UPRS Sodba IV U 111/2016-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2018-09-19

Melita Ambrož (preds.), Edvard Ermenc (poroč.), Violeta Tručl

dovoljenje za stalno prebivanje - pogoji za izdajo dovoljenja - neprekinjeno bivanje v RS

Sodišče sledi ugotovitvi obeh upravnih organov, da tožnik v času odločanja o prošnji za izdajo dovoljenja za njegovo stalno prebivanje v Republiki Sloveniji ni prebival na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje, kar izhaja iz uradnih evidenc, ki jih pristojni upravni organi vodijo na podlagi prvega odstavka 110. člena ZTuj-2. Že iz tega razloga se sodišče strinja z zaključkom obeh upravnih organov, da v konkretnem primeru niso izpolnjeni predpisani zakonski pogoji za izdajo zaprošenega dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji po prvem odstavku 52. člena ZTuj-2.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Upravna enota Žalec (v nadaljevanju prvostopenjski upravni organ) je z izpodbijano odločbo prošnjo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje v Republiki Sloveniji za tujca A.A., v tem upravnem sporu tožnika, zavrnila (točka 1 izreka) in ugotovila, da posebni stroški v postopku izdaje te odločbe niso nastali (točka 2 izreka).

2. Prvostopenjski upravni organ je svojo odločitev utemeljil na ugotovitvi, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, ker v Republiki Sloveniji ne prebiva zakonito na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje oziroma potrdila o vloženi prošnji za izdajo ali podaljšanje nadaljnjega dovoljenja za začasno prebivanje. Tožnik je namreč vložil prošnjo za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela pri navedenem prvostopenjskem upravnem organu 25. 4. 2014. O prošnji je bilo pravnomočno odločeno z zavrnilno odločbo tega organa, št. 214-304/2014-21 z dne 23. 6. 2015. Obvestilo o prispeli pošiljki je bilo tožniku vloženo v hišni predalčnik 26. 6. 2015, poštna pošiljka pa je bila vložena v hišni predalčnik 13. 7. 2015, zato se skladno z 87. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) šteje za vročeno 11. 7. 2015. Odločba je postala pravnomočna 28. 7. 2015. Prvostopenjski upravni organ je tožnika z dopisom z dne 18. 4. 2016 seznanil z navedenimi ugotovitvami in mu dal možnost, da se lahko izreče o ugotovljenih dejstvih in okoliščinah. Ker navedbe tožnika v pisni izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so po njegovem mnenju pomembne za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, niso spremenile ugotovitev prvostopenjskega upravnega organa, je slednji tožnikovo prošnjo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje v Republiki Sloveniji zavrnil.

3. Tožnik je zoper navedeno odločbo vložil pritožbo, ki jo je Ministrstvo za notranje zadeve kot drugostopenjski upravni organ zavrnilo. V obrazložitvi svoje odločitve je drugostopenjski upravni organ ugotovil, da je predmetna odločitev prvostopenjskega upravnega organa zakonita in utemeljena v določbi 52. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2), ker tožnik ne izpolnjuje pogoja iz navedenega člena tega zakona, ki določa, da mora tujec v Republiki Sloveniji neprekinjeno dejansko prebivati pet let in imeti ves ta čas tudi izdana dovoljenja za začasno prebivanje ali potrdila o vloženi prošnji za podaljšanje ali izdajo nadaljnjega dovoljenja za začasno prebivanje ali potrdila o vloženi prošnji za izdajo prvega dovoljenja za začasno prebivanje, ki po ZTuj-2 veljajo kot dovoljenje za začasno prebivanje do dokončne odločitve o prošnji za podaljšanje ali izdajo nadaljnjega dovoljenja za začasno prebivanje oziroma za izdajo prvega dovoljenja za začasno prebivanje. Tožnik je imel v petletnem obdobju pred odločitvijo prvostopenjskega organa dovoljenje za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela le do 11. 5. 2014, od takrat dalje pa tožnik v Republiki Sloveniji nima izdanega dovoljenja za začasno prebivanje, kar izkazuje uradna evidenca. Tožnik je sicer imel izdano potrdilo o vloženi prošnji za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela, in sicer na podlagi dne 25. 4. 2014 vložene prošnje za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela, vendar je bila ta prošnja z odločbo prvostopenjskega upravnega organa z dne 23. 6. 2015 zavrnjena. Ker je ta odločba postala pravnomočna 28. 7. 2015, je veljalo potrdilo o vloženi prošnji za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela kot dovoljenje za začasno prebivanje le do 28. 7. 2015. Tako je po stališču drugostopenjskega upravnega organa pravilna tudi ugotovitev prvostopenjskega upravnega organa, da tožnik v času odločanja o njegovi prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, torej 19. 5. 2016, v Republiki Sloveniji ni prebival na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje. Tako tožnik ne izpolnjuje osnovnih dveh pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje iz prvega odstavka 52. člena ZTuj-2. Pritožbeni organ še zavrača tožnikove navedbe, s katerimi iz razloga zatrjevanega nepravilnega vročanja izpodbija odločbo prvostopenjskega upravnega organa o zavrnitvi podaljšanja dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela, pri čemer ugotavlja, da je bila vročitev te odločbe tožniku opravljena v skladu s četrtim odstavkom 87. člena ZUP.

4. Tožnik se s takšno odločitvijo upravnih organov ne strinja in zoper navedeno odločbo prvostopenjskega upravnega organa, kateri je pritrdil pritožbeni organ, vlaga tožbo iz razlogov nepravilne uporabe zakona, bistvene kršitve določb postopka ter nepravilno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Navaja, da je zmotna ugotovitev upravnih organov, da tožnik ni prebival v Republiki Sloveniji zakonito neprekinjeno pet let na podlagi ustreznih dovoljenj ali potrdil o vloženi prošnji, saj je očitno, da je tožnik v Republiki Sloveniji neprekinjeno zakonito prebival vsaj od 10. 6. 2008 do 16. 8. 2016, torej več kot 8 let, s čimer je presegel osnovni pogoj za izdajo stalnega dovoljenja za prebivanje v Republiki Sloveniji. Prvo dovoljenje za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji mu je bilo namreč izdano že 10. 6. 2008 in je bilo veljavno do 10. 6. 2009, nato je bilo izdano še nekaj dovoljenj, zadnje za obdobje do 11. 5. 2014. Tožnik je 25. 4. 2014 pri Upravni enoti Žalec vložil prošnjo za začasno prebivanje in je potrdilo o vloženi prošnji za začasno prebivanje veljalo kot dovoljenje za začasno prebivanje, tožniku pa je dovoljevalo prebivanje v Republiki Sloveniji do dokončne odločitve o prošnji. Dokončno odločbo, torej odločbo tožene stranke z dne 14. 7. 2016, je tožnik prejel 16. 8. 2016. Po stališču tožnika ne drži ugotovitev obeh upravnih organov, da je postala dokončna odločitev o tožnikovi prošnji za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji pravnomočna 28. 7. 2015, ker odločba prvostopenjskega upravnega organa z dne 23. 6. 2015 tožniku nikoli ni bila pravilno vročena in kot takšna tudi ni mogla postati pravnomočna. Tožnik nadalje navaja, da se v spisih Vlade Republike Slovenije št. 092-539/2013/6, Ministrstva za pravosodje št. 092-119/2013/8, Vrhovnega državnega tožilstva Republike Slovenije št. KTR 3047/2013 in Višjega sodišča v Ljubljani št. III K 16130/2012, za katere tožnik sodišču predlaga, da jih pridobi od navedenih državnih organov, nahaja zahtevek UNWHF in ostali dokazi o grobem kršenju tožnikovih osnovnih človekovih pravic (pravice do zakonitega prebivanja v Republiki Sloveniji, pravice do lastništva in dela). Ambasador UNWHF, B.B., je na prvostopenjski upravni organ podal zahtevo o legalnem statusu in imenovanju ambasadorja UNWHF tožnika v Nemčiji. Po trditvah tožnika je bila na tej podlagi navedena upravna enota zakonsko obvezana, da odloči in obrazloži pomembna dejstva iz tega zahtevka, kar je zavestno ignorirala in s tem nedopustno kršila predpise Evropske unije, katerih podpisnica je tudi Republika Slovenija. Tožnik sodišču predlaga, da po opravljeni glavni obravnavi, na kateri naj zasliši tožnika in prebere določene listinske dokaze, izpodbijano odločbo odpravi in samo odloči o stvari tako, da ugodi tožnikovi prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje v Republiki Sloveniji, toženi stranki pa naloži dolžnost povrnitve tožnikovih stroškov postopka.

5. Tožena stranka je sodišču poslala upravni spis in podala odgovor na tožbo, v katerem je vztrajala pri ugotovitvah obeh upravnih organov v upravnem postopku, ki je rezultiral v izdaji izpodbijane odločbe prvostopenjskega upravnega organa, ki jo je potrdil drugostopenjski upravni organ. Tožena stranka ponovno poudarja, da tožnik od 28. 7. 2015 dalje nima izdanega dovoljenja za začasno prebivanje in tudi ne potrdila o vloženi prošnji za podaljšanje ali izdajo nadaljnjega dovoljenja za začasno prebivanje in potrdila o vloženi prošnji za izdajo prvega dovoljenja za začasno prebivanje. Tožena stranka je odgovoru na tožbo priložila tudi izpis podatkov iz uradne evidence o dovoljenjih za začasno prebivanje, vodene v okviru Registra tujcev. Tako tožena stranka vztraja pri trditvi, da tožnik ni izpolnjeval pogojev za izdajo predmetnega dovoljenja, prav tako pri ugotovitvi, da je bilo o tožnikovi prošnji za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje z dne 25. 4. 2014 pravnomočno odločeno. Tožena stranka sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

6. Tožnik je s pripravljalno vlogo sodišču posredoval dodatne listine, ki potrjujejo, da so bile tožniku v Republiki Sloveniji grobo in sistematično kršene njegove osnovne zakonske pravice do prebivališča, dela in lastništva z očitnim namenom protipravne prisvojitve njegove lastnine, kot tudi protipravne odsvojitve prebivališča v Republiki Sloveniji, kot navaja tožnik. Iz predloženih listin izhaja, da so se tožnikove težave v Republiki Sloveniji začele s predložitvijo certifikata banke UBS, za katerega je ta banka sprva trdila, da je ponarejen, kasnejši postopki pa so pokazali, da temu ni tako in je banka v postopku, ki je tekel pred ustreznimi organi v Združenih državah Amerike priznala, da je bil tožnik žrtev prevare. Tožnik tako poudarja, da je bila vsebina nezakonitih in s tožbo napadenih odločb obeh upravnih organov vezana na zgoraj omenjeno prevaro, ki jo je na račun in škodo tožnika izpeljala UBS banka. Tožnik ponovno poudarja, da je zvezi z zgoraj navedeno problematiko v teku postopek tako pred Vrhovnim državnim tožilstvom Republike Slovenije kot pred Višjim sodiščem v Ljubljani, za kar tožnik ponovno predlaga, da sodišče v fazi odločanja o tožnikovem zahtevku pridobi in pregleda omenjene spise, kot je bilo predlagano že v tožbi.

8. Predmet spora v obravnavanem primeru je odločitev upravnih organov prve in druge stopnje o zavrnitvi prošnje tožnika za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji, oziroma o zavrnitvi njegove pritožbe, v kateri tožnik uveljavlja enake ugovore, kot jih ponavlja tudi v tožbi. Upravna organa prve in druge stopnje sta se pri svoji odločitvi oprla na določila prvega odstavka 52. člena ZTuj-2, v dejanskem pogledu na ugotovitev, da tožnik ne izpolnjuje pogoja petletnega neprekinjenega zakonitega prebivanja v Republiki Sloveniji in v Republiki Sloveniji v času odločanja prvostopenjskega upravnega organa ni prebival na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje.

9. V skladu s prvim odstavkom 52. člena ZTuj-2 se dovoljenje za stalno prebivanje tujcu izda, če pet let neprekinjeno zakonito prebiva v Republiki Sloveniji na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje ali potrdila o vloženi prošnji za podaljšanje ali izdajo nadaljnjega dovoljenja za začasno prebivanje ali potrdila o vloženi prošnji za izdajo prvega dovoljenja za začasno prebivanje in če izpolnjuje druge pogoje za izdajo dovoljenja, določene s tem zakonom, ki morajo biti kumulativno izpolnjeni, in če hkrati niso podani razlogi za zavrnitev izdaje dovoljenja iz 55. člena tega zakona. V času odločanja o prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje mora tujec v Republiki Sloveniji prebivati na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje (prvi odstavek 52. člena ZTuj-2).

10. Sodišče je po vpogledu listin predloženega upravnega spisa in odločb upravnih organov prve in druge stopnje presodilo, da sta oba upravna organa, tako Upravna enota Žalec, kakor tudi Ministrstvo za notranje zadeve kot pritožbeni organ, pravilno ocenila, da je podan razlog za zavrnitev tožnikove prošnje za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje iz prvega odstavka 52. člena ZTuj-2. Zato sodišče v skladu s pooblastilom zakonodajalca iz drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) v celoti sledi njuni obrazložitvi in ne ponavlja njunih razlogov za odločitev, ki je glede na navedeno pravno podlago (prvi odstavek 52. člena ZTuj-2) pravilna in skladna tudi s podatki v listinah predloženega upravnega spisa, ki jih tožnik v tožbi niti ne izpodbija, temveč zgolj ponovno navaja enako, kot je pred tem že v svoji pritožbi zoper prvostopenjsko odločbo. Tožnik namreč v nasprotju z obema upravnima organoma trdi, da izpolnjuje pogoje za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje v Republiki Sloveniji, ker je izpolnjen pogoj petletnega neprekinjenega zakonitega prebivanja v Republiki Sloveniji, prav tako je po njegovem stališču v času odločanja o njegovi prošnji v Republiki Sloveniji prebival na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje, saj mu odločba prvostopenjskega upravnega organa z dne 23. 6. 2015, s katero je bila njegova prošnja za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela zavrnjena, nikoli ni bila pravilno vročena in kot takšna tudi ni mogla postati pravnomočna.

11. Sodišče sledi ugotovitvi obeh upravnih organov, da tožnik v času odločanja o prošnji za izdajo dovoljenja za njegovo stalno prebivanje v Republiki Sloveniji ni prebival na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje, kar izhaja iz uradnih evidenc, ki jih pristojni upravni organi vodijo na podlagi prvega odstavka 110. člena ZTuj-2. Sodišče ugotavlja, da je postopek, ki je tekel na podlagi tožnikove prošnje z dne 25. 4. 2014 za podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela na podlagi 37. člena ZTuj-2, pravnomočno končan z izdajo odločbe Upravne enote Žalec, št. 214-304/2014-21 z dne 23. 6. 2015, s katero je bila predmetna tožnikova prošnja zavrnjena. Tožnik sicer oporeka zakonitosti vročitve te odločbe, vendar sodišče ugotavlja, da je bil postopek vročanja te odločbe opravljen v skladu z določbo 87. člena ZUP in je tako postala ta odločba pravnomočna 28. 7. 2015, v zvezi s čimer sta okoliščine, ki jim v dejanskem pogledu tožnik ne oporeka, pojasnila že oba upravna organa. Tako je nesporno, da tožnik v času odločanja o njegovi prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje (19. 5. 2016) v Republiki Sloveniji ni prebival na podlagi dovoljenja za začasno prebivanje, saj iz podatkov uradne evidence o dovoljenjih za začasno prebivanje izhaja, da tožnik od 11. 5. 2014 nima izdanega oziroma veljavnega dovoljenja za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji, kot sta pravilno ugotovila oba upravna organa. Že iz tega razloga, pri čemer se sodišče ne spušča v nadaljnjo presojo tožbenih trditev, ki na zaključek o zakonitosti in pravilnosti izpodbijane odločitve ne vplivajo, se sodišče strinja z zaključkom obeh upravnih organov, da v konkretnem primeru niso izpolnjeni predpisani zakonski pogoji za izdajo zaprošenega dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji po prvem odstavku 52. člena ZTuj-2.

12. Na tej podlagi sodišče ugotavlja, da je izpodbijani akt pravilen in zakonit, tožbeni ugovori pa neutemeljeni. Tožnik je sicer predlagal opravo glavne obravnave z lastnim zaslišanjem in branjem listinskih dokazov, od katerih naj določene sodišče pridobi od drugih državnih organov, vendar tožnik ni z ničemer utemeljil in to tudi ne izhaja iz zadeve, da bi lahko izvedba teh dokazov pripeljala do drugačne odločitve, pri tem pa ni sporno dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijane odločbe, ampak je sporna le ocena teh dokazov, zato je sodišče odločilo na seji senata. Tudi po praksi Ustavnega sodišča mora Upravno sodišče izvesti glavno obravnavo, kadar jo stranka izrecno zahteva, saj gre v nasprotnem primeru za kršitev 22. člena Ustave (odločba št. Up-197/02 z dne 3. 4. 2003). Vendar zgolj gola zahteva stranke za izvedbo glavne obravnave za obveznost izvedbe glavne obravnave še ne zadostuje (odločba št. Up-778/04 z dne 16. 12. 2004). Iz 22. člena Ustave namreč ne izhaja absolutna pravica stranke do izvedbe glavne obravnave. Glavna obravnava je zgolj sredstvo za izvajanje dokazov. Strankin predlog za razpis glavne obravnave mora biti zato obrazložen, stranka pa mora v njem utemeljiti obstoj in pravno relevantnost predlaganih dokazov s stopnjo verjetnosti, ki je več kot samo golo zatrjevanje. V takem primeru je sodišče prve stopnje glavno obravnavo dolžno izvesti in ne samo že vnaprej zavrniti dokaznih predlogov. Iz pravice do kontradiktornega postopka izhaja, da lahko sodišče zavrne izvedbo dokaza le, če so za to podani ustavno sprejemljivi razlogi (odločba Ustavnega sodišča v zadevi Up-1055/05 z dne 19. 1. 2006, odst. 10). Tudi iz sodne prakse Vrhovnega sodišča izhaja, da mora tožnik izkazati, da bi izvedba predlaganih dokazov lahko vplivala na drugačno ugotovitev dejanskega stanja in posledično na drugačno odločitev (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 240/2012 z dne 17. 5. 2012). Tožnik s svojimi navedbami tega ni izkazal, zato je sodišče odločilo na seji. Sodišče je tožbo zavrnilo kot neutemeljeno na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.

13. Če sodišče tožbo zavrne, v skladu s četrtim odstavkom 25. člena ZUS-1 vsaka stranka trpi svoje stroške postopka. Ker je sodišče tožbo zavrnilo, mora tožeča stranka sama nositi svoje stroške, zato je sodišče o tem odločilo, kot izhaja iz točke II izreka te sodbe.

Zakon o tujcih (2011) - ZTuj-2  - člen 52, 52/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.