UPRS sodba I U 1748/2016
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2017-03-14

Zdenka Štucin (preds.), Marjanca Faganel (poroč.), Alenka Praprotnik

dohodnina - dohodnina od dobička iz kapitala - darilna pogodba - samoprijava - odlog ugotavljanja davčne obveznosti

Vprašanje odloga oziroma upravičenosti do odloga ni predhodno vprašanje v smislu določb ZUP oziroma v smislu določb ZUS-1, kot to zmotno meni tožnik v tožbi, saj ne gre za vprašanje, brez katerega ne bi bilo mogoče odločiti o sami stvari, to je odmeriti dohodnino. Gre za možnost oziroma davčno ugodnost, o kateri se odloča posebej in ki na odmero dohodnine nima neposrednega vpliva. Vpliva samo, če je odlog odobren, kar pa v konkretnem primeru ni bil, zato tožnik ne more biti uspešen z ugovori, po katerih je izpodbijana odmerna odločba preuranjena in še manj z ugovori, ki se nanašajo na odločanje o odlogu.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Prvostopenjski davčni organ je z izpodbijano odločbo tožeči stranki v zadevi odmere dohodnine od dobička od odsvojitve vrednostnih papirjev in drugih deležev ter investicijskih kuponov odmeril in naložil v plačilo dohodnino za leto 2013 v znesku 5 078,82 EUR ter obresti po evropski medbančni obrestni meri, povečani za 4 odstotne točke v višini 381,05 EUR.

2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe sledi, da je tožnik vložil napoved za odmero dohodnine od dobička, ki ga je dosegel ob odsvojitvi kapitala - 100% deleža v družbi A. d.o.o., na podlagi samoprijave. Ob sklicevanju na določbe Zakona o dohodnini (v nadaljevanju ZDoh-2) davčni organ ugotavlja, da znaša skupna letna pozitivna davčna osnova 20 315,28 EUR ter da se tožniku od navedene davčne osnove odmeri in v skladu z določbami Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) naloži v plačilo davek po stopnji 25% (ob upoštevanju do 5 let imetništva kapitala) v znesku 5 078,82 EUR. Ker je tožnik predložil davčno napoved na podlagi samoprijave in ker je predložil podatke po enem letu po preteku roka za vložitev davčne napovedi, se mu v skladu z drugim odstavkom 63. člena ZDavP-2 obračunajo obresti po evropski medbančni obrestni meri, povečani za 4 odstotne točke.

3. Drugostopenjski davčni organ je pritožbo tožnika zoper izpodbijano odločbo zavrnil kot neutemeljeno. V svojih razlogih pritrdi odločitvi in razlogom prve stopnje. V zvezi s pritožbenimi ugovori ugotavlja, da tožnik višini odmerjenega davka ne ugovarja, pač pa meni, da za odmero ni podlage, ker gre za darilo, meni pa tudi, da je izpodbijana odločba preuranjena, ker je bila izdana še preden je bilo pravnomočno odločeno o tožnikovi vlogi za odlog ugotavljanja davčne obveznosti. Tožnikove pomisleke drugostopenjski davčni organ sicer razume, jih pa ob sklicevanju na zakonsko ureditev pri odločanju ne upošteva. Pri tem poudari, da davek od dobička iz kapitala ni dajatev, ki se nanaša na dobiček v smislu finančne koristi, temveč gre za dajatev, ki se nanaša na razliko v vrednosti kapitala ob pridobitvi in ob odsvojitvi, ter da je v ZDoh-2 kot obdavčljiva odsvojitev opredeljena tako odplačna kot neodplačna odsvojitev kapitala. V ZDoh-2 je določen način ugotavljanja vrednosti kapitala in v skladu s temi določbami je bila ugotovljena razlika v vrednosti ter s tem davčna osnova tudi v konkretnem primeru. Z ozirom na podatke spisov pritožbeni organ ugotavlja, da je davčni organ pri odmeri sledil napovedani vrednosti 28 172,00 EUR ter na tej dejanski podlagi in ob upoštevanju 1% normiranih stroškov odmeril davek v višini oziroma v znesku, ki je razviden iz odločbe in ki mu tožnik ne ugovarja. V zvezi z odlogom ugotavljanja davčne obveznosti pa poudari, da se v primeru, ko gre za podaritev kapitala zakoncu, ugotavljanje davčne obveznosti v skladu s 100. členom ZDoh-2 lahko odloži, vendar pa je odlog vezan na vlogo zavezanca, ki se vloži v predpisanem roku. Zgolj dejstvo, da gre za odsvojitev kapitala zakoncu, za odlog ne zadošča in zato je davčni organ ob tem, ko zahteva za odlog ni bila dana v prepisanem roku, ravnal pravilno, ko je tožniku davek odmeril. Pravnomočnost odločitve v zvezi z vlogo za odlog pri tem ni pomembna. Davčni organ izda odločbo o odmeri v vseh primerih, ko ni izdana odločba o odobritvi odloga. V konkretnem primeru takšna odločitev ni bila izdana, zato po presoji pritožbenega organa ni (bilo) pravne ovire za izdajo odmerne odločbe in zato davčnemu organu ni mogoče očitati, da je odločitev sprejeta prezgodaj.

4. Tožnik se s takšno odločitvijo ne strinja in predlaga njeno odpravo ter povrnitev stroškov postopka. Tožbo vlaga iz vseh razlogov po 27. členu Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). V tožbi navaja, da je davčni organ prve stopnje vlogo tožnika za odlog ugotavljanja davčne obveznosti pri odsvojitvi kapitala na podlagi pogodbe o neodplačni osvojitvi poslovnega deleža v družbi A. d.o.o. kot prepozno zavrgel, drugostopenjski davčni organ pa pritožbo zavrnil, ter da je tožnik zoper sklep vložil tožbo v upravnem sporu. Odločitev sodišča v zadevi odloga je predhodno vprašanje za odločitev sodišča v konkretni zadevi, zato tožnik predlaga, da sodišče postopek v tem sporu iz razlogov pravne varnosti in ekonomičnosti prekine do pravnomočne odločitve v zadevi odloga, saj bi morebitna drugačna presoja sodišča narekovala uporabo novih pravnih sredstev. Če bo namreč tožnik uspel s tožbo, je bila dohodnina odmerjena v nasprotju z materialnim (ZDoh-2) in procesnim (ZDavP-2) zakonom in torej neutemeljeno. V nadaljevanju tožbe tožnik iz razloga previdnosti ponuja dejstva, dokaze in pravna naziranja, s katerimi utemeljuje dopustitev odloga ugotavljanja davčne obveznosti in posledično neutemeljenost odmere dohodnine.

5. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih ter predlaga zavrnitev tožbe.

7. V zadevi je predmet spora odločba o odmeri dohodnine od dobička iz kapitala tožniku za leto 2013, ki izvira iz neodplačnega prenosa (darila) poslovnega deleža v družbi A. d.o.o. s strani tožnika tožnikovi ženi. Gre torej za dajanje kapitala v dar in s tem za odsvojitev kapitala, dobiček, dosežen z odsvojitvijo kapitala, pa je v skladu z določbami poglavja 6.3. ZDoh-2 (Dobiček iz kapitala), na katere se pravilno sklicujeta že oba davčna organa, obdavčen. Sicer pa tožnik obdavčitvi doseženega dobička kot razlike v vrednosti kapitala (poslovnega deleža) ob pridobitvi in ob odsvojitvi kot takšni več ne ugovarja. Prav tako ne ugovarja izračunu oziroma višini naložene davčne obveznosti.

8. Ugovarja oziroma uveljavlja odlog ugotavljanja davčne obveznosti iz 100. člena ZDoh-2, za katerega sam pove, da ga je uveljavljal v posebnem postopku. Kar se tiče odloga ugotavljanja davčne obveznosti, pa tako iz tožbenih navedb kot iz spisov kot nesporno sledi, da je bila tožnikova vloga (priglasitev) v tej zvezi zavrnjena, oziroma da tožniku  ugotavljanje davčne obveznosti na podlagi določb 100. člena ZDoh-2 ni bilo odloženo. To pa pomeni, da za izdajo izpodbijane odločbe, kot pravilno ugotavlja že drugostopenjski davčni organ, ni bilo nobene ovire. Vprašanje odloga oziroma upravičenosti do odloga namreč ni predhodno vprašanje v smislu določb ZUP oziroma v smislu določb Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), kot to zmotno meni tožnik v tožbi, saj ne gre za vprašanje, brez katerega ne bi bilo mogoče odločiti o sami stvari, to je odmeriti dohodnine. Gre za možnost oziroma davčno ugodnost, o kateri se odloča posebej in ki na odmero dohodnine nima neposrednega vpliva. Vpliva samo, če je odlog odobren, kar pa v konkretnem primeru ni bil, zato tožnik ne more biti uspešen z ugovori, po katerih je izpodbijana odmerna odločba preuranjena in še manj z ugovori, ki se nanašajo na odločanje o odlogu.

9. Ker je torej po povedanem izpodbijana odločba skladna z zakonom, sodišče pa tudi ni našlo nepravilnosti, na katere pazi po uradni dolžnosti, je tožbo na podlagi  prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) kot neutemeljeno zavrnilo.

10. Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

11. Sodišče je na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo v zadevi izven glavne obravnave, saj je dejansko stanje, ki je podlaga za odločitev, med strankama nesporno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.