UPRS sodba I U 1005/2016
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-07-20

dr. Boštjan Zalar (preds.), mag. Darinka Dekleva Marguč (poroč.), Liljana Polanec

mednarodna zaščita - pospešeni postopek - očitno neutemeljena prošnja - stopnja intenzivnosti zatrjevanih kršitev - standard preganjanja ali resne škode

Razlika med obravnavanjem prošnje v pospešenem in rednem postopku je predvsem, da pristojnemu organu v okviru pospešenega postopka ni potrebno pridobiti specifičnih informacij o izvorni državi, ki so podrobne, poglobljene in povezane s konkretnim primerom (9. alineja 23. člena ZMZ) in jih vključiti v celovito dokazno oceno v povezavi z izjavami in predloženimi dokazi. Izvedba hitrega postopka pa pristojnega organa kljub temu ne odvezuje od načelne obveznosti oprave osebnega razgovora s prosilcem, saj mora biti ta ob upoštevanju 1. odstavka 45. člena ZMZ opravljen tako v primeru rednega kot tudi pospešenega postopka, opustiti pa ga je mogoče le v izjemnih primerih.

Stališča Ustavnega sodišča ni mogoče razumeti tako togo, da bi že najmanjša ocena stopnje intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic s strani pristojnega organa z namenom, da bi se ugotovilo, ali zatrjevana dejanja ustrezajo pogojem Ženevske konvencije oziroma ZMZ, pomenila, da prošnja tožnika ne more biti očitno neutemeljena. Pri zatrjevanih kršitvah človekovih pravic, za katere prosilec v postopku za priznanje mednarodne zaščite trdi, da predstavljajo preganjanje v smislu Ženevske konvencije oziroma ZMZ, se namreč že po naravi stvari vselej ocenjuje in presoja tudi stopnja intenzivnosti zatrjevanih kršitev, pa to še ne pomeni, da pri tem v nobenem primeru ne more biti ugotovljeno, da prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za priznanje mednarodne zaščite, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ. Lahko se namreč zgodi, da prosilec v postopku zatrjuje takšna dejanja, ki so očitno lažje narave in za prosilca že na prvi pogled (prima facie) ne morejo predstavljati tako hude kršitve človekovih pravic, kot jih zahteva 26. člen ZMZ, oziroma resne škode, kot jo opredeljuje 28. člen ZMZ, ter je zato očitno, da pogojev za priznanje mednarodne zaščite ne izpolnjuje, vendar pa bo pristojni organ takšno oceno seveda lahko sprejel šele po opravljeni začetni oceni intenzivnosti zatrjevanih dejanj oziroma stopnje zatrjevanih kršitev glede na uveljavljan razlog zatrjevanega preganjanja.

Tožbi se ugodi, izpodbijana odločba Ministrstva za notranje zadeve št. 2142-192/2015/15 (1312-15) z dne 1. 3. 2015 (pravilno: 2016) se odpravi in se zadeva vrne toženi stranki v ponoven postopek.

1. Tožena stranka je izpodbijano odločbo izdala v ponovljenem postopku po sodbi Upravnega sodišča št. I U 1755/2015-7 z dne 23. 12. 2015, ki je bila potrjena s sodbo Vrhovnega sodišča št. I Up 21/2016 z dne 3. 2. 2016. Pri odločitvi se je oprla na določili 3. in 13. točke 1. odstavka 55. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ) ter zavrnila tožnikovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite kot očitno neutemeljeno na podlagi ugotovitve, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ, ter da prihaja iz varne izvorne države iz 65. člena v povezavi s 66. členom ZMZ, saj tožnik ni izkazal utemeljenih razlogov, na podlagi katerih bi se štelo, da zaradi njegovih osebnih okoliščin njegova izvorna država zanj ni varna izvorna država.

2. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka povzema, kaj je tožnik navedel v prošnji za mednarodno zaščito z dne 9. 10. 2015 in kaj izhaja iz njegove lastnoročne izjave z dne 8. 10. 2015, policijske depeše PP Ljubljana Vič z dne 8. 10. 2015 ter naknadne pisne dopolnitve prošnje z dne 16. 11. 2015.

3. V nadaljevanju obrazložitve tožena stranka povzema, kaj je tožnik navedel na osebnem razgovoru, ki je potekal dne 15. 2. 2016 v navzočnosti tedanjega pooblaščenca in tolmača za albanski jezik. Pri tem ugotavlja, da je tožnik podajal izrazito skope, nenatančne in posplošene navedbe, kljub temu, da je bil izrecno opozorjen, da mora vse podatke in izjave, s katerimi utemeljuje svojo prošnjo, navesti samostojno, prepričljivo, natančno in po pravici. Tožnik ni pokazal interesa, da bi ponovno navedel razloge, zaradi katerih je zapustil izvorno državo, saj je na posebno vprašanje v zvezi z osebnimi razlogi, zaradi katerih je zapustil izvorno državo, odgovoril zgolj to, da ima probleme na Kosovu in dodal, da vse to že piše v zapisniku. Kljub izrecnemu dodatnemu opozorilu, da naj ponovno navede vse težave, ki jih ima na Kosovu, je tožnik odgovoril le, da imajo 15 let težave z eno družino, iz zapisnika pa je razvidno, da je uradna oseba ves čas vlekla odgovore iz njega ter ga opozarjala, naj natančno in bolj izčrpno odgovarja.

4. Tožena stranka v zvezi z razlogi tožnika za vložitev prošnje za mednarodno zaščito povzema, da je tožnik navedel, da ima njegova družina že 15 let težave z družino K. Spor naj bi nastal zaradi delovnega mesta, saj naj bi tožnikov oče zavzel delovno mesto, ki je pripadalo družini K. Tožena stranka ugotavlja, da čeprav imajo vsi družinski člani tožnika že 15 let spore z družino K., tožnikova družina še vedno živi v izvorni državi na istem naslovu, kot so živeli pred 15 leti. Poleg tega je sam tožnik navedel, da ima stike s svojo družino in da trenutno nimajo težav. Navedel je še, da so tudi ostali člani njegove družine ogroženi, vendar se je zgolj tožnik odločil, da bo zapustil izvorno državo. Tožena stranka poudarja, da se je omenjeni spor začel med tožnikovim očetom in očetom družine K., ki pa oba še vedno živita v izvorni državi, in sicer v različnih krajih, ki sta v medsebojni oddaljenosti 85 km in torej ne živita v neposredni bližini ter tako ne prihajata vsakodnevno v medsebojne stike. Tožnik je poleg tega navedel, da po dopolnjenem 18 letu, torej od leta 2008 naprej, na Kosovu ni imel nobenih težav, saj je bil ves čas doma ali pa izven izvorne države. Med leti 2007 in 2009 je tudi delal v Mitrovici pri podjetju B. in tam ni imel nobenih težav, saj naj bi ga ščitil delodajalec. Tožnik je sicer na vprašanje, če bi lahko živel kje drugje na Kosovu, odgovoril, da se nikjer ne počuti varno, vendar pa te navedbe po presoji tožene stranke ni mogoče oceniti kot verodostojne, saj se tožnik potemtakem ne bi 2 leti zadrževal v Mitrovici in celo delal v gradbenem podjetju. Tožnik je navedel, da v Mitrovici v tem času ni imel nobenih težav, kar kaže na to, da v izvorni državi ni bil preganjan.

5. Tožena stranka v nadaljevanju obrazložitve ugotavlja, da je imel tožnik v Sloveniji v obdobju od 26. 1. 2009 do 5. 11. 2009 izdano dovoljenje za začasno prebivanje iz razloga zaposlitve in da je v tej zvezi sam navedel, da je delal v Tolminu in Ajdovščini. Na vprašanje, zakaj ni že tedaj zaprosil za mednarodno zaščito, je odgovoril, da ni vedel, da lahko zaprosi za mednarodno zaščito. Nadalje v obrazložitvi ugotavlja, da je tožnik v letu 2011 zaprosil za mednarodno zaščito v Nemčiji in tam ostal 2,5 meseca, nato pa je sam zaprosil, da ga vrnejo nazaj na Kosovo zaradi zanj nevzdržnih razmer, in sicer zaradi slabe hrane in čudnih sostanovalcev, s katerimi je bil zaprt. Tožena stranka iz navedenega sklepa, da v izvorni državi tožnik ni imel težav, saj se v primeru, če bi bil v izvorni državi resnično ogrožen, zagotovo ne bi vrnil nazaj na Kosovo, temveč bi za mednarodno zaščito zaprosil takoj, ko je imel za to prvo možnost. Tožena stranka ta zaključek utemeljuje tudi z ugotovitvijo, da je tožnik v letu 2013 odšel še na Madžarsko in dne 8. 2. 2015 tam zaprosil za mednarodno zaščito, vendar pa je zaradi slabih razmer na Madžarskem ostal samo 12 dni in se nato vrnil na Kosovo, kjer je bival vse do oktobra 2015. Tožena stranka ne sprejema opravičil tožnika, da ni vedel, da lahko zaprosi za mednarodno zaščito že v Republiki Sloveniji, saj tudi v Nemčiji in na Madžarskem ni počakal na odločitev pristojnega organa, ampak se je raje vrnil domov.

6. Tožena stranka poudarja, da je neverjetno, da bi se tožnik po enoletnem obisku Republike Slovenije ob zatrjevanih grožnjah v izvorni državi vrnil nazaj na Kosovo, saj je to za osebo, ki naj bi bila v tej izvorni državi preganjana, skrajno nenavadno. Tožena stranka zato ne more sprejeti za verjetno, da bi bilo preganjanje tožnika v izvorni državi resnično tako hudo, kot skuša to prikazati tožnik. Bistvenega in odločilnega pomena je dejstvo, da se je tožnik v času, ko naj bi mu v izvorni državi grozilo preganjanje, vedno znova spet vrnil domov. Tožena stranka poleg tega ugotavlja, da je tožnik na osebnem razgovoru podal drugačne podatke v zvezi s pretepom, in sicer je pri podaji prošnje povedal, da so ga prvič želeli pretepsti, ko je bil star 17 let, na osebnem razgovoru pa je povedal, da je bil prvič pretepen leta 2003, nazadnje pa leta 2007. Tožnik je pretep predstavil povsem pavšalno in zadnjega pretepa tudi ni prijavil policiji, zaradi česar tožena stranka sklepa, da omenjeni dogodek ni bil tako resne narave, saj bi bilo sicer od tožnika vsekakor moč pričakovati, da v zvezi z dogodkom ukrepa in ga prijavi pristojnim oblastem. Ker tožnik dogodka ni prijavil oblastem, tudi ni dokazano, da mu izvorna država noče oziroma ni sposobna nuditi zaščite. Tožena stranka glede na navedeno ugotavlja, da tožnik ni uspel izkazati dejanja, ki ustreza vsebini pravnega standarda preganjanja, saj ni izkazal nobene takšne okoliščine, ki bi kazala na njegovo ogroženost, prav tako pa ob svojih navedbah ni niti pojasnil svojih subjektivnih občutkov. Glede zatrjevanih groženj, ki naj bi jih tožnik dobival v izvorni državi, tožena stranka ugotavlja, da je tožnik navedel zgolj en dogodek, ki ga ni uspel konkretizirati in pojasniti. Nazadnje so mu grozili leta 2014, tožnik pa ni uspel celovito predstaviti, kako te grožnje potekajo, kdaj natančno jih je prejemal in kolikokrat ter kako se je pri tem počutil. Navajanje zgolj enega dogodka, iz katerega tudi ni razvidno, da je bil prosilec resno ogrožen, ni mogoče šteti za dejanja, ki ustrezajo vsebini pravnega standarda preganjanja, ki bi bilo ponavljajoče, resno in hudo do te mere, da bi ga bilo mogoče šteti za preganjanje. Prav tako tožnikov subjektivni strah na objektivne okoliščine ni izkazan s konkretnimi in neposrednimi grožnjami. Tožena stranka zato zaključuje, da tožnik glede na 26. člen ZMZ ni navedel niti enega dogodka oziroma razloga, ki bi ga bilo mogoče vrednotiti kot preganjanje oziroma ni navedel nobenih relevantnih dejanj in okoliščin, katerih intenzivnost bi bilo mogoče šteti za preganjanje v smislu 26. člena ZMZ.

7. V zvezi s pogoji za priznanje statusa subsidiarne zaščite tožena stranka navaja, da je iz navedb tožnika razvidno, da so dogodke do leta 2004 prijavili na policijo, kasneje pa ne več, ter zato ugotavlja, da tožnik v postopku ni izkazal, da mu država ni sposobna nuditi zaščite oziroma mu je noče nuditi. Tožnikova izjava, da se ni nič spremenilo in da so se mu na policiji posmehovali, nima nobene teže, iz tožnikovih izjav pa je poleg tega razvidno, da naj bi tožnik dogodke prijavil le do leta 2004, kar je do pred več kot 11 leti, po tem pa je še zmeraj bival v državi in jo večkrat zapustil ter se vanjo vračal. Tožnik pretepa, ki se je zgodil leta 2008, ni prijavil na policijo, zato tožena stranka sklepa, da dogodek ni bil tako resne narave, saj bi bilo v nasprotnem primeru od tožnika pričakovati, da v zvezi z dogodkom ukrepa. Zgolj navedbe, da policija ni naredila nič, pa nimajo podlage, saj tožnik od leta 2004 ni prijavil ničesar policiji in tako ni dokazano, da v izvorni državi nima notranje zaščite. V kolikor bi bil prosilec resno ogrožen, bi dogodke nedvomno prijavil na policijo, pa tega ni storil. Tožena stranka zaključuje, da tožnik ob vrnitvi v izvorno državo ne bi bil podvržen smrtni kazni ali usmrtitvi, ne bi bil izpostavljen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju ali kazni, na Kosovu pa tudi ne poteka mednarodni ali notranji oboroženi spopad, ki bi lahko zaradi samovoljnega nasilja pomenil resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilistov (1., 2. in 3. alineja 1. odstavka 28. člena ZMZ).

8. Tožena stranka se nazadnje sklicuje na Odlok Vlade RS o določitvi seznama varnih izvornih držav, ki je začel veljati dne 20. 2. 2016 in ki med varne izvorne države uvršča tudi Kosovo. Navaja, da je že obrazložila, zakaj dogodki, ki jih je predstavil tožnik, ne predstavljajo takšne osebne okoliščine tožnika, da bi bilo mogoče šteti, da Kosovo zanj osebno ni varna izvorna država. Po vsem navedenem zaključi, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, ki jih določata 26. in 28. člen ZMZ, ter da tožnik prihaja iz varne izvorne države, zaradi česar je mogoče njegovo prošnjo zavrniti kot očitno neutemeljeno.

9. Tožnik zoper navedeno odločitev vlaga tožbo zaradi nepravilne uporabe materialnega prava, kršitev določb postopka in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. V tožbi navaja, da v obravnavanem primeru niso bili izpolnjeni pogoji za odločanje tožene stranke v pospešenem postopku, saj že iz njegovih izjav očitno izhaja, da gre za preganjanje. V postopku je namreč povedal, da je izpostavljen napadom in maščevanju družine K., ki mu grozi tudi s smrtjo.

10. Tožnik zatrjuje pripadnost posebni družbeni skupini, saj je tarča napada zaradi krvnega maščevanja družine K. Policiji in pravosodnim organom ne zaupa zaradi korupcije, napadov pa z družino policiji niso prijavili zaradi neukrepanja pravosodnih organov. Navaja, da zatrjevana dejanja, ki jim je bil izpostavljen v matični državi, pomenijo dejanja fizičnega in psihičnega nasilja, smrti oziroma krvnega maščevanja in diskriminatorne pravosodne ukrepe. Njegova družina je še vedno ogrožena in tožnik s tem v zvezi pojasnjuje, da se družinski člani zadržujejo doma ter da je še v letu 2015 družina K. skušala povoziti njegovega brata. Družina tožnika in on sam imajo vedno težave, ko se srečajo z družino K. Dejstvo, da je tožnik po 18. letu odšel iz Kosova, potrjuje, da je bil preganjan, ko pa je bil v vmesnem času doma, se je skrival. Vseskozi je dobival grožnje in uspel je opisati tudi dogodek, ki se je zgodil leta 2014. Ni vedel, da lahko leta 2009 prosi za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji.

11. Tožnik pojasnjuje, da ni podajal drugačnih navedb v zvezi s pretepom, in navaja, da so ga prvič pretepli leta 2003, zadnjič pa leta 2007. Trdi, da niso utemeljeni zaključki tožene stranke, da zadnji incident ni tako resne narave, ker bi ga sicer prijavil policiji, ki bi ga lahko zaščitila, saj je prej zatrjeval, da policija ni uspešna pri posredovanju. Tožnik je vseskozi zatrjeval, da mu organi pregona ne nudijo zaščite, tekom postopka pa je prikazal objektivne okoliščine ogrožanja in subjektivne znake, ki so se kazali v bežanju in skrivanju pred družino K.

12. Tožnik se poleg tega ne strinja z oceno tožene stranke, da je Kosovo zanj varna država. Zgolj posplošeno sklicevanje na Odlok z dne 19. 2. 2016, v katerem je zajeta tudi tožnikova izvorna država, ne zadosti standardu, da je izvorna država varna za tožnika, saj je treba upoštevati njegov individualen položaj. Podani so utemeljeni dvomi, da bi bil tožnik v izvorni državi preganjan, država pa mu ne more nuditi zaščite.

13. V zvezi z odločitvijo tožene stranke glede subsidiarne zaščite tožnik navaja, da je družina dogodke policiji prijavljala, ko je bil tožnik še otrok, zato se ni mogel pozanimati o poteku preiskave, kasneje pa prijav ni bilo več. Država tožniku ne more nuditi zašite, saj so se jim na policiji posmehovali, prisotna pa je tudi obsežna korupcija. Tožena stranka ne obrazloži, zakaj so te trditve tožnika brez teže. Tožnik zatrjuje tudi, da zaščita, tudi če bi bila, ni učinkovita, in se pri tem sklicuje na poročilo Human Rights Watch. Ocena o neupravičenosti do subsidiarne oblike zaščite v celoti temelji na trditvah o poznavanju razmer na Kosovu, ki pa jih ni mogoče preveriti, saj ob tem ni izpostavljena nobena konkretna informacija, do katere bi se tožnik lahko opredelil, oziroma, ki bi jo sodišče presojalo.

14. V tožbenem zahtevku tožnik sodišču predlaga, da naj izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženi stranki v ponovni postopek.

15. Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe ob sklicevanju na obrazložitev izpodbijane odločbe, za katero meni, da je zakonita in pravno pravilna, zato pri njej v celoti vztraja, sodišču pa predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

17. V obravnavani zadevi je predmet sodne presoje uvodoma navedena dokončna odločba o zavrnitvi prošnje tožnika za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju RS) v pospešenem postopku na podlagi določil 3. in 13. točke 1. odstavka 55. člena ZMZ kot očitno neutemeljene. Navedena zakonska podlaga toženi stranki omogoča zavrnitev prošnje prosilca za mednarodno zaščito v pospešenem postopku, če je med drugim očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ (3. točka 1. odstavka 55. člena ZMZ), oziroma če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 65. člena ZMZ (13. točka 1. odstavka 55. člena ZMZ).(1)

18. Sodišče je v obravnavani zadevi že odločalo, in sicer je prvič s sodbo I U 1755/2015-7 z dne 23. 12. 2015 ugodilo tožbi in odpravilo tedaj izpodbijano odločbo, ki je bila prav tako izdana v pospešenem postopku in je temeljila na 3. in 4. točki 1. odstavka 55. člena ZMZ, saj tožena stranka v postopku s tožnikom ni opravila osebnega razgovora in je s tem po presoji sodišča kršila pravila postopka ter je (lahko) pomanjkljivo oziroma nepopolno ugotovila dejansko stanje. Vrhovno sodišče je pravilnosti sprejete odločitve pritrdilo dne 3. 2. 2016 s sodbo I Up 21/2016. Pri drugem odločanju je Upravno sodišče s sodbo I U 405/2016 z dne 6. 4. 2015 tožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno, Vrhovno sodišče pa je s sodbo I Up 180/2016 z dne 5. 7. 2016 po pritožbi tožeče stranke sodbo Upravnega sodišča razveljavilo in zadevo vrnilo naslovnemu sodišču, da opravi nov postopek.

19. Vrhovno sodišče je v obrazložitvi odločitve I Up 180/2016 z dne 5. 7. 2016 navedlo, da pomeni odločanje v pospešenem postopku izjemo od odločanja v rednem postopku ter pri tem opozorilo na stališče Ustavnega sodišča iz odločbe Up-96/09 z dne 9. 7. 2009, da je na podlagi 3. točke 55. člena ZMZ lahko prošnja za mednarodno zaščito na primer zavrnjena, čeprav bi prosilčeve navedbe lahko pomenile preganjanje, vendar je na podlagi dejstev in okoliščin iz 5. do 8. alineje 23. člena ZMZ (dokazi in podatki, s katerimi razpolaga upravni organ, ter splošne informacije) očitno, da v konkretnem primeru ne more iti za preganjanje. Navedlo je, da je Ustavno sodišče v zadevi Up-96/09 poudarilo, da če mora pristojni organ ocenjevati in presojati stopnjo intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic v skladu s pogoji, določenimi v Ženevski konvenciji oziroma ZMZ, ni mogoče sklepati, da je v konkretnem primeru očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito. Pritožnik je v obravnavanem primeru trdil, da pogoji za odločanje v  pospešenem postopku niso izpolnjeni, zaradi česar bi moralo sodišče prve stopnje o tem zavzeti stališče, a tega ni storilo, zato sodbe ni mogoče preizkusiti. Iz argumentov prvostopenjskega sodišča naj bi izhajalo, da se je tožnik med leti 2009 in 2015 večkrat vračal na Kosovo, kjer še vedno živijo vsi člani njegove družine, ki v zadnjem času ne doživljajo groženj s strani družine K. Tožnik naj ne bi izkazal, zakaj Kosovo za njega ni varna država, če pa bi mu resnično grozila resna škoda iz 28. člena ZMZ, se ne bi tolikokrat vrnil nazaj v izvorno državo. Navedeno po presoji Vrhovnega sodišča ne daje odgovora na vprašanje, zakaj je sodišče prve stopnje štelo, da je kljub drugačnim tožbenim navedbam očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ, to je, zakaj meni, da opisani dogodki glede fizičnih napadov in groženj sami po sebi ne morejo pomeniti preganjanja v smislu Ženevske konvencije (26. člen ZMZ).

20. Vrhovno sodišče je navedlo tudi, da lahko prosilec v primeru, ko država članica prosilčevo državo opredeli kot varno državo, to izpodbija z navedbo dejstev ali predložitvijo dokazov, ki utemeljujejo sklep, da bi bil lahko v primeru vrnitve preganjan kljub splošni pozitivni situaciji v državi. Pritožnik je v obravnavanem primeru oporekal temu, da je Kosovo zanj varna država, z zatrjevanjem obstoja nasilja in s tem povezanega nedelujočega sistema državne zaščite v primerih meddružinskih sporov (v tožbi naj bi omenjal celo krvno maščevanje). Do tega se prvostopenjsko sodišče ni opredelilo, zaradi česar sodbe ni bilo mogoče preizkusiti.

21. Sodišče v ponovljenem postopku ugotavlja, da je tožena stranka v upravnem postopku sicer spoštovala navodila Upravnega sodišča iz sodbe I U 1755/2015-7 z dne 23. 12. 2015 ter je s tožnikom v okviru pospešenega postopka opravila osebni razgovor, vendar pa je mogoče ob upoštevanju poudarkov Vrhovnega sodišča iz sodbe I Up 180/2016 z dne 5. 7. 2016 ter konkretnih trditev, ki jih je tekom postopka podal tožnik, ugotoviti, da v obravnavani zadevi pospešeni ugotovitveni postopek ni zadostil vsem procesnim garancijam, ki veljajo za redni ugotovitveni postopek.

22. Glede postopka odločanja o prošnjah za mednarodno zaščito je sodišče v primerljivih zadevah že večkrat, med drugim v zadevi I U 846/2014 z dne 20. 8. 2014, izrazilo stališče, da mora pristojni organ o prošnji za mednarodno zaščito praviloma odločiti v rednem postopku, le izjemoma in če so za to izpolnjeni zakonski pogoji, pa lahko odloča v pospešenem ali v posebnih postopkih. Namen pospešenega postopka je hitro obravnavati očitno neutemeljene prošnje zato, da je v očitnih primerih čas negotovosti prosilca za mednarodno zaščito čim krajši. ZMZ v 54. členu določa, da pristojni organ lahko odloči o prošnji v pospešenem postopku le v primeru, če se da dejansko stanje v celoti ugotoviti na podlagi dejstev in okoliščin iz 1. do 8. alineje 23. člena ZMZ, razloge za zavrnitev prošnje v pospešenem postopku pa zakon taksativno našteva v 55. členu. Razlika med obravnavanjem v pospešenem in rednem postopku je glede na navedeno pravno podlago predvsem, da pristojnemu organu v okviru pospešenega postopka ni potrebno pridobiti specifičnih informacij o izvorni državi, ki so podrobne, poglobljene in povezane s konkretnim primerom (9. alineja 23. člena ZMZ) in jih vključiti v celovito dokazno oceno v povezavi z izjavami in predloženimi dokazi. Izvedba hitrega postopka pa pristojnega organa kljub temu ne odvezuje od načelne obveznosti oprave osebnega razgovora s prosilcem, saj mora biti ta ob upoštevanju 1. odstavka 45. člena ZMZ opravljen tako v primeru rednega kot tudi pospešenega postopka, opustiti pa ga je mogoče le v izjemnih primerih.(2)

23. Zakon pristojnemu organu odločanje v pospešenem postopku med drugim omogoča v primerih, ko je očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ (3. točka 1. odstavka 55. člena ZMZ). Glede omenjene pravne podlage iz starejše ustavno sodne prakse (odločbe Up-1187/06-15 z dne 19. 10. 2006, Up-2214/06-14 z dne 20. 9. 2007 in  Up-96/09 z dne 9. 7. 2009) izhaja že citirano stališče, da „v primeru, če mora pristojni organ ocenjevati in presojati stopnjo intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic v skladu s pogoji, določenimi v Ženevski konvenciji oziroma ZMZ, ni mogoče sklepati, da je v konkretnem primeru očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito„. Ustavno sodišče je v svojih odločbah navedlo, da  je treba pogoje za odločanje v pospešenem postopku razlagati restriktivno, saj gre za izjemo od odločanja v rednem postopku, s čimer se naslovno sodišče strinja. Vendar prej citiranega stališča Ustavnega sodišča ni mogoče razumeti tako togo, da bi že najmanjša ocena stopnje intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic s strani pristojnega organa z namenom, da bi se ugotovilo, ali zatrjevana dejanja ustrezajo pogojem Ženevske konvencije oziroma ZMZ, pomenila, da prošnja tožnika ne more biti očitno neutemeljena. Pri zatrjevanih kršitvah človekovih pravic, za katere prosilec v postopku za priznanje mednarodne zaščite trdi, da predstavljajo preganjanje v smislu Ženevske konvencije oziroma ZMZ, se namreč že po naravi stvari vselej ocenjuje in presoja tudi stopnja intenzivnosti zatrjevanih kršitev, pa to še ne pomeni, da pri tem v nobenem primeru ne more biti ugotovljeno, da prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za priznanje mednarodne zaščite, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ. Lahko se namreč zgodi, da prosilec v postopku zatrjuje takšna dejanja, ki so očitno lažje narave in za prosilca že na prvi pogled (prima facie) ne morejo predstavljati tako hude kršitve človekovih pravic, kot jih zahteva 26. člen ZMZ, oziroma resne škode, kot jo opredeljuje 28. člen ZMZ, ter je zato očitno, da pogojev za priznanje mednarodne zaščite ne izpolnjuje, vendar pa bo pristojni organ takšno oceno seveda lahko sprejel šele po opravljeni začetni oceni intenzivnosti zatrjevanih dejanj oziroma stopnje zatrjevanih kršitev glede na uveljavljan razlog zatrjevanega preganjanja.

24. Ni mogoče torej brezpogojno sprejeti stališča, da v primeru, ko se opravi ocena in presoja stopnja intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic v skladu s pogoji, določenimi v Ženevski konvenciji oziroma ZMZ, v nobenem primeru ni mogoče sklepati, da je v konkretnem primeru očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, temveč je presoja o tem, kdaj gre za očitno neutemeljeno prošnjo in kdaj je dejansko potrebno opraviti poglobljeno presojo stopnje intenzivnosti zatrjevanih kršitev v rednem postopku, odvisna od okoliščin vsakega konkretnega primera in trditev, ki jih poda prosilec za mednarodno zaščito v postopku. Le v primeru, če so trditve prosilca takšne, da je kljub zatrjevanim kršitvam človekovih pravic mogoče že na prvi pogled in brez poglobljene analize oceniti, da so zatrjevana dejanja tako neintenzivna in neizrazita, da očitno ne dosegajo standarda preganjanja ali resne škode po ZMZ, potem bo mogoče prošnjo prosilca  zavrniti v pospešenem postopku kot očitno neutemeljeno na podlagi 3. točke 1. odstavka 55. člena ZMZ. V nasprotnem primeru, ko torej neintenzivnost dejanj ni tako očitna, pa bo potrebno opraviti redni postopek in v okviru ugotavljanja dejanskega stanja z natančnejšo analizo njegovih izjav in morebitnih drugih dokazov ter vsekakor informacij o stanju v izvorni državi ugotoviti, ali so zatrjevane kršitve človekovih pravic zares takšne, da bi lahko utemeljevale podelitev mednarodne zaščite.

25. Sodišče po povedanem v obravnavanem primeru ugotavlja, da je tožena stranka s tožnikom sicer opravila osebni razgovor, vendar pa na podlagi zbranega gradiva (predvsem podatkov in izjav iz prošnje ter informacij, pridobljenih na osebnem razgovoru, kot to določata 1. in 2. alineja 1. odstavka 23. člena ZMZ) ni imela podlage, da bi prošnjo tožnika zavrnila kot očitno neutemeljeno v okviru pospešenega postopka skladno s 54. členom ZMZ. Izjave tožnika ob podaji prošnje in na osebnem razgovoru namreč same po sebi niso bile takšne, da bi bilo mogoče že na prvi pogled oceniti, da so zatrjevano nasilje in prejete grožnje s strani družine K. tako izrazito neintenzivni, da je mogoče šteti, da tožnik očitno ne izpolnjuje pogojev za priznanje mednarodne zaščite, kot jih določata 26. in 28. člen ZMZ. Tožnik je tako zatrjeval, da je zaradi spora v zvezi z delovnim mestom družina K. najprej pretepla njegovega očeta, potem je tožnikov brat B.B. pretepel enega od njih, nato pa so oni pretepli tožnikovega brata B.B. Tožnik je na osebnem razgovoru povedal, da so ga prvič pretepli leta 2003, ko je utrpel podplutbe na telesu in so mu zlomili zobe, težave z družino K. pa je imel vse do 18. leta. Kjerkoli so ga srečali, so ga pretepli in tudi ko je bil star 17 let, so ga zelo pretepli in so mu tudi rekli, da ga bodo ubili, ko bo star 18 let. Ko je bil na Kosovu, je šel malokrat ven in ko so se z družino K. srečali, so šli nad njega in je zbežal. Družina tožnika je nasilje policiji nekajkrat prijavila do leta 2004, a se ni nič spremenilo, tožnik pa dogodkov oblastem ni prijavil, ker se jim posmehujejo in ne ukrepajo.

26. Opisane trditve tožnika, ki se nanašajo na zatrjevanje hujšega fizičnega nasilja in grožnje s smrtjo, po presoji sodišča ne omogočajo prima facie zaključka, da zatrjevana dejanja ne dosegajo standarda preganjanja ali resne škode iz 26. oziroma 28. člena ZMZ. To potrjuje tudi sama obrazložitev tožene stranke v izpodbijani odločbi, ko na straneh 8 do 11 opravi poglobljeno analizo tožnikovih izjav z namenom, da lahko utemelji, da preganjanje tožnika v izvorni državi oziroma resna škoda, ki naj bi grozila tožniku, nista bila tako huda, kot se trudi prikazati tožnik. V primerih, ko je potrebna tako natančna analiza in presoja stopnje intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic v skladu s pogoji, določenimi v ZMZ, kot jo je opravila tožena stranka v konkretnem primeru, po prepričanju sodišča ni mogoče trditi, da je očitno, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, in odločiti v pospešenem postopku. V konkretnem primeru bi bilo zato treba izpeljati redni postopek in ob upoštevanju vseh dejstev in okoliščin, kot jih določa 23. člen ZMZ, tudi ob upoštevanju neprerekanega dejstva, da se je tožnik v obdobju med leti 2009 in 2015 večkrat prostovoljno vračal na Kosovo (še posebej v luči 4. točke 1. odstavka 107. člena ZMZ, 1(c). točke 11. člena Direktive 2011/95/EU oziroma  določila 1.C(4). točke 1. člena Ženevske konvencije o statusu beguncev), ter specifičnih informacij o izvorni državi, ki so podrobnejše in poglobljene glede zaščite pred krvnim maščevanjem na Kosovu (9. točka 23. člena ZMZ), presoditi, ali prosilec izpolnjuje zakonsko določene pogoje za priznanje mednarodne zaščite. Tožena stranka je glede na navedeno v konkretnem primeru preuranjeno odločila, da prošnjo tožnika kot očitno neutemeljeno zavrne na podlagi 3. točke 1. odstavka 55. člena ZMZ v povezavi s 13. točko 1. odstavka 55. člena ZMZ, češ da je izvorna država za tožnika varna v smislu 65. člena ZMZ. Pogoja za uporabo koncepta varne države sta namreč skladno s 66. členom ZMZ dejstvo, da ima prosilec državljanstvo te države ali je oseba brez državljanstva in je imel v tej državi običajno prebivališče, ter okoliščina, da prosilec ni izkazal utemeljenih razlogov, zaradi katerih bi se štelo, da zaradi osebnih okoliščin ta država zanj ni varna izvorna država, kar je izpostavilo že Vrhovno sodišče v sodbi I Up 180/2016, saj je tožnik v obravnavanem primeru nasprotoval dejstvu, da je Kosovo zanj varna država in s tem v zvezi zatrjeval obstoj nasilja s strani družine K., opozarjal na nedelujoč sistem državne zaščite v primerih meddružinskih sporov in v tožbi omenjal celo krvno maščevanje. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je tožena stranka njegove navedbe zavrnila s sklicevanjem na Odlok Vlade RS o določitvi seznama varnih izvornih držav, ki je bil objavljen dne 19. 2. 2016, ki med državami, ko so razglašene za varne izvorne države, našteva tudi Republiko Kosovo, dogodki, ki jih je predstavil tožnik, pa po njenem, preveč pavšalnem mnenju, ne predstavljajo takšne osebne okoliščine tožnika, da bi bilo mogoče šteti, da Kosovo zanj ni varna izvorna država.

27. V obravnavanem primeru ni mogoče spregledati dejstva, da iz obrazložitve javno objavljenega predloga za obravnavo Odloka o določitvi seznama varnih izvornih držav z dne 15. 2. 2016 izhaja, da se v primerih krvnega maščevanja na podlagi preučenih informacij koncept varne izvorne države za Kosovo ne bi smel uporabljati, saj policija ni dovolj učinkovita pri nudenju zaščite ali preprečevanju tovrstnega nasilja. Predlog navaja, da na Kosovu ni institucij, ki bi se ukvarjale s problematiko krvnega maščevanja, dokumentirani pa so tudi primeri krvnega maščevanja, ki so jih vpleteni med leti 2010 in 2013 naznanili kosovskim oblastem, pa le-te niso primerno odreagirale ali pa groženj družine, ki jo je prizadelo krvno maščevanje, sploh niso vzeli resno. Glede na to, da je v obravnavanem primeru smiselno zatrjevano prav krvno maščevanje in neučinkovitost represivnih organov pri pregonu kaznivih dejanj, po oceni sodišča ni mogoče že v pospešenem postopku brez preučitve ustreznih informacij o izvorni državi in podrobnih specifičnih informacij, ki so po možnosti primerljive s konkretnim primerom, ugotoviti, da je Kosovo za tožnika varna država, saj so razlogi, ki jih je navajal tožnik, takšni, da bi lahko utemeljevali zaključek, da Kosovo zanj ni varna izvorna država. Tožena stranka glede na navedeno ni mogla že v pospešenem postopku, brez upoštevanja specifičnih informacij o stanju v izvorni državi v dokazni oceni, uporabiti koncepta varne izvorne države in prošnje tožnika iz tega razloga zavrniti kot očitno neutemeljene.

28. Sodišče je glede na vse obrazloženo ugotovilo, da bi v konkretnem primeru tožena stranka morala izpeljati redni postopek, v katerem bi ob upoštevanju vseh dejstev in okoliščin, kot jih določa 23. člen ZMZ, presodila, ali tožnik izpolnjuje pogoje za priznanje statusa begunca oziroma subsidiarne zaščite ali ne. Neupoštevanje postopkovnih pravil je lahko vplivalo na zakonitost oziroma pravilnost sprejete odločitve, saj tožena stranka zaradi odločanja v pospešenem postopku, kjer se upoštevajo samo informacije iz 1. do 8. alineje 23. člena ZMZ, ni pridobila specifičnih informacij o izvorni državi, ki so podrobne, poglobljene in morebiti primerljive s konkretnim primerom, predvsem kar zadeva zatrjevane neučinkovitosti kosovske policije, zaradi česar opisana postopkovna kršitev predstavlja bistveno kršitev določb postopka po 2. točki 1. odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

29. Sodišče je upoštevaje navedeno na podlagi 3. in posledično 2. točke 1. odstavka 64. člena ZUS-1 tožbi tožnika ugodilo tako, da je izpodbijano odločbo odpravilo in zadevo vrnilo toženi stranki v ponovni postopek, saj je spoznalo, da niso bila upoštevana pravila postopka in je bilo posledično nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, to pa je lahko vplivalo tudi na pravilno uporabo materialnega prava. Sodišče je zadevo vrnilo v ponovno odločanje toženi stranki, ker v obravnavani zadevi ni bilo pogojev za zavrnitev tožbe, sodišče pa tudi ni samo odpravilo storjenih kršitev, predvsem zaradi spoštovanja načela delitve oblasti in upoštevanja ustavnega koncepta upravnega spora (157. člen Ustave RS v zvezi z 46(3). členom Procesne direktive II v situaciji, ko Upravno sodišče tožbi ugodi zaradi procesnih kršitev in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja), po katerem Upravno sodišče na splošno ne prevzema pristojnosti upravnih organov pri odločanju v azilnih zadevah. Tožena stranka bo morala v ponovljenem postopku izpeljati redni postopek, v katerem bo, glede na to, da tožnik v postopku ni predložil nobenih dokazil, morala opraviti oceno verodostojnosti tožnikovih izjav v skladu s shemo kriterijev, dejavnikov in standardov za oceno verodostojnosti prosilcev, kot je uveljavljena v upravnosodni praksi po odločitvah v zadevah I U 979/2009 z dne 19. 8. 2009 in I U 787/2012 z dne 29. 8. 2012 in ki jo je načeloma sprejelo tudi Vrhovno sodišče v sodbi I Up 471/2012 z dne 18. 12. 2012, nato pa s preučitvijo vseh dejstev in okoliščin, vključno z ustreznimi informacijami o izvorni državi in specifičnimi informacijami, ki so povezane s konkretnim primerom, oceniti, ali tožnik izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite.

Tožena stranka je izpodbijano odločbo sprejela dne 1. 3. 2016, kar je bilo pred uveljavitvijo sedaj veljavnega ZMZ-1. Odločitev zato temelji na določbah takrat veljavnega ZMZ, v luči katerega je zakonitost in pravilnost odločitve tožene stranke presojalo tudi sodišče v tem upravnem sporu.

Sodišče je že večkrat, med drugim v zadevi I U 1876/2015 z dne 20. 1. 2016, ki je bila potrjena s sodbo Vrhovnega sodišča I Up 43/2016 z dne 9. 3. 2016, glede določb ZMZ o opustitvi osebnega razgovora sprejelo stališče, da določbe ZMZ niso bile usklajene z zahtevami veljavne Procesne direktive II (Direktiva 2013/32/EU o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (prenovitev)), čeprav se je rok za implementacijo omenjene direktive v slovenski pravni red iztekel že julija 2015. Navedlo je, da so zahteve veljavne Procesne direktive II glede obveznosti osebnega razgovora večje kot po prej veljavni Procesni direktivi I in od določb ZMZ ter opozorilo, da pospešeno obravnavanje prošnje po Procesni direktivi II ne pomeni odločanja o prošnji brez osebnega razgovora. Pri tem se je sklicevalo na določilo 31(8). člena Procesne direktive II, ki določa, da se prošnje obravnavajo pospešeno v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II direktive, v

okviru katerega 14. člen določa obveznost oprave osebnega razgovora s prosilcem.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.