UPRS sodba I U 1343/2016
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2017-03-31

davčna izvršba - zastaranje - obračun obresti - pregled spisa - tožbena novota

V konkretnem primeru gre za vprašanje zastaranja pravice do izterjave prispevkov, ki so bili tožniku naloženi z navedeno odločbo, in ne za vprašanje zastaranja pravice do odmere davka. Odmera je bila z ozirom na obdobje, na katero se odločba z dne 17. 6. 2008 nanaša (za leta od 2003 do 2006), očitno opravljena pravočasno in temu tožnik niti ne ugovarja. Ko gre za zastaranje pravice do izterjave, pa začne v skladu s tretjim odstavkom 125. člena ZDavP-2 zastaranje v primeru naknadno ugotovljene obveznosti v davčnem nadzoru in torej v primeru, kakršen je obravnavani, teči od dneva izvršljivosti odmerne odločbe.

Tožniku je bilo omogočeno, da vpogleda v spise zadeve, v spisih pa se nahajajo tako vsi izvršljivi naslovi, ki so podlaga za izterjavo, kot tudi knjigovodske kartice za celotno obdobje, v katerih so evidentirane vse obveznosti in vsa plačila. Poleg tega pritožbeni organ pojasni tožniku, da ima možnost spremljati knjigovodsko stanje na spletu (v aplikaciji eDavki) ter da ima v skladu z določbami ZDavP-2 in ZUP možnost osebno vpogledati v svoje knjigovodsko stanje glede obveznosti in izvedenih plačil.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Prvostopenjski davčni organ je z izpodbijanim sklepom na podlagi pritožbe tožnika zoper sklep o davčni izvršbi št. DT 4934-550522/2015-1 z dne 25. 9. 2015 ugotovil, da knjigovodska evidenca davčnega organa za tožnika na dan 25. 9. 2015 izkazuje dolg, ki znaša skupaj 9 974,97 EUR, iz naslova neplačanih zapadlih obveznosti, ki izhajajo iz izvršilnih naslovov, razvidnih iz tabele, ki se nahaja na straneh od 1 do 5 (v izreku) izpodbijanega sklepa, ter začel z davčno izvršbo z rubežem denarnih sredstev, ki jih ima tožnik na računu pri banki (A. d.d.), kjer se opravi rubež do višine davčnega dolga po sklepu o izvršbi, tožniku kot dolžniku pa prepoveduje razpolaganje z njegovimi sredstvi na računih pri omenjeni banki. Obenem je odločeno še, da se s tem sklepom nadomesti sklep št. DT 4934-550522/2015-1 z dne 25. 9. 2015, ter da se tožnikovemu zahtevku za vračilo stroškov ne ugodi.

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa sledi, da je davčni organ s sklepom z dne 25. 9. 2015 zoper tožnika začel davčno izvršbo in da se je tožnik zoper navedeni sklep pritožil. Ob reševanju pritožbe je davčni organ ugotovil, da izvršilni naslovi, navedeni v 4. točki izreka izpodbijanega sklepa ne vsebujejo vseh predpisanih sestavin, zato davčni organ v tem (pritožbenem) postopku navaja izvršilne naslove. - Nadalje je bilo ugotovljeno, da se pri obveznosti iz naslova nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča (v nadaljevanju NUSZ) pod zaporedno številko 15 terja samo zamudne obresti, kar je v nasprotju z določbami Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) in se zato knjigovodsko stanje na pogodbenem računu 97 uskladi z določbami 93. člena ZDavP-2. - Glede na navedbe tožnika, da je bil dolg iz naslova prispevkov za zdravstveno zavarovanje v višini 2 000,00 EUR poravnan, se tožniku pojasni, da je bil po podatkih knjigovodske evidence omenjeni znesek poravnan na pogodbeni račun za pokojninsko in invalidsko zavarovanje in ne na račun za zdravstveno varstvo, kot navaja tožnik. - Nadalje se tožniku pojasni, da iz odločbe Zavoda za zdravstveno zavarovanje (št. 4770-18/2012-DI/2) z dne 2. 3. 2012 ne izhaja, da je dolg v višini, kot izhaja iz odločbe, dejanski dolg na dan 2. 3. 2012, temveč iz odločbe sledi, da gre za dolg na dan 3. 6. 2010. - V zvezi z navedbo tožnika, da so obveznosti iz naslova prispevkov za zdravstveno varstvo delno zastarale, se pojasni, da je bilo šele z odločbo (št. DT 4214-50/2008 08171 02) z dne 17. 6. 2008 tožniku naloženo plačilo obveznosti iz naslova zdravstvenega zavarovanja in da pri tem ni pomembno obdobje, ko so te obveznosti nastale. Te obveznosti so bile tudi že terjane s sklepom z dne 23. 3. 2011 in zato v skladu s 125. členom ZDavP-2 ni prišlo do relativnega in absolutnega zastaranja izterjave dolga. - V zvezi s pritožbeno navedbo, da gre pri obveznostih pod zaporedno številko 21 in 26, 22 in 24, 27 in 28, 30 in 31, 31 in 33 za povsem identične obveznosti davčni organ po posameznih postavkah pojasni, da temu ni tako in navede, v čem obstaja med posameznimi postavkami vsebinska razlika ter navede podlago za obračun zamudnih obresti. - V zvezi z dokazili o plačilu obveznosti iz naslova NUSZ, ki jih je predložil tožnik, pa pojasni, da posameznih mesečnih obveznosti tožnik ni poravnal v roku in da so se zato na neporavnane in že zapadle obveznosti obračunavale zamudne obresti, z nadaljnjimi plačilo pa v skladu s 93. členom ZDavP-2 pokrivale prej dospele obveznosti po predpisanem vrstnem redu, in sicer najprej stroški postopka pobiranja davka, nato obresti in davek. - V skladu s povedanim se na podlagi določb ZDavP-2, ki jih davčni organ citira v nadaljevanju obrazložitve, in na podlagi izvršilnih naslovov, ki so navedeni v izreku, (ponovno) začne davčna izvršba z izdajo izpodbijanega sklepa.

3. Drugostopenjski davčni organ je pritožbo tožnika zoper izpodbijani sklep zavrnil kot neutemeljeno. V svojih razlogih pritrdi odločitvi in razlogom prve stopnje. V zvezi s pritožbenimi ugovori navaja, da je organ prve stopnje pravilno in skladno z zakonom izdal na tožnikovo pritožbo izpodbijani sklep, s katerim se nadomešča prvi izdani, saj nov ugotovitveni postopek ni (bil) potreben, pritožba pa je utemeljena samo iz razloga, ker je organ prve stopnje v nadomeščenem sklepu namesto izvršljivih odločb navajal izvršljive obračune davkov, nekatere izvršilne naslove pa navedel pomanjkljivo. Ugotavlja še, da se tožnika z izpodbijanim sklepom z ozirom na nadomeščeni sklep terja za isti znesek glavnice in isti znesek stroškov davčne izvršbe ter da je razlika le pri pripadajočih zamudnih obresti, ki se sedaj terjajo v znesku 2 999,75 EUR, pred tem pa za znesek 2 999,78 EUR. - V zvezi s pritožbenim ugovorom, da je prvostopenjski davčni organ neupravičeno štel obračune obresti za izvršilne naslove, pritožbeni organ pojasnjuje, da v skladu z drugim odstavkom 145. člena ZDavP-2 tudi izvršljivi obračun davka predstavlja veljaven izvršilni naslov in da to ni samo izvršljiva odločba. Sicer pa ugotavlja, da prvostopenjski davčni organ ne navaja obračunov obresti kot izvršljivih naslovov, temveč gre samo za način, kako se prikažejo pripadajoče zamudne obresti, kar organ prve stopnje stori s tem, ko na strani 9/11 v zadnjem odstavku sklepa navaja, da če je obveznost zapadla do 30. 9. 2011, so obresti prikazane ločeno po vrsti davka in samostojno v svoji vrstici, obresti od 1. 10. 2011 pa pri posamezni glavnici. - V zvezi s pritožbeno navedbo, da bi moral organ prve stopnje tožnika v posebnem postopku seznaniti s terjanimi obveznostmi ter da je kršil njegovo pravico, ki jo ima z vpogledom v listine v spisih, se tožniku pojasni, da je bil tožnik v dosedanjih postopkih davčne izvršbe že velikokrat seznanjen z navedenimi obveznosti ter da je imel zadosti časa, da vpogleda v listine, ki so v spisih in ki se nanašajo na njega. Poleg tega ima tožnik možnost spremljati svoje knjigovodsko stanje v aplikaciji eDavki, kjer lahko vpogleda v svojo knjigovodsko eKartico, vedno pa ima v skladu s 13. členom ZDavP-2 in 82. členom ZUP možnost vpogledati v svoje knjigovodsko stanje obveznosti in izvedenih plačil. Pritožbeni organ tudi ne ugotavlja nobenih kršitev v zvezi z navedbo, da je prišlo do večkratnega posega na tožnikova denarna sredstva pri banki ter poudari, da je v izreku izpodbijanega sklepa izrecno navedeno, da se z izpodbijanim sklepom nadomešča sklep z dne 25. 9. 2015. - Sicer pa pritožbeni organ ugotavlja, da je iz tabele v 4. točki izreka razvidno, za katere obveznosti se terja tožnika, navedeni so izvršilni naslovi in datumi izvršljivosti. V spisih so predloženi vsi izvršilni naslovi kot tudi knjigovodske kartice, v katerih so evidentirane vse obveznosti in vsa plačila tožnika. Tožnika se terja za stroške prisilne izterjave dolga na podlagi izvršljivih sklepov o izvršbi, za prispevke iz naslova socialne varnosti na podlagi izvršljivih odločb z dne 17. 6. 2008 in 19. 7. 2011 ter za neplačane zneske NUSZ na podlagi navedenih izvršljivih odločb. Izpodbijani sklep ima tudi sicer vse sestavine iz 151. člena ZDavP-2 v zvezi s 145. členom ZDavP-2.

4. V zvezi z odločbo z dne 17. 6. 2008 se tožniku pojasni, da se z njo tožniku nalaga plačilo prispevkov za obdobje od 10. 7. 2003 do 26. 1. 2006 po posameznih vrstah prispevkov in za vsako leto posebej. Navedene obveznosti so evidentirane tudi v knjigovodskih karticah. Skupaj ugotovljena obveznost znaša 6 592,60 EUR, od tega obveznost iz pokojninskega zavarovanja 4 202,34 EUR, iz zdravstvenega zavarovanja 2 321,26 EUR in iz ostalih prispevkov 69,00 EUR. Od davkov, ki niso plačani v predpisanem roku se v skladu s 96. členom ZDavP-2 plačajo tudi zamudne obresti. Iz knjigovodske kartice za leto 2011 izhaja, da je tožnik poravnal znesek 2 000,0o EUR, in sicer na konto za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Ker so se od zapadlosti do plačila od glavnice 4 202,34 natekle zamudne obresti, so se v skladu s 93. členom ZDavP-2 z navedenim zneskom poravnale najprej zamudne obresti in nato še glavnica, kar pomeni, da se je z zneskom 2 000,00 EUR pokrilo najprej 1073,45 zamudnih obresti in del glavnice 926,55 EUR, tako da je po plačilu omenjenega zneska ostal še vedno dolg v višini 3 275,79 EUR.

5. V zvezi z zastaranjem se tožniku pojasni, da so bile navedene obveznosti iz naslova prispevkov tožniku naložene šele z odločbo z dne 17. 6. 2008 in da pri tem ni pomembno obdobje, ko so obveznosti nastale. Nakar so bile te obveznosti že terjane s sklepom o davčni izvršbi z dne 23. 3. 2011 in z dne 23. 5. 2014 , tako da ni prišlo do relativnega oziroma absolutnega zastaranja pravice do izterjave dolga. Ker pa tožnik svojih obveznosti z izjemo omenjenega zneska 2 000,00 EUR ni poravnal, se je njegov dolg povečeval iz naslova zamudnih obresti, kar je natančno razvidno iz priloženih knjigovodskih kartic za celotno obdobje, razviden pa je tudi natančen potek knjiženja posameznih zneskov in prištetih zamudnih obresti po 96. členu ZDavP-2. Navajanje, da je prvostopni organ najprej kapitaliziral zamudne obresti in od njih nato obračunal zamudne obresti, so pavšalne in nedokazane, saj iz evidenc davčnega organa to ne izhaja. V sklepu je prvostopenjski davčni organ na strani 9/11 navedel celotno pravno podlago za izračun zamudnih obresti, ki bi si jih tožnik lahko sam izračunal. Sicer pa je tožnik v skladu z zakonom dolžan, da sam spremlja svoje knjigovodsko stanje, da sproti poravna svoje davčne obveznosti in da daje davčnemu organu resnične in verodostojne podatke (10. člen in 76. člen ZDavP-2).

6. V zvezi z obveznostmi na kontu 97-NUSZ pritožbeni organ pojasnjuje, da po podatkih knjigovodskih evidenc tožnik obveznosti po odmernih odločbah ni poravnal sproti in da se je zato njegov dolg povečeval zaradi zamudnih obresti. S plačili so se nato pokrivale najprej zamudne obresti in šele nato glavnica, zato kljub plačilom, ki jih dokazuje v pritožbi, tožnik z njimi ni pokrival teh obveznosti, temveč starejše. So se pa z njegovimi plačili za NUSZ pokrivale samo neporavnane obveznosti iz tega naslova in ne drugi davki, kot se navaja v pritožbi. Kot izhaja iz podatkov, ki so v spisih, je pravica do izterjave obveznosti iz naslova NUSZ za obdobje od 1990 do 1998 zastarala in so mu bili zato odpisani zneski posameznih obrokov NUSZ. Od leta 1999 dalje pa posameznih obrokov, skupaj 35, ni plačal oziroma jih je plačal samo 24, zato so se mu poleg neplačanih glavnic, obračunavala tudi zamudne obresti. Iz knjigovodske kartice za leto 2008 izhaja, da je tožnik 5. 2. 2008 plačal znesek 447,24 EUR in da se je za navedeno plačilo njegov dolg v višini 1 182,23 EUR ustrezno znižal. Pokrival pa se je z njim, kot tudi s kasnejšimi plačili, starejši dolg, tako da tožnik na dan 16. 11. 2015 še vedno dolguje znesek 1 174,29 EUR.

7. Kot izhaja iz davčnih evidenc za leto 2014, je imel tožnik na dan izdaje sklepa z dne 28. 7. 2014 iz naslova neplačanih stroškov davčne izvršbe na podlagi veljavnih izvršljivih sklepov o davčni izvršbi, ki se nahajajo v spisih zadeve, kljub zastaranju dolga v znesku 4,18 EUR, ki mu je bil odpisan 23. 6. 2014, in plačila 25,50 EUR dne 8. 7. 2014, še vedno dolg iz naslova nadaljnjih sklepov o davčni izvršbi. Ti stroški davčne izvršbe še niso zastarali, saj so se stroški predhodnih davčnih izvršb vedno terjali z nadaljnjimi sklepi o davčni izvršbi, tako da ostajajo stroški izvršbe neporavnani na podlagi izvršljivih sklepov in v višini, ki je razvidna iz izreka (tabele) izpodbijanega sklepa.

8. Tožnik se s takšno odločitvijo ne strinja in predlaga njeno odpravo ter povrnitev stroškov postopka. Tožbo vlaga iz razlogov po 1., 2. in 3. točki prvega odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). V tožbi navaja, da bi se moral, glede na dejstvo, da so bile iste obveznosti tožeče stranke izpodbijane tako s pritožbo z dne 5. 10. 2015, kot s pritožbo z dne 28. 10. 2015, pritožbeni organ opredeliti do navedb tožnika v obeh pritožbah. Organ prve stopnje namreč dejansko ni odgovoril na bistvene pritožbene navedbe.

9. V zvezi s prispevki za socialno varnost navaja, da je iz odločbe ZZZS z dne 2. 3. 2012, ki se nahaja v spisih in se nanjo pritožba z dne 5. 10. 2015 izrecno sklicuje, izhaja, da je bilo stanje terjatev iz naslova obračunanih prispevkov na dan 30. 4. 2010 skupaj 2 717,55 EUR. Dejstvo je tudi, da je bil tožnik iz evidence samostojnih podjetnikov izbrisan 26. 1. 2006 ter da je imel ta status še od 8. 4. 2011 do 30. 4. 2001. Nesporno je tudi, da je tožnik 8. 4. 2011 iz tega naslova poravnal znesek 2 000,00 EUR. Glede na to tožnik meni, da ni mogoče, da FURS s svojo odločbo preseže obveznosti iz naslova prispevkov za socialno zavarovanje, kot jih izkazuje nosilec socialne blagajne ZZZS. Zato je potrebno upoštevati odločbo zavoda in ne Finančne uprave, ki vodi zgolj izterjavo. V presežku nad zneskom, ki ga navaja ZZZS, gre za neobstoječo terjatev, v posledici pa so se napačno zapirale obveznosti. Po tem, ko je bilo dne 8. 4. 2011 plačanih 2 000,00 EUR, bi moral dolg znašati zgolj 717,55 EUR in obresti do (pravilno: od) 1. 5. 2010 dalje do 8. 4. 2011. Navedbe tožene stranke, da so bili tožniku prispevki za socialno varnost odmerjeni z odločbo z dne 19. 7. 2011, so po tožnikovem mnenju v nasprotju z listinami, ki so v spisih. Odločba ZZZS je bila izdana kasneje, z njo pa so zajete vse obveznosti do dneva, ki se navaja v odločbi, to je do 30. 4. 2010. Ob izdaji odločbe pa tožnik ni bil več samostojni podjetnik, zato nove obveznosti od prenehanja statusa niti niso mogle nastati.

10. Stališče tožene stranke glede zastaranja terjatev je po prepričanju tožnika materialnopravno zmotno ter v tej zvezi opozarja na stališče, ki ga je zavzelo Višje sodišče v Ljubljani v sklepu I Ip 2384/2010 z dne 24. 2. 2010 in ki ga citira. Meni, da je stališče poskus zlorabe instituta zastaranja po 126. členu ZDavP-2. Po takšnem stališču bi davčni organ izdal odločbo po devetih letih ter bi nato še nadaljnjih deset let terjal zastarano davčno obveznost. Ker se vse davčne obveznosti nanašajo na čas od 10. 7. 2003 do 26. 1. 2006 in je 10-letni rok že potekel, so vse obveznosti, tako glavna terjatev kot stranske terjatve iz naslova socialnih prispevkov, prenehale.

11. Do posameznih knjiženj iz zastaranja terjatev, ki jih je davčni organ poravnal, se tožnik ne more opredeliti, ker mu tega finančni organ ni razkril. Listine, ki jih je naknadno pridobil pritožbeni organ, pa bi morale biti dane tožniku, da se o njih izjavi. Ker tega ni bilo, gre za bistveno kršitev pravil postopka. Tožnik je bil sicer v letu 2015 dvakrat na Finančni upravi, vendar mu ni bilo omogočeno, da preveri knjiženje posameznih plačil iz podatkov izvršilnega spisa tega ni mogoče ugotoviti, zato obstaja sum, da so se nekatera plačila izgubila ali pa da so bila pomotoma knjižena v dobro kakšnemu drugemu zavezancu za davek. Kar bi bil lahko razlog za to, da finančni organ ne omogoči vpogleda v svojo evidenco knjiženja plačil. Zato naj se imenuje izvedenec finančno-knjigovodske stroke, ki naj pregleda vsa knjiženja plačanih davčnih obveznosti od leta 2003 do danes in ugotovi, koliko je bilo plačil s strani tožnika in kdaj so bila izvršena ter katere obveznosti je z njimi zapiral davčni organ. V zvezi s prvotnim sklepom je bilo opozorjeno tudi, da se določene postavke podvajajo. Kljub temu je davčni organ v izpodbijani odločbi to spregledal. Tudi tožena stranka se o tem ne izjasni, zato izpodbijana odločba o tem nima razlogov.

12. V zvezi z obveznostjo iz naslova NUSZ pa tožnik poudari, da je izkazal plačilo NUSZ. Tožnik je v pritožbi z dne 5. 10. 2010 zoper sklep z dne 25. 9. 2015 izkazal plačila za vsa leta od leta 2010 dalje ter opozoril, da se nekatere obveznosti pojavljajo dvakrat. Navedbe davčnih organov glede opravljenih plačil so vsaj za leto 2010 in 2011 neresnične. Tožnik je namreč predložil dokazila, da so bile obveznosti za navedeni leti plačane. Obenem pa tožena stranka ni pojasnila, na kakšni pravni podlagi je lahko zapirala domnevno neplačano nadomestilo za obdobje pred 1. 1. 2007, ko je začel veljati ZDavP-2. Šele s tem zakonom je davčni organ dobil pristojnost izdajati odločbe o odmeri NUSZ, pred tem pa ni vodil niti evidenc o izdaji in plačilu NUSZ. Sicer pa so bili prispevki za NUSZ plačani in zato tožnik uveljavlja ugovor neobstoječe terjatve. Poleg tega uveljavlja zastaranje terjatev.

13. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih ter predlaga zavrnitev tožbe.

15. V konkretnem primeru je sporen sklep o davčni izvršbi, s katerim se na pritožbo tožnika in na podlagi določb Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), ki se v skladu s tretjim odstavkom 2. člena ZDavP-2 subsidiarno uporabljajo tudi v davčnem postopku, nadomesti predhodno, dne 25. 9. 2015 izdan sklep o izvršbi. Po določbah 242. člena ZUP, po katerih je ravnal prvostopenjski davčni organ, ko je izdal izpodbijani sklep, lahko organ, ki je izdal odločbo, če spozna, da je pritožba utemeljena, pa ni potreben nov ugotovitveni postopek, reši stvar drugače in z novo odločbo nadomesti odločbo, ki se izpodbija s pritožbo. Po drugem odstavku istega člena ima stranka zoper novo odločbo pravico pritožbe, kar pomeni, da organ druge stopnje, ko rešuje pritožbo, preizkuša novo - nadomestno odločbo, in sicer v delu, v katerem jo pritožnik izpodbija ter v mejah pritožbenih navedb zoper to - nadomestno odločbo, po uradni dolžnosti pa preizkusi, ali ni prišlo v postopku na prvi stopnji do bistvenih kršitev postopka in ali ni bil prekršen materialni zakon (247. člen ZUP). To pa pomeni, da ni podlage za to, da bi se moral pritožbeni organ v konkretnem primeru opredeliti do navedb tožnika v obeh pritožbah in torej tudi do navedb, ki jih vsebuje pritožba zoper prvi izdani sklep o izvršbi, kot se zahteva v tožbi. Do navedb, ki jih vsebuje prva pritožba, se je dolžan opredeliti le toliko, kolikor nanje ni odgovorjeno v izpodbijanem sklepu.

16. Tako je iz pritožbe, vložene zoper izpodbijani sklep, razvidno, da tožnik zoper dejanske ugotovitve davčnega organa prve stopnje, ki se nanašajo na obveznosti iz naslova prispevkov za socialno varnost, ni (več) ugovarjal. Ugovarjal je le zoper obračune obresti v smislu posebne postavke ter obračunom prispevkov v materialnopravnem pogledu, tj. da ne spadajo med izvršljive obračune davkov in da zato ne predstavljajo izvršilnega naslova za izterjavo. Na tovrstne (materialnopravne) ugovore, ki jih tožnik sicer v tožbi več ne ponavlja, je pravilno in izčrpno odgovoril pritožbeni organ na 3. strani odločbe in s tem v celoti izpolnil svojo pojasnilno dolžnost, ki jo ima kot organ druge stopnje. Tožnik šele v tožbi nasprotuje višini obveznosti iz naslova prispevkov ter dejanskim ugotovitvam v tej zvezi. Gre torej za ugovore, ki jih pritožba ne vsebuje in o katerih se drugostopenjski davčni organ ni bil dolžan izreči. Se je pa o ugovorih v zvezi s prispevki in izdano odločbo ZZZS, na katero se sklicuje tožnik v tožbi, izrekel organ prve stopnje, ko je odločal o pritožbi zoper prvi izdani sklep ter sklicevanje tožnika na odločbo ZZZS (na 7. strani izpodbijanega sklepa) zavrnil kot neustrezno. Obrazložitev prve stopnje je nato pravilno in skladno s podatki spisov dopolnil še pritožbeni organ s tem, ko je pojasnil, da se z davčno odločbo z dne 17. 6. 2008 tožniku nalaga plačilo socialnih prispevkov po posameznih vrstah prispevkov in za vsako posamezno leto posebej. Kar pa, glede na to, da gre pri odločbi ZZZS, na katero se sklicuje tožnik v tožbi, očitno samo za prispevke iz naslova obveznega zdravstvenega zavarovanje, pomeni, da zneski iz obeh odločb niso primerljivi na način, kot ga uveljavlja tožnik v tožbi, in da zato s tožbenimi navedbami že iz tega razloga ne more uspeti. Uspeti pa tudi ne more s sklicevanjem na plačilo v znesku  2 000,00 EUR, s katerim naj bi po navedbah v tožbi poravnal obveznosti iz naslova prispevkov, in to tistih, ki izhajajo iz odločbe ZZZS in torej prispevkov za zdravstveno zavarovanje. V tej zvezi mu je namreč že prvostopenjski davčni organ pojasnil, enako pa sledi tudi iz drugostopenjske davčne odločbe (in temu tožnik ne ugovarja), da je po podatkih davčnih evidenc tožnik z omenjenim zneskom poravnal obveznosti iz naslova pokojninskega in invalidskega zavarovanja in da torej za zmanjševanje obveznosti iz naslova obveznega zdravstvenega zavarovanja, ki ga tožnik uveljavlja v tožbi, že iz tega razloga ni nobene podlage.

17. Utemeljen tudi ni ugovor zastaranja obveznosti iz naslova prispevkov. Na tovrstni ugovor tožniku v celoti in pravilno odgovori organ druge stopnje na 4. in 5. strani odločbe, zato se sodišče sklicuje na njegove razloge. Stališče, po katerem za nastop zastaranja ni pomembno obdobje, ko so obveznosti iz odločbe z dne 17. 6. 2008 nastale, ni materialnopravno zmotno, kot trdi tožnik v tožbi, temveč pravilno sloni na določbah 125. in 126. člena ZDavP-2. V konkretnem primeru gre namreč za vprašanje zastaranja pravice do izterjave prispevkov, ki so bili tožniku naloženi z navedeno odločbo, in ne za vprašanje zastaranja pravice do odmere davka. Odmera je bila z ozirom na obdobje, na katero se odločba z dne 17. 6. 2008 nanaša (za leta od 2003 do 2006), očitno opravljena pravočasno in temu tožnik niti ne ugovarja. Ko gre za zastaranje pravice do izterjave, pa začne v skladu s tretjim odstavkom 125. člena ZDavP-2 zastaranje v primeru naknadno ugotovljene obveznosti v davčnem nadzoru in torej v primeru, kakršen je obravnavani, teči od dneva izvršljivosti odmerne odločbe. Peti odstavek 126. člena ZDavP-2, na katerega se sklicuje tožnik v tožbi, po presoji sodišča omenjenega teka začetka (in s tem tudi poteka) predpisanih zastaralnih rokov ne spreminja. Gre za določbo, ki ureja absolutno zastaranje in ki po citirani določbi nastopi s potekom desetih let, od dneva, ko je prvič začelo teči. Ta dan oziroma ta začetek teka roka pa je različen, ko gre za zastaranje pravice do odmere davka in v primeru, ko gre za pravico do izterjave. Zastaranje pravice do izterjave je tako prvič začelo teči z nastopom izvršljivosti odmerne odločbe. To pa pomeni, da z ozirom na datum izdaje odmerne odločbe (17. 6. 2008) in že izdane sklepe o davčni izvršbi, v konkretnem primeru do izdaje izpodbijanega sklepa ni potekel ne relativni in tudi ne absolutni zastaralni rok in da torej zastaranje pravice do izterjave dolga iz naslova prispevkov ni nastopilo.

18. Davčni organ tudi v celoti in pravilno odgovori na pritožbene ugovore, ki se nanašajo na pregled listin, ki so v spisih in glede katerih tožnik v pritožbi trdi samo, da ni imel dovolj časa za to, da jih kvalitetno pregleda. Pri tem davčni organ v svojih razlogih na 3. strani odločbe pravilno in skladno s podatki spisov poudari, da je bil tožnik v dosedanjih postopkih davčne izvršbe že velikokrat seznanjen z obveznostmi, na katere se nanaša izpodbijani sklep, in da je imel tako dovolj časa za vpogled v listine spisa, ki se nanašajo na njegove obveznosti iz sklepa. Katerih listin, pridobljenih naknadno, mu pritožbeni organ ni razkril, tožnik ne pove, zato tožbenih navedb v tej smeri ni mogoče upoštevati. Povsem splošne in neprepričljive pa so tudi nadaljnje tožbene navedbe o tem, da tožniku ni bilo omogočeno, da bi preveril, kako so bila knjižena njegova posamezna plačila, oziroma da iz podatkov izvršilnega spisa ni mogoče ugotoviti odločilnih dejstev o knjiženju posameznih plačil. Kot izhaja iz spisov in nenazadnje tudi iz tožbenih navedb, je bilo tožniku omogočeno, da vpogleda v spise zadeve, v spisih pa se nahajajo tako vsi izvršljivi naslovi, ki so podlaga za izterjavo, kot tudi knjigovodske kartice za celotno obdobje, v katerih so evidentirane vse obveznosti in vsa plačila. Poleg tega pritožbeni organ pojasni tožniku, da ima možnost spremljati knjigovodsko stanje na spletu (v aplikaciji eDavki) ter da ima v skladu z določbami ZDavP-2 in ZUP možnost osebno vpogledati v svoje knjigovodsko stanje glede obveznosti in izvedenih plačil. Kar vse pomeni, da ni videti razloga, iz katerega bi tožnik ne mogel preveriti knjiženja posameznih plačil, oziroma bi za to bila potrebna postavitev izvedenca finančne stroke, ki jo tožnik sicer prvič in po presoji sodišča neutemeljeno predlaga v tožbi.

19. Očitki tožnika glede podvajanja posameznih postavk v izpodbijanem sklepu so bili presojeni in razlike med postavkami konkretno pojasnjene na 8. strani izpodbijanega sklepa. Tožbeni ugovor, da je davčni organ prve stopnje pri ponovnem odločanju to spregledal, torej očitno ne drži in je v nasprotju s podatki spisov. V pritožbi tožnik izpodbijani odločitvi v tem delu ni ugovarjal, zato tudi ni res, da se tožena stranka glede tega ni želela izjasniti, kot se navaja v tožbi. Ugovor, da se postavke podvajajo, tožnik ponovi šele v tožbi, pri tem pa ne navede razlogov oziroma ne ugovarja konkretnim ugotovitvam davčnega organa prve stopnje o tem, da ni prišlo do podvajanja. Zato sodišče tožbene ugovore v tem delu zavrača kot neutemeljene ter sledi utemeljenim razlogom iz prvostopenjskega sklepa. Kot neutemeljen oziroma nesubstanciran sodišče zavrača tudi predlog za zaslišanje tožnika.

20. Kot neutemeljen pa sodišče zavrača tudi tožbeni ugovor neobstoječe terjatve iz naslova NUSZ. Na vse tožnikove ugovore, ki jih vsebuje tožba, je bilo obširno odgovorjeno na 8. in 9. strani obrazložitve izpodbijanega sklepa ter nato še, prav tako obširno in še bolj konkretno, na 5. strani obrazložitve odločbe druge stopnje. Bistvo omenjenih odgovorov oziroma pojasnil na trditev tožnika, da je terjatev iz naslova NUSZ z opravljenimi plačili prenehala, temelji na nespornem dejstvu, da tožnik posameznih mesečnih obveznosti iz naslova NUSZ ni plačeval pravočasno. Zato se je njegov dolg na račun zamudnih obresti povečeval in zato so se v skladu s 93. členom ZDavP-2 s plačili, ki so bila sicer nesporno opravljena, pokrivale najprej zamudne obresti in šele nato glavnica, kar pomeni, da so se s plačili pokrivale starejše obveznosti in ne tiste, ki se terjajo z izpodbijanim sklepom. Tožniku se pojasni tudi, da so se po podatkih davčnih evidenc s plačili za NUSZ pokrivale samo neporavnane obveznosti in ne drugi davki, kot tožnik povsem splošno in neizkazano ponavlja v tožbi. Povsem novi in zato (kot nedopustna tožbena novota) neupoštevni pa so tožbeni očitki, da naj bi se nekatere obveznosti iz naslova NUSZ v izpodbijanem sklepu pojavljale dvakrat, ter očitek toženi stranki, da niso pojasnjeni izvršilni naslovi za obdobje pred letom 2007, ki so bili podlaga za izterjavo. Tozadevnih ugovorov oziroma zahteve po dodatnih pojasnilih namreč ne vsebujeta ne pritožba zoper izpodbijani sklep niti pritožba zoper sklep, ki se nadomešča z izpodbijanim sklepom. Glede na opisan način zapiranja (starejših) obveznosti in glede na izvršilne naslove (odmerne odločbe), po katerih se terja NUSZ z izpodbijanim sklepom, ter ob upoštevanju pravilnih in izčrpnih razlogov obeh davčnih organov, pa sodišče tudi ne more slediti povsem splošnemu ugovoru, da so terjatve iz naslova NUSZ zastarale.

21. Ker so torej tožbeni ugovori neutemeljeni in ker nepravilnosti, na katere pazi uradoma, sodišče ni našlo, je tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno.

22. Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

23. Ker so bili dokazi izvedeni in pravilno presojeni že v postopku izdaje izpodbijane določbe, je sodišče na podlagi 59. člena v zvezi z drugim odstavkom 51. člena ZUS-1 v zadevi odločilo brez glavne obravnave.

ZDavP-2 člen 93, 125, 126, 145, 145/2. ZUP člen 82.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.