UPRS Sodba I U 2454/2017-8
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2018-10-09

mag. Mira Dobravec Jalen (preds.), Petra Hočevar (poroč.), Irena Polak Remškar

denacionalizacija - obnova postopka - sprememba sodne prakse - tuje pravo - predhodno vprašanje

Okoliščina, s katero je tožnik utemeljeval svoj predlog za obnovo postopka, ni verjetno izkazana. Pritrditi je namreč stališču upravnega organa, da sprememba sodne prakse (oziroma, kot navaja tožnik, spremenjena vsebina tujega prava) ne pomeni drugačne rešitve predhodnega vprašanja. Vprašanje vzajemnosti in posledično priznanje upravičenja do denacionalizacije v obravnavanem primeru namreč ni bilo vprašanje v smislu 147. člena ZUP temveč, kot navaja že sam tožnik, vprašanje vsebine tujega prava. To pa nedvomno ne sodi med razloge, zaradi katerih bi bilo možno predlagati obnovo postopka.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je prvostopni organ zavrgel predlog tožnika za obnovo postopka denacionalizacije, končanega z odločbo Upravne enote Jesenice, št. 301-79/96 z dne 20. 2. 2008, in še odločil, da stroškov postopka ni. V obrazložitvi je navedel, da je tožnik vložil predlog za obnovo postopka, končanega z odločbo z dne 20. 2. 2008, iz razloga po 4. točki prvega odstavka 260. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). Tožnik se je v svojem predlogu skliceval na sodbo Upravnega sodišča Republike Hrvaške, Us-7912/2003-13 z dne 14. 2. 2008, ter sodbo Vrhovnega sodišča Republike Hrvaške, Uzz 20/08-22 z dne 26. 5. 2010, za kateri je zatrjeval, da se je z njima seznanil poleti 2016, ko je prišel na Hrvaško na dopust. Tožnik je tudi odgovoril na poziv organa, opravljena pa je bila tudi ustna obravnava, na katero je pristopil pooblaščenec tožnika. Organ je glede na pridobljene podatke zaključil, da pravočasnost zahtevka ni izkazana, prav tako ni verjetno izkazana okoliščina, na katero se predlog nanaša. Predhodno vprašanje v tem primeru je bilo vprašanje državljanstva upravičenke in obstoj vzajemnosti. Vprašanje državljanstva ni bilo drugače rešeno, pri čemer tega ne zatrjuje niti tožnik. Prav tako ni bilo drugače rešeno vprašanje vzajemnosti. Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o nadomestilu za premoženje, odvzeto v času jugoslovanske komunistične vladavine, na podlagi katerega sta bili izdani obe priloženi sodbi, je bil v veljavi že leta 2002, torej v času izdaje odločbe z dne 20. 2. 2008, odločbe drugostopnega organa z dne 8. 4. 2008 in izdaje sodbe Upravnega sodišča, U 901/2008. Tožnik je zanj vedel in se nanj neuspešno skliceval. Iz zadeve, na katero se tožnik sklicuje, je razvidno, da je za tako pravno prakso hrvaških sodišč tožnik vedel že v letu 2008. Glede na povedano je organ njegov predlog zavrgel.

2. Drugostopni organ je pritožbo tožnika zavrnil in potrdil odločitev prvostopnega organa, pri čemer je izpostavil, da bi prvostopni organ mogel predlog tožnika zavreči, ker je bil prepozen, da pa je prvostopni organ tudi pravilno zaključil, da okoliščina, na katero se predlog nanaša, ni verjetno izkazana. Dodal je, da je zakonsko določen subjektivni rok za vložitev predloga po 4. točki 260. člena ZUP pogojen z možnostjo uporabe novega akta, ne glede na to, kdaj je stranka zanj zvedela. ZUP pa med razlogi za obnovo postopka ne navaja spremembe pravnega predpisa ali sprejetja drugačne upravne ali sodne prakse.

3. Tožnik je vložil tožbo, v kateri je uvodoma povzel potek dosedanjega postopka, navedel, da gre za vprašanje dejanske vzajemnosti, v katerem je do bistvenega premika prišlo z odločitvijo Upravnega sodišča RH, Us-7912/2003 z dne 14. 2. 2008, kjer se je sodišče postavilo na stališče, da imajo po Zakonu o spremembah in dopolnitvah zakona o nadomestilu za premoženje, odvzeto v času jugoslovanske komunistične vladavine, pravico do nadomestila vse tuje fizične osebe tudi v primeru, da vprašanje vračanja odvzetega premoženja ni rešeno z meddržavnimi sporazumi. Tako stališče je potrdilo Vrhovno sodišče RH. Po podatkih Ministrstva za pravosodje RS je bilo v zadnjih treh letih na Hrvaškem končanih več postopkov, v katerih so upravičenci slovenski državljani, ki so uspešno uveljavili denacionalizacijske zahtevke za premoženje, odvzeto na Hrvaškem. Temeljna pravica tožnika, ki mu gre po ustavi in mednarodnih konvencijah, je pravica do denacionalizacije kot upravičenje, ki temelji na institutu zasebne lastnine. Tako stališče organov, kot izhaja iz upravnih odločb, predstavlja poseg v pravice tožnika. Tožnik je zaupal sodišču in stališču v sodbi, U 901/2008. Sedaj pa so se okoliščine spremenile in se je vzajemnost dejansko vzpostavila na podlagi citiranih sodb hrvaških sodišč ter implementirala v odločitvah v prid državljanov RS glede na Hrvaškem podržavljenega premoženja. Tožnik je torej izkazal obnovitveni razlog, saj se predhodno vprašanje obstoja vzajemnosti sedaj rešuje drugače. Vsebina tujega prava je glede na stanje ob odločanju v prvotnem postopku spremenjena, ugotavljanje vsebine tujega prava pa je predhodno vprašanje, ki ga rešuje v postopku upravni organ. Enako obravnavanje prejšnjih lastnikov nacionaliziranega premoženja je potrebno tudi zaradi načela prepovedi do diskriminacije na podlagi državljanstva, s čimer se uveljavlja tudi načelo enakosti pred zakonom. Tožnik je za spremenjeno prakso sodišč na Hrvaškem izvedel 15 dni pred vložitvijo predloga. Spremenjena praksa pomeni, da vzajemnost obstaja, torej je obstoj vzajemnosti novo dejstvo. Pred spremembo prakse tožnik ni mogel tega uveljavljati, saj tovrstne okoliščine še niso nastopile. Glede na pomembnost vprašanja tožnik meni, da ne more biti vezan na noben rok. Tožnik se je v svojem predlogu na spremenjeno prakso skliceval prvič in ne že v prvotnem postopku, kot to navaja organ. Organ je zato tudi kršil postopek, ker tožnika ni zaslišal pred izdajo sklepa. Pravno naziranje, da je tožnik mogel ta akt uporabiti že v letu 2010, je napačno. Drugostopni organ pa je svojo obrazložitev podal zelo pavšalno, ni se opredelil do zatrjevanih kršitev postopka organa prve stopnje. Po mnenju tožnika se upravna organa nista pravilno opredelila do vprašanja obstoja vsebinskega pogoja za obnovo postopka, saj povsem pavšalno zaključujeta, da spremenjena sodna praksa ne pomeni dejanske vzajemnosti. Predlagal je odpravo sklepa in odločbe ter, da sodišče dovoli obnovo postopka, toženki pa naloži povrnitev stroškov postopka.

4. Toženka je v zadevi poslala upravne spise, na tožbo ni odgovorila.

6. V obravnavanem primeru je sporna odločitev organa o zavrženju predloga tožnika za obnovo postopka denacionalizacije, končanega z odločbo prvostopnega organa, št. 301-79/96 z dne 20. 2. 2008.

7. Organ je svoj zaključek sprejel po ugotovitvi, da tožnik svojega predloga, ki ga je izrecno oprl na 4. točko 260. člena ZUP, ni vložil pravočasno in da okoliščina, na katero se predlog opira, ni verjetno izkazana.

8. Po 4. točki 260. člena ZUP se postopek, ki je končan z odločbo, zoper katero v upravnem postopku ni rednega pravnega sredstva, obnovi, če se odločba organa, ki je vodil postopek, opira na kakšno predhodno vprašanje, pa je pristojni organ to vprašanje v bistvenih točkah drugače rešil. 263. člen ZUP določa roke, v katerih je možno vložiti predlog za obnovo postopka in sicer lahko stranka predlaga obnovo samo v enem mesecu in sicer v primeru iz 4. točke 260. člena ZUP - od dneva, ko je mogla uporabiti novi akt (sodbo, odločbo) - t.i. subjektivni rok (3. točka prvega odstavka), izjemoma pa se lahko predlaga oziroma začne obnova tudi po preteku treh let, vendar samo iz razlogov, ki so navedeni v 2., 3. in 4. točki 260. člena ZUP (peti odstavek).

9. Iz podatkov spisa in izpodbijanega sklepa je razvidno (in kar med strankama ni sporno), da je tožnik s svojim predlogom za obnovo postopka, ki ga je vložil 5. 7. 2016, zatrjeval, da je pristojni organ drugače rešil predhodno vprašanje in sicer, da za upravičenje do denacionalizacije na podlagi tretjega odstavka 9. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen - po tej določbi je, če je imela fizična oseba iz 3., 4. in 5. člena tega zakona na dan 9. 5. 1945 jugoslovansko državljanstvo, tuj državljan upravičenec do denacionalizacije le, če je taka pravica priznana tudi slovenskim državljanom v državi, katere državljan je upravičenec), v primeru hrvaškega državljana sedaj zadošča že dejanska vzajemnost in ne sklenjen meddržavni sporazum o priznanju medsebojne vzajemnosti. Pri tem se je skliceval na sodbo Upravnega sodišča Republike Hrvaške, Us-7912/2003-13 z dne 14. 2. 2008, in sodbo Vrhovnega sodišča Republike Hrvaške, Uzz 20/08-2 z dne 26. 5. 2010.

10. Tudi po presoji sodišča okoliščina, s katero je tožnik utemeljeval svoj predlog za obnovo postopka, ni verjetno izkazana. Pritrditi je namreč stališču upravnega organa, da sprememba sodne prakse (oziroma, kot navaja tožnik, spremenjena vsebina tujega prava) ne pomeni drugačne rešitve predhodnega vprašanja. Vprašanje vzajemnosti in posledično priznanje upravičenja do denacionalizacije v obravnavanem primeru namreč ni bilo vprašanje v smislu 147. člena ZUP (torej vprašanje o neki pravici, pravni koristi ali obveznosti, ki je sestavni del dejanskega stanja, od katerega je odvisna odločitev v upravni zadevi, odločanje o tem vprašanju pa je v pristojnosti sodišča ali drugega organa), temveč, kot navaja že sam tožnik, vprašanje vsebine tujega prava. To pa nedvomno ne sodi med razloge, zaradi katerih bi bilo možno predlagati obnovo postopka. Tako tudi ustaljena sodna praksa (npr. sodba VS RS, U 158/95 z dne 10. 9. 1997, sodba VS RS, U 19/93 z dne 24. 2. 1994). Tožnik v tožbi sicer tudi navede, da sprememba sodne prakse pomeni novo dejstvo, kar bi lahko kazalo na uveljavljanje razloga za obnovo postopka iz 1. točke 260. člena ZUP, vendar pa, ker tožnik tega razloga ni uveljavljal že v upravnem postopku, ga ne more z uspehom uveljavljati v upravnem sporu (tretji odstavek 20. člena Zakona o upravnem sporu - v nadaljevanju ZUS-1).

11. Ker pa - kot povedano zgoraj - uveljavljani razlog ne sodi med razloge, iz katerih je možno predlagati obnovo postopka po ZUP, vprašanje pravočasnosti predloga (tožnik namreč ugovarja, da je bil predlog vložen pravočasno, kljub (tudi že) poteku splošnega objektivnega roka 3 let glede na v petem odstavku 263. člena ZUP določeno izjemo) za rešitev zadeve ni pomembno. Nasprotne odločitve pa tožnik zato tudi ne more doseči s sklicevanjem, da gre za pomembno vprašanje, t.j. vprašanje lastninske pravice, saj morajo biti tudi v primerih, ko gre za zadevo, ki se nanaša na lastninsko pravico posameznika oziroma stranke, za obnovo postopka podani razlogi, ki jih za to določa ZUP, predlog pa vložen v rokih, ki jih za posamezne razloge (tudi) določa ZUP. Če bi organ zgolj zato, ker gre za vprašanje upravičenja do denacionalizacije, torej za vprašanje morebitnega vračila denacionaliziranega premoženja, v tovrstnih primerih odločil drugače, bi to pomenilo kršitev zakona in posledično kršitev načela enakosti pred zakonom (14. člen Ustave RS).

12. Podana tudi ni zatrjevana kršitev pravil postopka. Organ je namreč poleg poziva tožnika na dopolnitev predloga za obnovo postopka opravil tudi ustno obravnavo 21. 9. 2016, na katero je povabil tožnika po njegovem pooblaščencu, slednji pa se je obravnave tudi udeležil ter imel tako možnost podati izjavo in predložiti oziroma predlagati dokaze, kar je tudi storil. Glede na v postopku pridobljene podatke pa je organ, ob upoštevanju načela proste presoje dokazov (10. člen ZUP), mogel zavrniti dokazni predlog z zaslišanjem tožnika, saj je ocenil, da izvedba tega dokaza ne bi v ničemer pripomogla k drugačni rešitvi zadeve. Kršitev načela kontradiktornosti (9. člen ZUP) tako ni podana. Ker pa je predmet presoje upravnega spora prvostopni sklep, s katerim je bilo odločeno o pravici, obveznosti ali pravni koristi tožnika (2. člen ZUS-1), izostanek presoje pritožbene navedbe v obrazložitvi drugostopne odločbe o neizvedbi zaslišanja tožnika na zakonitost izpodbijanega akta ne vpliva.

13. Glede na povedano sodišče sodi, da je bil postopek zakonit in da je bila odločitev organa pravilna in zakonita, zaradi česar je tožbo tožnika kot neutemeljeno na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo.

14. Odločitev o zavrnitvi stroškovnega zahtevka tožnika temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1.

Zakon o denacionalizaciji (1991) - ZDen  - člen 9, 9/3

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 9, 10, 147, 260, 260-1, 260-4, 263, 263-5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.