ugotovilo nezakonitosti sklepa iz razlogov, navedenih v drugih točkah te tožbe, oziroma če ne bo ugotovilo posegov v tožnikove človekove pravice in temeljne svoboščine, na podlagi argumentov ustavnopravne narave, podanih v tej točki, prekine predmetni postopek in z zahtevo začne postopek za oceno ustavnosti spornih določil ZUPPSJ17.

28. V nasprotnem primeru bo namreč prišlo do nedopustnih kršitev ustavnih in konvencijskih (Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin) pravic tožnika, t.j. zlasti pravic po 2., 14., 43. in 58. členu Ustave RS, kot tudi do kršitve drugih, že zgoraj opisanih ustavnih (in konvencijskih) pravic.

29. Predlaga, da sodišče ugotovitveni sklep tožene stranke o prenehanju mandata dekana Univerze v Ljubljani, Fakultete za ..., št. 021-1/2018, datiran z dnem 12. 1. 2018, s katerim je tožena stranka posegla v tožnikov mandat dekana na Fakulteti za računalništvo in informatiko, odpravi in da ugotovi, da je bilo z dejanjem tožene stranke, in sicer z izdajo Ugotovitvenega sklepa o prenehanju mandata dekana Univerze v Ljubljani, Fakultete za ..., št. 021-1/2018, datiranega z dnem 12. 1. 2018 poseženo v človekove pravice oziroma temeljne svoboščine tožnika in se posledično toženi stranki prepove posegati v tožnikov mandat in položaj dekana na Fakulteti za ... Ugotovi se, da tožnikov mandat ni prenehal in še traja z vsemi pravicami in obveznostmi, ki izhajajo iz tega mandata oziroma položaja, do njegovega izteka. Toženi stranki se naloži, da tožnika v roku 3 dni od vročitve predmetne sodbe pozove nazaj k opravljanju tožnikove funkcije dekana in mu v celoti omogoči opravljanje funkcije dekana, z vsemi njenimi pravicami in obveznostmi, do njenega izteka. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti nastale pravdne stroške.

30. Tožnik je podal tudi zahtevo za izdajo začasne odredbe, ki jo utemeljuje s tem, da je nadaljevanje opravljanja dekanske funkcije nujno zaradi zagotovitve nemotenega delovnega procesa in samega poslovanja fakultete. Enako je pod vprašajem osebni ugled tožnika, ki se iz rednega profesorja in dekana naenkrat spreminja v “navadnega upokojenca“. Akt pomeni tudi nedopusten poseg v avtonomijo univerze in v voljo volivcev. Tudi Ustavno sodišče je v sklepu U-I-100/17 z dne 14. 12. 2017 zapisalo, da je v primeru opisanega posega v mandat dekana (tam rektorja) moč predlagati izdajo začasne odredbe za zaščito mandata. Učinkovanje ugotovitvenega sklepa o prenehanju se zadrži do pravnomočno končanega postopka o glavni stvari. Toženi stranki se prepove posegati v tožnikov mandat in položaj dekana na Fakulteti za ... ter se ji naloži, da tožnika v roku 24 ur od vročitve predmetne začasne odredbe pozove nazaj k opravljanju tožnikove funkcije dekana in mu v celoti omogoči opravljanje funkcije dekana, z vsemi njenimi pravicami in obveznostmi, do njenega izteka. Do pravnomočno končanega postopka o glavni stvari se toženi stranki prepove izvajati kakršnekoli aktivnosti v smeri izvedbe volitev za novega dekana Fakultete za ..., in se ji prepove izvajati tudi vse druge aktivnosti, ki bi lahko posegle v tožnikov položaj dekana Fakultete za ... Če tožena stranka ne izvrši dejanj, določenih v točki 2 te začasne odredbe, ali če krši določila iz točke 2 ali 3 te začasne odredbe, se ji naloži kazen v višini 10.000,00 EUR.

31. Toženi stranki je bila dne 26. 3. 2018 odposlana tožba s pozivom, da odgovori na tožbo v roku 8 dni, na zahtevo za izdajo začasne odredbe pa v 3 dneh. Sodišče je tožbo prejelo dne 26. 3. 2018 in ima po zakonu rok 7 dni, da odloči o zahtevi za izdajo začasne odredbe. Sodišče do seje senata dne 9. 4. 2018 ni prejelo nobenega odgovora tožene stranke.

33. Upravno sodišče je že v sklepu v zadevi I U 300/2018-8 z dne 16. 2. 2018 v upravnem sporu med istima strankama ugotovilo, da ima dekan, ki mu je predčasno prenehal mandat zaradi posebnih varčevalnih ukrepov na področju plač in drugih stroškov dela za posamezno leto 2016 in 2017, pravico do sodnega varstva v upravnem sporu, ker gre za prenehanje mandata, ki je pridobljen na volitvah in da se je o tej pravici prizadetega dekana v procesnem smislu izreklo že Ustavno sodišče v zadevi U-I-100/17 z dne 14. 12. 2017 (odst. 3).

34. V predmetni zadevi ni relevantna pravica iz 43. člena Ustave, ker ta ureja splošno in enako volilno pravico (1. odstavek), ki pripada državljanom in tujcem v skladu z 2. in 3. odstavkom tega člena v povezavi z volitvami političnih predstavnikov v državnih organih (Državni zbor, Predsednik republike) in v političnih organih lokalnih skupnosti.

Zato pa v predmetni zadevi tožnik varuje svojo pravico do sodelovanja pri upravljanju javnih zadev iz 44. člena Ustave,

ki jo državljani lahko uresničujejo tudi preko izvoljenih organov univerze,

ali v izvoljenih organih drugih javno-pravnih subjektov.

Tudi v predmetni zadevi gre, enako kot Ustavno sodišče pravi v primerljivih zadevah, za širši okvir volilnega sistema, za katerega veljajo temeljna volilna načela, ki izražajo demokratično naravo volitev, in ki izhaja tudi iz načel pravne države ter iz načela enakosti pred zakonom, enakopravnosti in svobode volilne pravice,

ki pa se v konkretnem primeru navezuje tudi na ustavno načelo avtonomije državne univerze iz 58. člena Ustave, pri čemer je zakonodajalec določil tri različne skupine volivcev (visokošolski učitelji in znanstveni delavci, ostali zaposleni in študentje), ki na splošnih in neposrednih volitvah volijo dekana (2., 3. in 4. odstavek 24. člena ZVis).

35. Iz izpodbijanega akta z dne 12. 1. 2018 je razvidna odločitev oziroma ugotovitev, da je tožniku z dnem prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi na delovnem mestu visokošolskega učitelja in sicer dne 13. 1. 2018 prenehal mandat dekana in da „bo pogodba o zaposlitvi prenehala“ po samem zakonu „in s tem bo prenehal“ tudi mandat dekana, ki je neposredno vezan na delovno razmerje in zaposlitev na delovnem mestu visokošolskega učitelja. Ob tem tožena stranka poleg sklepa o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 1. 2018 omenja tudi določilo 3. odstavek 9. člena ZUPPJS17 in 69. člena Statuta UL.

36. Iz sklepa o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi z dne 5. 1. 2018 niso razvidni nobeni učinki sklepa o prenehanju veljavnosti pogodbe o zaposlitvi na prenehanje mandata dekana; poleg tega ta posamični akt tudi ni zakonodajni akt, ki bi določal prenehanje mandata dekana. Določilo 3. odstavka 9. člena ZUPPJS17 je sicer zakonsko določilo, ki pa tudi ničesar ne določa o prenehanju mandata dekana v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. To določilo namreč ureja samo prenehanje pogodbe o zaposlitvi javnega uslužbenca pod določenimi pogoji v skladu z namenom ZUPPJS17.

37. Vendar je iz obrazložitve izpodbijanega akta v zadostni meri razvidno, na kateri zakonski podlagi je tožena stranka razlagala in odločila, da je mandat dekana neposredno vezan na delovno razmerje in zaposlitev na delovnem mestu visokošolskega učitelja. To je po mnenju tožene stranke določilo 69. člena Statuta UL, ki med drugim določa, da je „za dekana lahko izvoljen visokošolski učitelj, ki je na univerzi zaposlen za polni delovni čas, od tega na delovnem mestu visokošolskega učitelja za najmanj polovični delovni čas“ (1. odstavek 69. člena Statuta UL) in da „dekan opravlja naloge dekana na delovnem mestu visokošolskega učitelja“ (5. odstavek 69. člena Statuta UL). Tudi določba 6. odstavka 24. člena ZVis, ki jo tožena stranka v izpodbijanem aktu ne omenja, določa samo to, da je za dekana članice univerze ali samostojnega visokošolskega zavoda „lahko izvoljen“, kdor je na njem zaposlen kot visokošolski učitelj.

38. Akt, ki je posegel v tožnikovo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave v zvezi s trajanjem mandata dekana (pravica do sodelovanja pri upravljanju javnih zadev iz 44. člena Ustave), je torej zakonodajni akt ZUPPJS17 in na njegovi podlagi izpodbijani posamični akt tožene stranke in ne morebiti določba 69. člena Statuta UL, ki je splošni akt UL. Ustavno sodišče RS se je že opredelilo do tega, da določilo 44. člena Ustave ne vsebuje formulacije, ki bi lahko predstavljala t.i. zakonski pridržek o možnem omejevanju pravice, kot so na primer izrazi: „pod pogoji, ki jih določa zakon“, v primerih, ki jih določa zakon“, „v mejah zakona,“ „omejiti z zakonom“ in podobno.

Vendar, ker (na primer) z razliko od zadeve U-I-47/94 ustavodajalec ni že v Ustavi predpisal meje pravice do sodelovanja pri upravljanju javnih zadev, ko gre za uresničevanje mandata dekana državne univerze,

je zakonodajalec z ZUPJJS17 imel možnost bodisi zgolj predpisati način uresničevanja pravice do izvrševanja mandata dekana (v skladu z 2. odstavkom 15. člena Ustave), ali pa celo omejiti obravnavano pravico zaradi pravic drugih in v skladu z načelom sorazmernosti (3. odstavek 15. člena Ustave).

39. Nobenega dvoma ne more biti, da predčasno (za več kot 8 mesecev) prenehanje mandata dekana v okoliščinah konkretnega primera ni zgolj način predpisovanja uresničevanja pravice do sodelovanja pri upravljanju javnih zadev v smislu 2. odstavka 15. člena Ustave), ampak gre za poseg oziroma omejitev te pravice, ki jo je treba presojati po strožjih merilih iz 3. odstavka 15. člena Ustave.

Ob tem mora Upravno sodišče glede na primerljive zadeve, ki so že bile predmet ustavno-pravne presoje uporabiti strogi test sorazmernosti.

Strogi test sorazmernosti je v konkretnem primeru potreben ne samo iz razloga, ker gre za poseg v ustavno pravico tožnika iz 44. člena Ustave, ampak ker izpodbijani akt o predčasnem prenehanju mandata dekana zadeva „kadrovsko strukturo“ fakultete kot članice državne univerze,

kar pomeni, da izpodbijani akt zadeva tudi ustavno določbo o avtonomnosti državne univerze. Dejstvo, da je izpodbijani akt izdal organ državne univerze, ne pomeni, da nedopustnega posega v avtonomijo fakultete ni oziroma da ga sploh ne more biti; tak poseg lahko stori tudi organ univerze z določeno (napačno) razlago in uporabo zakonodajnega akta, v konkretnem primeru je to ZUPPJS17.

40. V skladu s strogim testom sorazmernosti bi bil tak poseg v ustavno pravico dopusten, če bi bil predpisan z zakonom in bi imel legitimen namen, pri čemer bi moral biti predpis, ki bi omejil to pravico dovolj jasen in predvidljiv, tako da ne bi dopuščal arbitrarnega odločanja; poseg mora biti primeren v tem smislu, da je z njim dejansko možno doseči legitimen cilj in tudi nujen v tem smislu, da legitimnega cilja ni mogoče v enaki meri doseči z blažjim posegom ali celo brez njega; omejitev mora biti tudi v skladu z načelom sorazmernosti v ožjem pomenu besede, to pomeni, da mora biti teža posledic ocenjevanega posega v prizadeto človekovo pravico proporcionalna vrednosti cilja oziroma koristim, ki so zaradi posega utemeljeno pričakovane. Vsi ti kriteriji znotraj strogega testa sorazmernosti morajo biti kumulativno podani, da je ukrep zakonit in v skladu z ustavo, razvidni pa so iz ustaljene sodne prakse Ustavnega sodišča.

41. Preden se sodišče spusti v presojo navedenih kriterijev iz načela sorazmernosti pripominja, da ni samo naloga sodišča, da zakon razlaga, kolikor je to mogoče, v skladu z Ustavo in da pri tem upošteva tudi načelo sorazmernosti, ampak ta obveznost velja tudi za organe, ki odločajo ob subsidiarni uporabi določil Zakona o splošnem upravnem postopku, in to velja tudi za toženo stranko v postopku odločanja o prenehanju mandata dekana. Razlika pri razlagi in uporabi morebiti spornega zakona z vidika Ustave in načela sorazmernosti je samo v tem, da tožena stranka nima možnosti exceptio illegalis tako, da bi v primeru, če bi bil sporen podzakonski predpis le-tega ignorirala in uporabila samo zakonsko določbo, če narava konkretne zakonske določbe to dopušča za odločitev v konkretnem sporu; poleg tega tožena stranka v primeru, če meni, da je zakon v nasprotju z Ustavo za razliko od sodišča ne more prekiniti postopka in podati zahteve za presojo neustavnega zakona. Ima pa tožena stranka obveznost, tako kot jo ima tudi sodišče, da če je možno in kolikor je to mogoče, razlaga in uporabi (sporen) zakon v skladu z Ustavo.

42. Sodišče ugotavlja, da tožena stranka ni poskušala razlagati in uporabiti ZUPPJS17 v skladu z Ustavo in načelom sorazmernosti, čeprav je ustavi-skladna razlaga zakona v konkretnem primeru možna in deloma razvidna iz pretekle sodne prakse ustavnega sodišča v primerljivih zadevah.

43. Uporaba strogega testa sorazmernosti namreč pripelje do naslednjih zaključkov:

44. Sodišču se ni treba ukvarjati z vprašanjem, ali za izpodbijanim aktom še vedno stoji stvarno upravičen in legitimen zakonodajalčev cilj ekonomske narave po varčevanju v javnem sektorju (tudi) v letu 2018 - glede na to, da je tožniku mandat na podlagi izpodbijanega akta prenehal 13. 1. 2018 (in ne v letu 2017) - ker je prvi in odločujoč problem z vidika strogega testa sorazmernosti že v tem, da ta ukrep ni predpisan z zakonom na tako določen način, da bi bilo to v skladu z načelom pravne države in zaupanja v pravo.

45. Določilo 3. odstavka 9. člena ZUPPJS17, na katerega se je oprla tožena stranka, namreč sploh ne določa, da dekanu predčasno preneha mandat, če so izpolnjeni pogoji iz tega določila. To določilo se namreč nanaša samo na prenehanje delovnega razmerja javnim uslužbencem, med tem ko o teku mandata, ki ga javni uslužbenec v določeni javno-pravni instituciji dobi na podlagi demokratičnih volitev v smislu 44. člena Ustave, to določilo ne ureja nič, čeprav je vsaj od odločbe Ustavnega sodišča v zadevi U-I-100/17 od dne 14. 12. 2017 naprej jasno, da je treba z vidika varstva človekovih pravic iz 44. člena Ustave prizadetih dekanov in učinkovitega sodnega varstva teh pravic razlikovati med prenehanjem delovnega razmerja visokošolskega učitelja in prenehanjem mandata dekana članice državne univerze. Treba je sicer upoštevati metodo razlage pravnih predpisov, po kateri se lahko predpostavlja, da zakonodajalec pozna zakonsko ureditev, in da dokler se ne ugotovi nasprotno, je treba izhajati iz predpostavke, da je pravni red na določenem področju notranje skladna celota in da v njem ne sme biti antinomij (argumentum a cohaerentia). Vendar pa v konkretnem primeru ni mogoče reči, da je zakonodajalec nedvomno imel namen, da bi zaradi ukrepov varčevanja ob prenehanju delovnega razmerja visokošolskega učitelja hkrati avtomatično prenehal tudi morebiten mandat dekana, pridobljen na demokratičnih volitvah znotraj fakultete kot članice univerze. Ta namen ni razviden niti iz zakonodajnega gradiva ob sprejemanju ZUPPJS17.

Kajti zakonodajalec je v 6. odstavku 24. člena ZVis predpisal samo, da za dekana članice univerze lahko izvoljen, kdor je na njem zaposlen kot visokošolski učitelj, kar argumentum a contrario pomeni, da ne more biti izvoljen za dekana članic univerze, kdor ni na tej članici zaposlen kot visokošolski učitelj. ZVis pa ne določa, da če zakonito izvoljenemu dekanu preneha delovno razmerje na članici univerze zaradi varčevalnih ukrepov, ki jih zakonodajalec sprejema za vsako leto posebej, (ali zaradi katerega koli drugega razloga), tej osebi avtomatično preneha tudi mandat dekana, ki ga je pridobil na volitvah.

46. Vsaj od odločbe Ustavnega sodišča v zadevi U-I-1000/17 naprej velja, da je v kontekstu varčevalnih ukrepov za konkretno enoletno obdobje predčasno prenehanje mandata dekana ločena pravna okoliščina od prenehanja delovnega razmerja kot visokošolskega učitelja na tej isti članici univerze in torej gre za samostojno pravno okoliščino, ki je posebej zavarovana s pravom o človekovih pravicah. Zato bi moral zakonodajalec, če bi hotel v skladu z Ustavo predčasno prenehanje mandata dekana vezati na prenehanje njegovega delovnega razmerja kot visokošolskega učitelja na tej isti članici, to izrecno predpisati, pa tega ni storil.

Trajanje mandata je urejeno tudi v 10. in 2. odstavku 24. člena ZVis in tudi tu ni določbe, ki bi uredila predčasno prenehanje mandata pridobljeno na volitvah, če dekanu preneha delovno razmerje. Določilo 1. odstavka 69. člena Statuta UL ima enako besedilo kot določba 6. odstavka 24. člena ZVis, med tem ko določba 5. odstavka 69. člena Statuta UL nekoliko drugače pravi, da „dekan opravlja naloge dekana na delovnem mestu visokošolskega učitelja,“ kar tudi glede na pomen demokratičnih volitev dekana v kontekstu avtonomije univerze (58. člena Ustave) in ustavne pravice tožnika iz 44. člena Ustave ni mogoče z razlago razširiti v skladu z načelom pravne države do te mere, da bi prenehanje delovnega razmerja zaradi varčevalnih ukrepov v letu 2017 avtomatično pomenilo tudi, da je zakonodajalec z določbo 3. odstavka 9. člena ZUPPJS17 implicitno predpisal tudi prenehanje mandata dekana v letu 2018. Ker torej ukrep oziroma poseg v pravico tožnika in ustavno določbo 58. člena Ustave ni predpisan z zakonom, je izpodbijani akt nezakonit oziroma ni v skladu z ustavo in tožena stranka akta, ki ga tožnik izpodbija, ne bi smela izdati.

47. Kljub temu, da že negativen odgovor na ta prvi kriterij znotraj strogega testa sorazmernosti pomeni, da je izpodbijani akt nezakonit, pa sodišče dodaja, da je posledica sodne interpretacije in odločitve o tem, da izpodbijani ukrep ni predpisan z zakonom, tudi ta, da ukrep prav gotovo tudi ni nujen, saj ni izključeno, da tudi v primeru, če je morebiti tožniku delovno razmerje prenehalo zakonito, kar je predmet presoje drugega sodišča, tožnik lahko po zdaj veljavni zakonodaji še naprej izvršuje mandat dekana, za katerega tudi ni izključeno, da ga ne more opravljati pro bono. Poleg tega tožnik utemeljeno opozarja na preteklo pravno relevantno sodno prakso Ustavnega sodišča, ki v prisilnem upokojevanju visokošolskih učiteljev ni našlo neustavnosti z vidika avtonomije univerze pod pogojem, da je glede na posebne potrebe tudi kadrovske strukture na fakulteti možen dogovor med visokošolskim učiteljem in univerzo o nadaljevanju delovnega razmerja.

Mutatis mutandis bi bila takšna možnost dogovora zaradi posebnih potreb kadrovske strukture potrebna tudi v primeru (ne)prenehanja mandata dekana, kajti brez te možnosti ni podano sorazmerje v ožjem pomenu besede med posegom v pravico iz 44. člena Ustave tožnika in vrednostjo zasledovanega cilja in koristi, na katere ukrep cilja, in med katere je treba vključiti tudi ustavni standard avtonomije državne univerze ter pravice iz 44. člena Ustave tistih, ki so dekana zakonito izvolili. Ker te možnosti dogovora ZUPPJS17 nima, je glede na dosedanjo primerljivo prakso Ustavnega sodišča, to dodaten vidik neustavnosti in nezakonitosti razlage in uporabe ZUPPJS17 v konkretnem primeru s strani tožene stranke v izpodbijanem aktu.

48. Na tej podlagi je sodišče v skladu z določbo 4. točke 1. odstavka 64. člena ZUS-1 zaradi kršitve materialnega prava iz 3. odstavka 9. člena ZUPPJS17 tožbi ugodilo tako, da je izpodbijani akt odpravilo. Tožnik je sicer postavil tožbeni zahtevek, kot da bi vložil tožbo na podlagi določbe o t.i. rezervnem upravnem sporu iz 1. odstavka 4. člena ZUS-1, ko stranka izpodbija dejanja zaradi posega v človekove pravice in temeljne svoboščine in lahko v takem upravnem sporu zahteva odpravo posledic, prepoved nadaljevanja dejanja, ugotovitev, da je bilo z izpodbijanim dejanjem nedopustno poseženo v človekovo pravico (2., 3. in 4. alineja 2. odstavka 33. člena v zvezi z 1. odstavkom 4. člena ZUS-1).

49. Vendar gre v konkretnem primeru za t.i. redni upravni spor na podlagi izpodbojne tožbe (1. alineja 1. odstavka 33. člena ZUS-1) po 1. odstavku 2. člena ZUS-1, ki pa lahko zajema tudi presojo in varstvo človekovih pravic, če stranka to zahteva, in o katerem sodišče lahko razsodi s sodbo tako, da izpodbijani akt odpravi, s čimer so odpravljeni vsakršni učinki, ki so nastali iz izpodbijanega akta. To hkrati pomeni, da se tudi s sodbo, s katero je odpravljen izpodbijani akt v rednem upravnem sporu, tako kot tudi, če bi sodišče razsojalo v t.i. rezervnem upravnem sporu, uresničuje splošno oziroma primarno načelo v zvezi z varstvom človekovih pravic, po katerem se v primeru kršitve človekovih pravic in upoštevajoč tožbeni zahtevek stranke, kolikor je to mogoče vzpostavi stanje, kakršno bi bilo, če do kršitve ne bi prišlo.

To pomeni, da so vsi zahtevki tožnika, ki jih je navedel v konkretnem primeru, in sicer za odpravo odločbe, za ugotovitev posega v človekove pravice in prepoved nadaljnjega poseganja v tožnikovo pravico na podlagi istovrstnega akta, ugotovitev, da njegov mandat ni prenehal in še traja ter da naj sodišče odloči, da mora tožena stranka tožnika v določenem roku pozvati nazaj k opravljanju funkcije dekana, zajeti v sodni odločbi o odpravi izpodbijanega akta. Tožnik pa v tožbi ni zahteval denarnega nadomestila za morebitno škodo.

50. Zaradi narave kršitve ustavnih in zakonskih določb v konkretnem primeru sodišče z odpravo izpodbijanega akta tudi ne vrača zadeve toženi stranki v ponoven postopek.

51. Sodišče lahko v zadevi, kot je obravnavana, izda začasno odredbo samo do izdaje pravnomočne sodbe v tem upravnem sporu. Sodba pa v tej zadevi postane pravnomočna z izdajo in vročitvijo strankam glede na to, da pritožba ni dovoljena (1. odstavek 73. člena ZUS-1). To pomeni, da z zahtevo za izdajo začasne odredbe tožnik ni izkazal, da bi sodišče do izdaje pravnomočne sodne odločbe v tej zadevi lahko preprečilo nastanek kakršne koli težko popravljive škode z izdajo začasne odredbe. Na tej podlagi je sodišče zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo kot neutemeljeno (2. in 5. odstavek 32. člena ZUS-1).

53. Določilo 3. odstavka 25. člena ZUS-1 določa, da sodišče, kadar ugodi tožbi in upravni akt odpravi, tožniku glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve v upravnem sporu prisodi pavšalni znesek povračila stroškov skladno s pravilnikom, ki ga izda minister za pravosodje, prisojeni znesek pa plača toženec. Po določilu 2. odstavka 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (Pravilnik, Ur. l. RS št. 24/2007, 107/2013) se tožniku, če je bila zadeva rešena na seji in je tožnik v postopku imel pooblaščenca, ki je odvetnik, priznajo stroški v višini 285,00 EUR. Po določilu zadnjega stavka določila 3. odstavka 25. člena ZUS-1 prisojeni znesek plača toženec. Tožena stranka je dolžna plačati navedeni znesek tožeči stranki, povečan za 22% DDV, kar skupaj znese 347,70 EUR. Ta znesek mora tožena stranka plačati tožeči stranki v 15 dneh od prejema sodbe, v primeru zamude tega roka pa skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po preteku 15 dni po prejemu sodbe do plačila.

Glej na primer: odločba Ustavnega sodišča v zadevi U-I-357/07, Up-3832/07, 15. 5. 2008, odst. 11.

Po tem določilu vsak državljan ima pravico, da v skladu z zakonom neposredno ali po izvoljenih predstavnikih sodeluje pri upravljanju javnih zadev.

Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča v zadevi U-I-34/94 z dne 22. 1. 1998, odst. 34.

Glej na primer odločbi Ustavnega sodišča v zadevah U-I-25/08 z dne 15. 1. 2009, odst. 7-8 ter U-I-357/07, Up-3832/07, 15. 5. 2008, odst. 12.

Glej na primer odločbo Ustavnega sodišča U-I-357/07, Up-3832/07, 15. 5. 2008, odst. 12.

Odločba Ustavnega sodišča v zadevi U-I-47/94 z dne 19. 1. 1995, OdlUS 4/IV, str. 23.

V zadevi U-I-47/94 je Ustavno sodišče ugotovilo (ibid. str. 23), da je pravica iz 44. člena Ustave opredeljena že v Ustavi in sicer v 90. členu, ki ureja zakonodajni referendum, in da zato v kontekstu primera U-I-47/94 ni dovoljeno zakonsko omejevanje pravice na podlagi načela sorazmernosti (3. odstavek 15. člena Ustave), ampak zgolj zakonsko predpisovanje načina uresničevanja te pravice v skladu z 2. odstavkom 15. člena Ustave.

Po stališču Ustavnega sodišča meja med omejevanjem ustavnih pravic po 3. odstavku 15. člena Ustave in predpisovanjem načina njihovega uresničevanja po 2. odstavku 15. člena Ustave „ni vedno lahko določljiva“, ampak je treba v posameznem primeru odločiti, ali je predpisovanje načina izvrševanja pravice že preraslo v omejevanje te pravice ali ne (ibid. str. 23).

Na primer: odločba Ustavnega sodišča v zadevi U-I-146/12, 14. 11. 2013, odst. 45.

Glej na primer zadevo U-I-146/12, 14. 11. 2013, odst. 46-70.

Predlog zakona o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju - nujni postopek, EVA. 2016-3130-0053 nujni postopek, št. 00714-367201674, 19. 12. 2016, Poročilo k predlogu zakona o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (ZUPPJS17), nujni postopek, EPA 1681-VI, št. 110-06716-16712 z dne 22. 12. 2016.

Glej določbo 6. odstavka 69. člena Statuta UL in 10. točko 1. odstavka 35. člena Statuta UL.

Odločba Ustavnega sodišča v zadevi U-I-146/12, 14. 11. 2013, odst. 97-98.

Gre za splošno in primarno načelo restititio in integrum, ki sicer velja v mednarodnem pravu obveznosti držav za kršitve prava že od leta 1928 (Permanent Court of International Justice, Chorzów Factory (Germany v. Poland) 13. 9. 1928, Series A, no. 17, str.. 47; International Court of Justice, LaGrand (merits) (Germany v. USA), 27. 6. 2001, odst.48), in ki ga je prevzelo tudi Evropsko sodišče za človekove pravice v zvezi z 41. členom Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ko gre za varstvo človekovih pravic od leta 1995 naprej (glej na primer: Papamichalopoulos and others v. Greece, 31. 10. 1995, odst. 34-40; Akadivar v. Turkey, 1. 4. 1998, odst. 47; Scozzari and Giunta v. Italy, odst. 249). Zato je to načelo relevantno tudi za varstvo ustavnih pravic v Republiki Sloveniji.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 15, 23, 44, 58

ZUPPJS17 Zakon o ukrepih na področju plač in drugih stroškov dela za leto 2017 in drugih ukrepih v javnem sektorju (2016) - člen 9, 9/3

Zakon o visokem šolstvu (1993) - ZVis  - člen 24, 24/2, 24/6, 24/10

Statut Univerze v Ljubljani (2005) - člen 69

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.