UPRS sodba I U 125/2016
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2017-01-04

mag. Mira Dobravec Jalen (preds.), Petra Hočevar (poroč.), mag. Miriam Temlin Krivic

žrtev vojnega nasilja - status žrtve vojnega nasilja - pogoji za priznanje statusa - državljanstvo Republike Slovenije

Iz podatkov upravnih spisov izhaja, da je tožnik vložil zahtevek za priznanje statusa in pravic žrtve vojnega nasilja - taboriščnika, ker je bil med med II. svetovno vojno z družino poslan v taborišče (najprej v Reko, nato na Rab - Gonars). Organ je zavrnitev tožnikovega zahtevka utemeljil z ugotovitvijo, da tožnik ni državljan Republike Slovenije. Ta ugotovitev med strankama ni sporna in jo potrjujejo tudi podatki spisa.

1. Z izpodbijano odločbo prvostopni organ ni ugodil zahtevku tožnika in mu ni priznal statusa in pravic žrtve vojnega nasilja - taboriščnika. V obrazložitvi je navedel, da je tožnik vložil zahtevek za priznanje statusa in pravic žrtve vojnega nasilja - taboriščnika, pravice do doživljenjske mesečne rente, zdravstvenega varstva ter priznanje pokojninske dobe. V postopku je organ vpogledal v rojstno matično knjigo ter ugotovil, da je bil tožnik z odločbo Sekretariata za notranje zadeve v Beogradu z dne 6. 3. 1976, ko je odločba postala (tudi) pravnomočna, odpuščen iz državljanstva SFRJ in SR Slovenije, zato ga v smislu 39. člena zakona ni možno šteti za državljana RS. Tožnik tudi na poziv organa ni izkazal, da je državljan RS. Glede na 1. člen Zakona o žrtvah vojnega nasilja (v nadaljevanju ZZVN) in ugotovljena dejstva je organ zato odločil, kot izhaja iz izreka odločbe.

2. Drugostopni organ je s svojo odločbo zavrnil pritožbo tožnika kot neutemeljeno in potrdil odločitev prvostopnega organa.

3. Tožnik je v tožbi navedel, da se z odločitvijo ne strinja. On se je pred 40 leti odrekel jugoslovanskemu državljanstvu, nekaj let kasneje se je tudi cela Slovenija. V Sloveniji je bil od rojstva do svojega 22. leta, v Jugoslaviji je tudi služil vojsko, iz Slovenije ne prejema nobene pokojnine, četudi ima dovolj delovne dobe v Nemčiji. Smiselno je predlagal ugoditev tožbi in odpravo odločbe.

4. Toženka je v odgovoru na tožbo vztrajala pri dejanskih in pravnih ugotovitvah izpodbijane odločbe in predlagala, da sodišče tožbo zavrne.

6. V obravnavani zadevi je sporna zavrnitev tožnikovega zahtevka za priznanje statusa in pravic žrtve vojnega nasilja - taboriščnika.

7. Po 1. členu ZZVN je žrtev vojnega nasilja državljan Republike Slovenije, ki je bil v vojni ali vojaški agresiji na Republiko Slovenijo izpostavljen nasilnim dejanjem ali prisilnim ukrepom okupatorja, agresorja ali njunih sodelavcev (prvi odstavek).

8. Iz podatkov upravnih spisov izhaja, da je tožnik vložil zahtevek za priznanje statusa in pravic žrtve vojnega nasilja - taboriščnika, ker je bil med med II. svetovno vojno z družino poslan v taborišče (najprej v Reko, nato na Rab - Gonars). Organ je zavrnitev tožnikovega zahtevka utemeljil z ugotovitvijo, da tožnik ni državljan Republike Slovenije. Ta ugotovitev med strankama ni sporna in jo potrjujejo tudi podatki spisa.

9. Tudi po presoji sodišča je bila odločitev upravnega organa pravilna. ZZVN namreč kot enega izmed osnovnih pogojev za priznanje statusa in pravic žrtve vojnega nasilja določa, da je oseba, ki vloži zahtevek po tem zakonu, državljan Republike Slovenije, kar pa tožnik ni, saj je bil iz državljanstva SFRJ in SRS odpuščen z odločbo z dne 6. 3. 1976.

10. Na drugačno odločitev v zadevi zato tudi ne morejo vplivati tožnikove navedbe o nerazumevanju take odločitve glede na osamosvojitev Slovenije in posledično izgubo jugoslovanskega državljanstva vseh njenih državljanov, saj je bil ZZVN  sprejet zaradi zagotovitve posebnega varstva državljanov Republike Slovenije (ki so bili v času vojne (v letih 1941 do 1945) izpostavljeni nekaterim tipičnim in zaokroženim oblikam vojnega nasilja) in ne (sedaj) tujih državljanov, kot je tožnik, ki je državljan Nemčije. Iz enakega razloga pa sodišče zato tudi zavrača tožnikove navedbe o bivanju v Sloveniji do njegovega 22. leta, služenju vojaškega roka v Jugoslaviji ter zadostnemu številu let pokojninske dobe, saj ne gre za okoliščine, ki bi jih zakon opredeljeval kot pravno relevantne za priznanje statusa.

11. Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen in da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.