UPRS sodba I U 1405/2015
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-10-20

Lara Bartenjev (preds.), Andrej Kmecl (poroč.), mag. Miroslava Dobravec Jalen

inšpekcijski postopek - ukrep občinskega inšpektorja - oglaševanje - dovoljenje za oglaševanje

Če je bila tožniku zaračunana taksa, ne da bi mu bila pred tem izdana odločba, je to pomenilo kvečjemu, da je bila taksa zaračunana v nasprotju z odlokom, ne pa nekakšne tihe oziroma konkludentne izdaje dovoljenja, saj odlok za pridobitev dovoljenja oziroma njegovo izdajo predpisuje več pogojev in poseben postopek.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Prvostopenjski organ je z izpodbijano odločbo tožniku odredil odstranitev 18 malih tristranih plakatnih stebrov na javnih mestih na območju Mestne občine Ljubljana, na tam navedenih lokacijah (prva točka izreka), v roku 30 dni (druga točka izreka) ter odločil, da pritožba zoper to odločbo ne zadrži njene izvršitve (tretja točka izreka) in da bo o morebitnih stroških postopka izdan poseben sklep (četrta točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da so vsi predmetni plakatni stebri postavljeni na javnih površinah, za kar je po Odloku Mestne občine Ljubljana o oglaševanju (v nadaljevanju Odlok) potrebno dovoljenje. Tožnik se je v zvezi s tem skliceval na dovoljenje z dne 31. 7. 2009, odločbo o nadomestni lokaciji z dne 12. 11. 2009 in več odločb o odmeri občinske takse za vse predmetne lokacije. Prvostopenjski organ je opravil tudi poizvedbe pri Oddelku za gospodarske dejavnosti pri mestni upravi Mestne občine Ljubljana, kjer je izvedel, da je tožnik imel za predmetne lokacije z Mestno občino Ljubljana sklenjeno pogodbo za oglaševanje, ki pa je bila razveljavljena zaradi kršitve pogodbenih obveznosti. Dovoljenje in odločba o nadomestni lokaciji iz leta 2009, na katera se sklicuje tožnik, sta bila izdana za obdobje enega leta, tožnik pa sicer za predmetne lokacije nima izdanega dovoljenja, niti mu oddelek za gospodarske dejavnosti in promet ne izdaja več odločb o odmeri občinske takse. Predpis, veljaven v času izdaje omenjenega dovoljenja in nadomestne odločbe, je stranki nalagal, da mora po preteku obdobja, določenega v dovoljenju, odstraniti objekte ali naprave za oglaševanje, po Odloku pa inšpektor v primeru, da je objekt za oglaševanje postavljen na javnem mestu brez dovoljenja, odredi takojšnjo odstranitev tega objekta.

3. Drugostopenjski organ je s svojo odločbo zavrnil tožnikovo pritožbo zoper izpodbijano odločbo, v obrazložitvi pa ponavlja razloge iz izpodbijane odločbe ter dodaja, da glede na to, da tožnik nima izdanega dovoljenja za oglaševanje, njegovi pritožbeni razlogi (ki so v bistvenem identični v nadaljevanju povzetim tožbenim razlogom – op. sodišča) ne morejo vplivati na odločitev.

4. Tožnik se z odločitvijo ne strinja in vlaga tožbo, v kateri navaja, da je v letu 2008 z Mestno občino Ljubljana sklenil pogodbo o ureditvi medsebojnih razmerij v zvezi z oglaševanjem na javnih mestih, ki se nanaša na vse predmetne lokacije. Ta pogodba je bila sklenjena za čas do uveljavitve občinskega prostorskega akta in odloka o občinskih taksah, kar se je zgodilo v letih 2010 in 2011. Zato je tožnik v letu 2011 na poziv toženke oddal vlogo za izdajo dovoljenja za oglaševanje na vseh predmetnih lokacijah, vendar o tej vlogi do vložitve tožbe še ni bilo odločeno. Na podlagi te vloge bi lahko toženka tožniku že izdala ustrezna dovoljenja, zaradi česar uvedba obravnavanega postopka sploh ne bi bila potrebna, tako da je ravnanje toženke po tožnikovem mnenju nedopustno, izpodbijana odločba pa zato neutemeljena in nezakonita.

5. Ne drži niti to, da naj bi bila pogodba iz leta 2008 razveljavljena zaradi domnevnih kršitev pogodbenih obveznosti, saj že iz pogodbe izhaja, da je bila sklenjena le za določen čas, do sprejema navedenih pravnih aktov. Sklicuje se tudi na prej omenjeno dovoljenje in odločbo o nadomestni lokaciji iz leta 2009, ki sta bila res izdana zgolj za obdobje enega leta, vendar je tožnik od predstavnika toženke dobil ustno pojasnilo, da ni treba zaprositi za njuno podaljšanje, saj „obstoječa dovoljenja veljajo tudi za naprej“, to pa se je udejanilo tudi v praksi, saj je toženka na podlagi teh dovoljenj vse do leta 2014 tožniku izdajala odločbe o odmeri občinske takse. V zvezi s tem tožnik pojasnjuje, zakaj je pri plačilu takse za leto 2014 prišlo do zamude, vendar je bila taksa v celoti poravnana, tako da ni bilo razloga za izdajo izpodbijane odločbe.

6. Tožnik zato meni, da toženka ni pravilno ugotovila pravno relevantnih dejstev, saj ni upoštevala, da je omenjena pogodba iz leta 2008 prenehala veljati, niti ni upoštevala „dejanskega stanja zadeve“ oziroma ni poskušala „slediti navedbam in pojasnilom tožeče stranke“, s čimer je prav tako zmotno ugotovila dejansko stanje. Zaradi pomanjkljive obrazložitve je kršila pravila postopka, ker pristojni organ toženke ni pravočasno odločil o vlogi za dovoljenje iz leta 2011, toženka pa tega ni upoštevala pri odločanju in je kršila tudi „relevantna določila materialnega prava“. Tožnik iz vseh navedenih razlogov meni, da je „upravičen do postavitve malih tristranih plakatnih stebrov na javnih mestih na območju MOL“, zaradi česar sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi in samo odloči o zadevi tako, da dovoli postavitev 18 malih tristranih plakatnih stebrov na javnih mestih Mestne občine Ljubljana, oziroma podrejeno, naj izpodbijano odločbo odpravi ter zadevo vrne prvostopenjskemu organu v ponovni postopek, v vsakem primeru pa naj toženki naloži povračilo stroškov upravnega spora.

7. Toženka v odgovoru na tožbo ponavlja navedbe iz obrazložitev prvostopenjske in drugostopenjske odločbe ter sodišču predlaga, naj tožbo kot neutemeljeno zavrne.

9. Sodišče uvodoma opozarja, da v upravnem sporu odloča o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnika (prvi odstavek drugega člena Zakona o upravnem sporu; v nadaljevanju ZUS-1). Predmet tega upravnega spora je torej izključno zakonitost inšpekcijske odločbe, s katero je bila odrejena odstranitev oglaševalskih objektov, ker naj bi bili postavljeni brez ustreznega dovoljenja, ne pa morebitna odločitev o izdaji takega dovoljenja, kot bi bilo mogoče sklepati iz zgoraj povzetega primarnega tožbenega predloga.

10. Pravna podlaga za izdajo izpodbijane odločbe so 1. člen Odloka, po katerem se odlok nanaša na oglaševanje na javnih mestih, prva alineja 10. člena Odloka, po kateri je prepovedano oglaševati brez dovoljenja za oglaševanje iz tega odloka, in drugi odstavek 20. člena Odloka, po katerem inšpektorat Mestne uprave v primeru, če ugotovi, da je objekt za oglaševanje postavljen na javnem mestu brez dovoljenja, odredi takojšnjo odstranitev objekta, posredno pa še prva alineja 9. člena Odloka, ki veže postavitev objekta za oglaševanje na dovoljenje iz tega odloka. Po povedanem so za odločitev pravno pomembna dejstva izključno to, ali je objekt za oglaševanje postavljen na javnem mestu in ali je bilo za oglaševanje na tem objektu in s tem za njegovo postavitev pridobljeno dovoljenje po Odloku.

11. Prva od teh okoliščin med strankama ni sporna, saj nobena ne navaja, da naj bi kateri izmed obravnavanih objektov ne stal na javnem mestu. V zvezi z drugo od navedenih pravno pomembnih okoliščin, namreč obstojem dovoljenja za oglaševanje v skladu z Odlokom, se tožnik sklicuje na pogodbo s toženko, dve odločbi iz leta 2009, vloge za izdajo dovoljenja za oglaševanje, ki so bile v skladu z Odlokom vložene že v letu 2011, vendar o njih še ni bilo odločeno, in na zaračunavanje občinske takse. Pri tem tožnik niti ne trdi, da bi omenjeni odločbi veljali dlje kot eno leto, kot navaja toženka, za pogodbo pa celo sam navaja, da je prenehala veljati z uveljavitvijo Odloka in odloka o občinskih taksah.

12. Kako oziroma zakaj naj bi odločbi in pogodba, ki v času izdaje izpodbijane odločbe že več let niso več veljali, nadomestili obstoj dovoljenja za oglaševanje po Odloku, tožnik ne navaja, niti to ne izhaja iz Odloka samega. Tožnikove navedbe, da naj bi bil z izpodbijano odločbo kršen materialnopravni predpis, zato ostajajo na ravni gole trditve, ki sodišču ne daje podlage za kaj več kot ugotovitev, da je toženka v izpodbijani odločbi navedla določbe odloka, ki se nanašajo na obravnavano situacijo, torej ustrezno materialnopravno podlago, ugotavljala dejstva, ki kot relevantna izhajajo iz te podlage, in na to podlago oprla tudi odločitev.

13. Podobno velja tudi za tožbene navedbe o nepopolno oziroma nepravilno ugotovljenem dejanskem stanju. Tožnik namreč ni določno navedel, katera dejstva naj bi bila napačno oziroma sploh ne ugotovljena, niti tega, kako bi ta dejstva lahko vplivala na odločitev v zadevi, posebno glede na prej navedeni obseg pravno pomembnih dejstev, ki izvira iz jasne in nedvoumne materialnopravne podlage. Sodišču zato tudi v tem pogledu ostane le ugotovitev, da se je toženka v obrazložitvi izpodbijane odločbe smiselno in prepričljivo opredelila do obstoja vseh pravno pomembnih dejstev, zato sodišče nima pomislekov v pravilnost njenega ugotavljanja dejanskega stanja.

14. Tudi okoliščina, da je tožnik vložil zahtevo za izdajo dovoljenj za oglaševanje po Odloku in da o tej zahtevi že več let ni bilo odločeno, sama po sebi ne more nadomestiti dovoljenja za oglaševanje, saj za kaj takega ni podlage ne v Odloku, ne v drugih veljavnih predpisih. Sodišče pripominja, da ima tožnik v primeru, če odločba ni izdana v zakonsko predpisanem roku (tako imenovani molk organa), na voljo ustrezna pravna sredstva (prim. npr. prvi odstavek 255. člena v zvezi s četrtim odstavkom 222. člena Zakona o splošnem upravnem postopku; v nadaljevanju ZUP).

15. Izdaje dovoljenja za oglaševanje po presoji sodišča ne more nadomestiti niti zaračunavanje in plačevanje občinske takse za oglaševanje. Po prvem odstavku 11. člena Odloka je zavezanec za plačilo takse sicer res stranka, ki pridobi dovoljenje za oglaševanje, vendar že iz te določbe same po sebi jasno izhaja, da je taksna obveznost posledica izdaje odločbe in ne obratno. Če je bila tožniku zaračunana taksa, ne da bi mu bila pred tem izdana odločba, je torej to pomenilo kvečjemu, da je bila taksa zaračunana v nasprotju z Odlokom, ne pa nekakšne tihe oziroma konkludentne izdaje dovoljenja, saj Odlok za pridobitev dovoljenja oziroma njegovo izdajo predpisuje več pogojev in poseben postopek (6. - 8. člen Odloka). Tega postopka oziroma izdaje dovoljenja očitno ne morejo nadomestiti niti zatrjevane neoblične izjave uradnikov toženke, na katere se sklicuje tožnik, ki tudi sicer v tem pogledu ne navaja nobenih nadaljnjih razlogov za drugačno razumevanje ureditve, ki izvira iz Odloka.

16. Iz navedenih razlogov sodišče nima razloga za pomisleke v pravilnost in zakonitost izpodbijane odločbe, zato je v skladu s prvim odstavkom 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

17. Tožnik je v tožbi predlagal tudi izvedbo več dokazov, ki pa se ne nanašajo na morebiten obstoj dovoljenja za oglaševanje in s tem na dejstva in okoliščine, ki so po povedanem pomembne za odločitev o zadevi. Tožnik poleg tega niti ni obrazložil, kako bi dejstva in okoliščine, ki jih želi dokazovati s temi dokazi, lahko vplivala na odločitev. Sodišče zato ugotavlja, da predlagani dokazi niso pomembni za odločitev, zaradi česar je v skladu z drugo alinejo drugega odstavka 59. člena ZUS-1 v zadevi odločilo brez glavne obravnave, na seji.

18. V primeru, če sodišče tožbo zavrne, v skladu s četrtim odstavkom 25. člena ZUS-1 vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.