UPRS sodba I U 1862/2015
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-12-08

davčna izvršba - zadržanje davčne izvršbe - zavrženje prošnje - zadeva, o kateri je že bilo odločeno

Upravni organ najprej preizkusi zahtevo in jo na podlagi 2. točke prvega odstavka 129. člena ZUP s sklepom zavrže, če vlagatelj v vlogi ne uveljavlja kakšne svoje pravice ali pravne koristi oziroma, če po tem zakonu ne more biti stranka. Upravni organ na podlagi 4. točke prvega odstavka 129. člena ZUP po opravljenem preizkusu zahtevo stranke s sklepom zavrže tudi v primeru, če o isti stvari že teče postopek ali je bilo o njej že pravnomočno odločeno, pa je stranka z odločbo pridobila kakšne pravice ali so ji bile naložene kakšne obveznosti.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Prvostopenjski davčni organ je z izpodbijanim sklepom zavrgel vlogo tožeče stranke (v nadaljevanju: tožnik), ki jo je organ prejel dne 24. 4. 2015, s katero je tožnik zaprosil za odložitev izvršitve davčne izvršbe davčnih obveznosti, terjanih po sklepu o davčni izvršbi, ker je ugotovil, da davčni zavezanec (sedaj tožnik) ne izpolnjuje pogojev iz 154. člena Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju: ZDavP-2) po katerem davčni organ s sklepom zadrži že začeti postopek davčne izvršbe za čas, ko je dolžniku dovoljen odlog oziroma obročno plačilo davka v skladu z ZDavP-2, z zakonom o obdavčevanju ali drugim zakonom, in sicer za čas odloga oziroma obročnega plačevanja. V zvezi s slednjim je prvostopenjski davčni organ tudi pojasnil, da drugi odstavek 87. člena ZDavP-2 določa, da davčni organ po uradni dolžnosti do odločitve o pritožbi odloži davčno izvršbo, če oceni, da bi bilo mogoče pritožbi ugoditi, pri čemer pa ugotavlja, da v konkretni zadevi niso izpolnjeni pogoji za odložitev davčne izvršbe po uradni dolžnosti. V obrazložitvi tudi pojasni, da je bil tožniku dne 18. 3. 2015 izdan tudi že sklep in odločba o zavrženju in zavrnitvi št. DT 4291-500713/2015-2.

2. Ministrstvo za finance je kot pritožbeni organ z odločbo št. DT 499-31-196/2015-4 z dne 29. 10. 2015 pritožbo tožnika zoper izpodbijani sklep zavrnilo kot neutemeljeno. V svojih razlogih je v celoti pritrdilo odločitvi organa prve stopnje, dodatno pa je pojasnilo razloge za zavrženje vloge (tudi) skladno s 4. točko (prvega odstavka – opomba sodišča) 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju: ZUP). V obrazložitvi je tako pojasnilo, da je skladno s to določbo mogoče (novo) zahtevo zavreči tudi v primeru, kadar je o njej že pravnomočno odločeno, če je bila izdana zavrnilna odločba in se dejansko ali pravno stanje, na katero se opira zahtevek, ni spremenilo. V zvezi s slednjim je ugotovilo, da je prvostopenjski organ o s strani tožnika vloženi vlogi za odložitev davčne izvršbe za isti dolg enkrat že odločal in sicer s sklepom DT 4934-95543/2014-4 (07-710-02) z dne 29. 1. 2015 (in ne kot v izpodbijanem sklepu navaja prvostopenjski organ s sklepom in odločbo DT 4291-500713/2015-2 z dne 18. 3. 2015, s katerim je bilo, kot ugotavlja sodišče, odločeno o s strani tožnika podanem predlogu za obročno plačilo davčnih obveznosti - opomba sodišča) in da iz tega sklepa izhaja, da je bila tožnikova vloga zavržena, ker za ugoditev zahtevi ni pravne podlage, saj zakon odloga oziroma zadržanja davčne izvršbe na podlagi vloge zavezanca sploh ne predvideva. Ker je pritožbeni organ na podlagi podatkov v spisu ugotovil, da se pravna podlaga ni spremenila, ravno tako pa se ni spremenilo dejansko stanje, na katero se opira zahtevek, je (tudi iz tega razloga) odločitev prvostopenjskega organa potrdil. Pritožbeni organ je izpodbijani sklep preveril tudi po uradni dolžnosti, pri tem pa kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, ni ugotovil.

3. Tožnik se s takšno odločitvijo ne strinja in predlaga odpravo sklepa ter povrnitev stroškov postopka. Predlaga tudi, da sodišče „opravi ustavnopravno presojo četrtega in petega odstavka 11. člena Zakona o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST-1) oziroma podrejeno, da postopek prekine in sproži pobudo za presojo ustavnosti omenjenega člena glede pravne osebe pri Ustavnem sodišču“.

4. Toži iz vseh tožbenih razlogov po določbah Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ter zaradi kršitev 22. in 25. člena Ustave RS in 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju: EKČP). V tožbi navaja, da je prosil za odlog plačila davčnih obveznosti, ker ne pridobiva nobenih prihodkov in ker ima blokiran račun več let zaporedoma. Davčni organ je tudi opozoril, da bi mu plačilo dajatev povzročilo hujšo gospodarsko škodo. Meni, da izpolnjuje vse kriterije iz 40. in 43. člena Pravilnika o izvajanju Zakona o davčnem postopku, saj je popolnoma plačilno nesposoben, kar je razvidno iz bilance stanja in bilance uspeha. Z izvršitvijo odločb bi mu nastala težko popravljiva škoda, saj bi moral odpustiti večje število delavcev in predlagati stečaj družbe. S plačilom bi nastopilo finančno stanje, zaradi katerega premoženje družbe ne bi več zadoščalo za poplačilo vseh dolgov nasproti upnikom.

5. Tožena stranka je sodišču posredovala upravni spis, na tožbo pa po vsebini ni odgovorila.

7. Po pregledu spisov in izpodbijanega sklepa sodišče sodi, da je izpodbijana odločitev davčnih organov pravilna in skladna z zakonom. Pravilni in skladni z zakonom pa so tudi razlogi izpodbijanega sklepa, zato jih sodišče ne ponavlja, temveč se nanje po pooblastilu iz 71. člena ZUS-1 sklicuje.

8. Predmet tega upravnega spora je izključno odločitev o prošnji tožnika za odložitev izvršitve davčne izvršbe, torej odločitev o odložitvi davčne izvršbe oziroma o zadržanju začete davčne izvršbe, zato tožnik z ugovori, ki se nanašajo na odlog plačila davčnega dolga, v tem upravnem sporu ne more uspeti.

9. Izpodbijan sklep je utemeljen tako v določbi 2. točke kot tudi v določbi 4. točke prvega odstavka 129. člena ZUP. Upravni organ najprej preizkusi zahtevo in jo na podlagi 2. točke prvega odstavka 129. člena ZUP s sklepom zavrže, če vlagatelj v vlogi ne uveljavlja kakšne svoje pravice ali pravne koristi oziroma, če po tem zakonu ne more biti stranka. Upravni organ na podlagi 4. točke prvega odstavka 129. člena ZUP po opravljenem preizkusu zahtevo stranke s sklepom zavrže tudi v primeru, če o isti stvari že teče postopek ali je bilo o njej že pravnomočno odločeno, pa je stranka z odločbo pridobila kakšne pravice ali so ji bile naložene kakšne obveznosti. Enako ravna pristojni organ tudi, če je bila izdana zavrnilna odločba in se dejansko ali pravno stanje, na katero se opira zahtevek, ni spremenilo. Glede na v izpodbijanem sklepu ter odločbi pritožbenega organa vsebovane razloge za sprejeto odločitev, sodišče ocenjuje, da so bili tožniku že s strani obeh finančnih organov ustrezno pojasnjeni razlogi za zavrženje vloge. Z navedenimi razlogi se strinja tudi sodišče.

10. V tej zvezi sodišče poudarja le, da o odlogu davčne izvršbe v zvezi z vloženo pritožbo zoper odmerno odločbo skladno s 87. členom ZDavP-2 davčni organ odloči izključno uradoma, in ne na zahtevo stranke. Enako velja za odločanje o zadržanju začete davčne izvršbe v zvezi z vloženo pritožbo zoper sklep o davčni izvršbi (154. člen ZDavP-2). V primeru, kot je obravnavani, je po presoji sodišča podlaga za sprejem izpodbijane odločitve v določbi 2. točke prvega odstavka 129. člena ZUP v zvezi z določbama 87. in 154. člena ZDavP-2. Končno pa v tej zvezi sodišče še dodaja, da je odlog izvršbe oziroma zadržanje začete izvršbe, o kateri odloča davčni organ uradoma, po naravi stvari mogoč le ob vloženi pritožbi zoper odmerno odločbo oziroma ob vloženi pritožbi zoper sklep o davčni izvršbi, ne pa tudi v primeru pritožbe zoper upravni akt, s katerim se tožniku davek ne nalaga, oziroma s katerim se davčna obveznost prisilno ne izterjuje, kot je to v obravnavanem primeru. Ob takem stanju stvari tudi finančno oziroma premoženjsko stanje, na katero se sklicuje tožnik v tožbi, ter tudi navedbe v smeri povzročanja hujše gospodarske škode, za odločitev v obravnavani zadevi ni relevantno.

11. Tožnik konkretnih ugovorov, ki bi se nanašale na izpodbijano odločitev,  nima, sodišče samo pa nepravilnosti, na katere pazi uradoma, tudi ni ugotovilo. Sodišče je zato tožbo na podlagi določbe prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

12. V zvezi s predlagano „ustavnopravno presojo“ določb ZST-1 sodišče še pripominja, da se o predlogu za oprostitev plačila sodnih taks odloča (in je bilo tudi odločeno) s posebno odločbo. Ker odločitev ne temelji na določbah ZST-1, sodišče tožnikovih navedb v tej zvezi ni presojalo.

13. Odločitev o stroških temelji na določbah četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerih v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

14. Sodišče je odločilo izven glavne obravnave, ker dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijanega sklepa, med strankama ni sporno (prvi odstavek 59. člena ZUS-1). V zadevi je odločilo po sodnici posameznici na podlagi 2. alineje drugega odstavka 13. člena istega zakona.

ZDavP-2 člen 87, 87/2. ZUP člen 129, 129/1, 129/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.