UPRS sodba III U 324/2015
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-12-09

Andrej Orel (preds.), Lea Chiabai (poroč.), Valentina Rustja

carina - naknadni obračun carinskih dajatev - preferencialno poreklo blaga - potrdilo o poreklu blaga - odgovornost špediterja - napačni ali neresnični podatki v potrdilu o poreklu blaga

Z Uredbo Komisije EU št. 1063/2010 sta 97. g člen in 97. h člen določila nova pravila pri postopku nadzora porekla blaga. Za preverjanje podatkov v državi, ki je izdala potrdilo o poreklu blaga, velja, da morajo carinski organi države članice, kadar zaprosijo pristojne organe države upravičenke za sodelovanje pri preverjanju veljavnosti navedb o poreklu, statusa porekla izdelkov ali obeh, v zahtevi, kadar je to primerno, navesti razloge za upravičen dvom o veljavnosti navedb o poreklu ali statusu porekla izdelkov. Opisane zakonske določbe torej kažejo, da je bil postopek preverjanja v času spornega uvoza manj formalen, kot pa v času uvoza blaga, ki ga primeroma navaja tožeča stranka.

Sodišče meni, da se do vprašanja, ali so tajski carinski organi, ki so potrdilo o poreklu izdali, vedeli ali bi vsaj morali vedeti, da so podatki neresnični, tožena stranka ni opredelila. Gre torej za dejstvo, ki doslej ni bilo ugotovljeno, kot tudi ne ali bi tajski carinski organi za to morali vedeti, torej ali so v skladu s tam veljavnimi pravili storili vse, kar bi kot pristojni uradni organi morali storiti glede preverjanja porekla blaga. Sodišče ocenjuje, da dejansko stanje v tem obsegu ni bilo v celoti ugotovljeno.

I. Tožbi se ugodi in se izpodbijana odločba Finančne uprave Republike Slovenije, Carinskega urada Koper, št. DT 4242-410/2014-1 z dne 9. 10. 2014 odpravi ter se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku  347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe.

1. Finančna uprava Republike Slovenije, Carinski urad Koper (v nadaljevanju prvostopenjski organ) je z izpodbijano odločbo tožeči stranki kot deklarantu določil naknadno plačilo carinskih dajatev za blago, ki je bilo sproščeno v prost promet z uvozno carinsko deklaracijo MRN št. 12SI00603640609796 z dne 3. 4. 2012 Izpostave Koper, v skupnem znesku 39.032,28 EUR, v roku 10 dni od dne vročitve odločbe, v primeru zamude s plačilom vključno z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Prvostopenjski organ je tožeči stranki obenem določil, da tako odmerjeni znesek upošteva pri popravku rekapitulacijskega poročila za prejemnika blaga.

2. Prvostopenjski organ je v obrazložitvi svoje odločitve pojasnil, da je opravil preverjanje izvedbe postopka sprostitve blaga v prost promet po zgoraj navedeni uvozni carinski deklaraciji na podlagi 13. člena Zakona o finančni upravi (ZFU), določil 78. člena Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o uvedbi Carinskega zakonika Skupnosti (v nadaljevanju CZS) ter določil 130. člena Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2). Predmet preverjanja je bilo ugotavljanje pravilnosti deklariranega preferencialnega porekla in države porekla blaga. O ugotovitvah je bil sestavljen zapisnik z dne 5. 9. 2014, ki je bil vročen tudi tožeči stranki in je nanj podala pripombe.

3. Uvozno carinsko deklaracijo je izpolnila tožeča stranka kot deklarant, in sicer za  dve postavki. Prva postavka v deklaraciji je bilo 1.021.200 kosov 69 PC jeklenih samovreznih vijakov za beton, rumeno pocinkanih, neto mase 22.596,00 kg, ki jih je tožeča stranka uvrstila v tarifno oznako 7318 14 99 KNCT in TARIC oznako 98. Druga postavka v deklaraciji pa je bilo 21.700 kosov 9 PC jeklenih navojnih pocinkanih palic, neto mase 145.000,00 kg, ki jih je tožeča stranka uvrstila v tarifno oznako 7318 19 00 KNTC in TARIS oznako 90. Priložila je tudi tajsko preferencialno potrdilo o poreklu Form A št. IA2012-0045068 z dne 9. 3. 2012. Deklarirano poreklo blaga je bilo Tajska, pošiljatelj podjetje A. Limited, Tajska, prejemnik pa družba B. Madžarska.

4. V času kontrolnega pregleda je tožeča stranka prvostopenjskemu organu posredovala računalniški izpis kopije deklaracije, kopijo računa in tovornega (packing) lista dobavitelja, kopijo ladijskega tovornega lista (Bill of lading), luško dispozicijo, kopijo preferencialnega potrdila o poreklu (Certificate of origin), izjavo o višini pomorske vozarine, izjavo o dobavi blaga v drugo državo članico Skupnosti in izjavo o davčnem zastopanju. Od Evropskega urada za boj proti goljufijam (v nadaljevanju OLAF) je prvostopenjski organ pridobil še poročilo št. OF/2010/0950/B1 s prilogami (Mision report) in sklic sporočila št. Thor (2012)17287 z dne 25. 6. 2014 s prilogami.

5. Prvostopenjski organ navaja, da je z Uredbo Sveta št. 91/2009 z dne 26. 1. 2009 Evropska unija (v nadaljevanju EU) uvedla dokončno protidampinško dajatev na nekatere pritrdilne elemente iz železa ali jekla s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki niso iz nerjavnega jekla, med drugim tudi za samovrezne vijake in druge pritrdilne elemente. OLAF je v času od 24. 2. 2013 do 3. 3. 2013 na Tajskem izvedel predhodno misijo z namenom, da bi skupaj s tajskimi oblastmi analiziral informacije glede tajskih izvoznikov, da bi pridobil obširne informacije o družbah izvoznicah spojk ter da bi se posvetoval in dogovoril s tajskim ministrstvom za zunanjo trgovino in ministrstvom za carino kako nadaljevati z delom. Dne 19. 4. 2013 je OLAF po elektronski pošti od tajskih oblasti prejel seznam uvoza in izvoza spojk tajskih družb, med drugim tudi družbe A. OLAF je ugotovil, da je 14 od 16-ih dobaviteljev uvažalo spojke iz LR Kitajske in jih nato izvažalo v EU. Ugotovil je, da bi se lahko veliko število pošiljk ujemalo po podatkih med uvoženimi in izvoženimi spojkami ter da je bila časovna razlika med uvozom in izvozom teh pošiljk le med enim ali nekaj dnevi. Tajske oblasti za družbo A. za čas do junija 2012 niso razpolagale s podatki, OLAF pa je po primerjavi podobnih podatkov drugih družb o uvozu ocenil, da je izdelke izvažala do oktobra 2012, ob tem pa koristila skladišče C. Ltd v prostocarinski coni Leam Chabang Port. Delegacija je to skladišče obiskala v dneh 6. 8. in 9. 8. 2013. Ugotovila je, da so se evidence hranile le za pošiljke, ki so bile shranjene v skladišču, medtem ko za tiste, ki med prihodom in odhodom niso bile hranjene, evidenc ni. Skladno s tem je OLAF zaključil, da vsi pritrdilni elementi, ki jih je uvozila in nato izvozila družba A. izvirajo iz LR Kitajske in da to blago v skladišču ni bilo obdelano, torej, da so se spojke le premestile v nove zabojnike in bile poslane v EU, kar pomeni, da niso pridobile tajskega preferencialnega porekla. Tudi za sporno blago je bilo ugotovljeno, da je prišlo na Tajsko iz LR Kitajske z uvozno carinsko deklaracijo z dne 29. 2. 2012, ki jo je spremljal račun. Ta račun je bil priložen k sporni uvozni carinski deklaraciji, priloženo pa ji je bilo dokazilo o tajskem poreklu blaga, ki je bilo izdano z dne 9. 3. 2012.

6. Prvostopenjski organ je torej ugotovil, da je bilo v obravnavanem primeru blago po poreklu iz LR Kitajske in ne Tajske, saj se je na Tajskem zgolj  pretovorilo. To pomeni, da je bilo potrdilo o preferencialnem tajskem poreklu izdano na podlagi napačnih ali nepravilnih podatkov. Skladno s to ugotovitvijo je prvostopenjski organ zavrnil pripombe tožeče stranke, ki jih je podala na zapisnik, sestavljen ob kontrolnem pregledu. Ker se po Uredbi Sveta (ES) št. 91/2009 z dne 26. 1. 2009 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve te obračunavajo na uvoz nekaterih pritrdilnih elementov iz železa in jekla iz LR Kitajske, med drugim tudi za samovrezne vijake in druge pritrdilne elemente, je prvostopenjski organ izvršil naknadni obračun carinskih dajatev. Pri tem obračunu je upošteval, poleg že obračunanih dajatev, tudi protidampinško dajatev ter zamudne obresti od tega še neobračunanega zneska.

7. Ministrstvo za finance, Direktorat za sistem davčnih, carinskih in drugih javnih prihodkov, Sektor za upravni postopek na II. stopnji s področja carinskih in davčnih zadev (v nadaljevanju drugostopenjski organ) je po pritožbi tožeče stranke v celoti pritrdilo argumentom prvostopenjskega organa. Drugostopenjski organ je v obrazložitvi svoje odločitve uvodoma povzel ugotovitve prvostopenjskega organa ter ugotovitve misije OLAF na Tajskem. Izpostavil je, da so zbrani dokazi pokazali, da je sporno blago najprej prišlo na Tajsko z uvozno carinsko deklaracijo, nakar je bila za isto blago izdana tajska izvozna carinska deklaracija, ki jo je spremljal tajski izvozni račun. Sporno blago se je torej na Tajskem v komercialni prosti coni Leam Chabang le pretovorilo. Taka ugotovitev kaže, da je bilo potrdilo o preferencialnem tajskem poreklu izdano na podlagi napačnih ali nepravih informacij, saj je bilo pravo poreklo blaga kitajsko.

8. Drugostopenjski organ se je v nadaljevanju opredelil do pritožbene navedbe tožeče stranke, da je bila zgolj prejemnik blaga in ne deklarant. Izraz „carinska deklaracija“ po 17. točki 4. člena CZS pomeni dejanja, s katerimi oseba v predpisani obliki in na predpisan način izrazi voljo dati blago v določen carinski postopek, medtem ko po 18. točki tega člena izraz „deklarant“ pomeni osebo, ki je izdala carinsko deklaracijo v svojem imenu ali osebo, v imenu katere je izdelana carinska deklaracija. V obravnavanem primeru se je tožeča stranka sama vpisala na carinsko deklaracijo kot posredni zastopnik, kar pomeni, da je opravljala v carinskem postopku dejanja v svojem imenu in za tuj račun, torej jo je treba šteti za deklaranta. Glede pritožbenega ugovora tožeče stranke, da ne bi smela nositi posledic, ker je predložila listine, ki jih je izdal tuji carinski organ, torej ugovora, ki temelji na določbi točke b) drugega odstavka 220. člena CZS, je drugostopenjski organ navajal, da bi bil lahko tožnik izvzet iz naknadne izterjave le, če bi bili kumulativno izpolnjeni trije pogoji, in sicer: kolikor bi bilo izkazano, da je izdaja potrdila o poreklu posledica napake pristojnih organov; dalje, da je ta napaka taka, da je zavezanec, ki je ravnal v dobri veri, ne bi mogel odkriti; in še, da je zavezanec upošteval vse določbe, ki jih določajo veljavni predpisi. V obravnavanem primeru so zbrani dokazi pokazali, da so izdana potrdila o poreklu temeljila na napačnih informacijah, ki so jih priskrbeli izvozniki, kar torej ne pomeni napake organov države izvoznice. Le kolikor bi šlo za napake, ki bi jih bilo mogoče pripisati aktivnemu ravnanju pristojnih carinskih organov, bi bilo izvzetje naknadne izterjave upravičeno. Pojem „carinski organ“ sicer določa 4. člen CZS in pomeni organe, ki so, med drugim, pristojni za uveljavljanje carinskih predpisov.

9. Tožeča stranka v tožbi izpodbija odločitev tožene stranke iz vseh tožbenih razlogov po prvem odstavku 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ter zaradi kršitev 22. in 25. člena Ustave RS in 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah. Navaja, da bi moral prvostopenjski organ po uradni dolžnosti paziti na sodne precedense in sodno prakso domačih sodišč, konkretno pa se sklicuje na sodbo Upravnega sodišča RS, št. I U 1681/2012-9 z dne 10. 12. 2013, ki jo v nadaljevanju povzema. Odločitev prvostopenjskega organa v obravnavani zadevi se razlikuje tudi od odločitve Carinskega urada Ljubljana, št. DT 4242-210/2011-41/08-470-08 z dne 18. 11. 2015. Opozarja, da so v tej zadevi uslužbenci Carinskega urada Ljubljana opravili poizvedbe in vrnili potrdilo o poreklu obrazec Form A z računom pristojnim državnim organom države upravičenke ter navedli razloge za poizvedbe. Svoje odločitve torej niso oprli le na poročilo misije OLAF, kot je to v obravnavanem primeru storila tožena stranka. Tožeča stranka zato trdi, da je prvostopenjski organ s svojo odločitvijo odstopil od ustaljene sodne prakse, ne da bi to ustrezno obrazložil. Gre za neenako obravnavanje in kršitev enakega varstva pravic, torej za kršitve 22. in 25. člena Ustave RS.

10. Tožeča stranka v nadaljevanju toženi stranki očita, da je zmotno in nepopolno ugotovila dejansko stanje. Tožena stranka je napačno prevedla informacije, ki izhajajo iz poročila in sklica OLAF. Tožeči stranki so bili vsi dokumenti vročeni v tujem jeziku kot priloga k zapisniku, s čimer je tožena stranka kršila določbo 11. člena Ustave RS. Izpodbijana odločba bistveno odstopa od dokaznih standardov, saj se je dejansko stanje ugotavljalo le na podlagi poročil v tujem jeziku, pri tem pa carinski organi pri preverjanju podatkov niso ravnali tako, kot to določa 94. člen Izvedbene uredbe in tudi niso upoštevali določbe točke b) 2. odstavka 220. člena CZS.

11.  V obravnavani zadevi bi moralo biti upoštevano, da tožeča stranka ni uvoznik, oziroma izvoznik, kar pomeni, da ni sodelovala pri izdaji potrdila o poreklu. Je špediter, ki se ukvarja z zastopanjem v carinskem postopku. Bila je v dobri veri, da potrdilo o poreklu, kot javna listina, izdana od legitimnega in legalnega organa, izkazuje dejansko poreklo blaga. Špediter nima nobene možnosti, da bi pristnost javne listine preveril, pač pa je ta možnost pridržana le za carinske organe. Drugostopenjski organ bi zato moral pri sklicevanju na sodne precedense opraviti test istovetnosti dejanskega stanja, česar pa ni storil. Poleg tega bi moral upoštevali precedense Upravnega sodišča RS. Drugačno postopanje pomeni kršitev 22. člena Ustave RS. Tožena stranka namreč ni upoštevala sodbe opr. št. I U 1681/2012-9 z dne 10. 12. 2013, ki se nanaša na preferencialno poreklo, dokazano z obrazcem A in vlogo misije OLAF. V tej zadevi je sodišče ugotovilo, da uporaba iz 94. člena CZS pomeni, da morajo carinski organi v Skupnosti vrniti potrdilo o poreklu in račun, če je bil predložen, izjavo na računu ali kopijo teh dokumentov pristojnim državnim organom države izvoznice in navesti razloge za poizvedbo. Izidi morajo biti takšni, da je iz njih mogoče ugotoviti ali potrdilo o poreklu blaga velja prav za izdelke, ki so bili dejansko izvoženi. Sodišče se je v citirani sodbi opredelilo tudi glede uporabe določbe točke b) drugega odstavka 220. člena CZS, kar v izpodbijani odločbi prav tako ni upoštevano. Tožeča stranka poudarja, da je ravnala v dobri veri in se zanesla na potrdila, ki jih je izdala carina države izvoznice. Ob tem se je drugostopenjski organ opredelil, da tajska carina ni carina po evropskih predpisih, s tem pa napačno uporabil določbo 3. točke 4. člena CZS, ki določa pojem carinskih organov. Poleg tega je tožena stranka v postopku upoštevala le dokaze, ki so v prid njeni odločitvi, opustila pa izvajanje dokazov, ki so v prid tožeči stranki. Tožeča stranka nadalje še navaja, da je tožena stranka napačno določila carinskega dolžnika, saj je kot takega določila špediterja, torej tožečo stranko, s tem pa jo določila za solidarno dolžnico uvoznika. Njeno subjektivno odgovornost pa je mogoče ugotavljati le v prekrškovnem postopku, ne pa v upravnem postopku, kot je to storila tožeča stranka.

12. Glede na navedeno tožeča stranka predlaga, naj sodišče na glavni obravnavi ugotovi dejansko stanje in izpodbijano odločbo spremeni tako, da jo odpravi ter postopek plačila uvoznih dajatev ustavi, oziroma naj izpodbijano odločbo odpravi ter vrne toženi stranki v ponovni postopek, ta pa naj ji tudi povrne stroške postopka.

13. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo vztrajala pri svoji odločitvi in razlogih iz obrazložitve izpodbijane odločbe. Poudarila je, da se tožena stranka v upravnem postopku ni sklicevala na sodbo Upravnega sodišča RS, št. I U 1681/2012-9 z dne 10. 12. 2013, saj je v tej zadevi sodišče le ocenilo, da je bila odločitev upravnega organa preuranjena, njeno vsebino pa v nadaljevanju povzema. V obravnavani zadevi je tožena stranka odločitev sprejela na podlagi obsežne preiskave OLAF-a na Tajskem, kjer je bilo v sodelovanju s tajskimi organi ugotovljeno, da se je blago v prosti coni Leam Chabang le pretovarjalo. Dejansko stanje je torej drugačno, kot pa je bilo v zadevi, na katero se v tožbi sklicuje tožeča stranka. Prav tako ni utemeljeno njeno sklicevanje na odločitev Carinskega urada Ljubljana, saj se je odločba v tej zadevi nanašala na postopek povračila plačanih dajatev, o pritožbi zoper sprejeto odločitev pa drugostopenjski organ že ni odločil. Tudi v tej zadevi je dejansko stanje drugačno kot pa v obravnavani zadevi. Neutemeljeni so tudi tožbeni očitki o kršitvah 11. člena Ustave RS, ki jih tožeča stranka uveljavlja šele v tožbi, pred tem pa se niti v postopku pred prvostopenjskim niti pred drugostopenjskim organom ni sklicevala na to, da naj ne bi prejela prilog v overjenem prevodu. Tožeča stranka je namreč, skupaj z zapisnikom, kot prilogo prejela overjen prevod OLAF-ovega poročila in sklic poročila, druge listine pa so bile tabele.

14. Tožeča stranka je v pripravljalni vlogi z dne 27. 1. 2016 oporekala odgovoru tožene stranke in navajala, da mora upravni organ paziti na sodne precedense in ustaljeno sodno prakso, ne glede na to ali se stranka na to sklicuje ali ne. Carinski organ neupravičeno povezuje ravnanje izvoznika z dobro vero špediterja.

15. Tožena stranka je v pripravljalni vlogi z dne 4. 2. 2016 vztrajala, da so stališča tožeče stranke glede odgovornosti špediterja skladna s sodno prakso, kar kaže sodba Upravnega sodišča RS, št. III U 399/2014 z dne 8. 1. 2016, ki jo delno povzema. Tako stališče je skladno tudi z odločitvami sodišča EU, ki zagotavlja, da se pravo EU uporablja in razlaga na enak način v vseh državah članicah. Sklicuje se na sodbo T-576/11 z dne 16. 4. 2015 glede odgovornosti deklaranta v carinskih postopkih. Ponovno poudarja, da sklicevanje tožeče stranke na določbe člena 220/2(b) CZS ni utemeljeno in ob tem izpostavlja sodbe sodišča EU, št. T-324/10 in T-191/09 ter sklep Komisije REM, št. 02/2014. Vztraja pri vseh svojih stališčih ter povzema tudi dosedanja stališča sodišča EU do sporazumov med Unijo in tretjimi državami.

17. Sodišče ne dvomi, da je bilo sporno blago izdelano v LR Kitajski in da se poreklo tega blaga tudi kasneje ni spremenilo. Iz zbranih dokazov je namreč razvidno, da je družba A. iz Tajske sporno blago uvozila iz LR Kitajske, nato pa je bilo v prosti coni Laem Chabang, točneje v skladišču družbe C., Ltd., zgolj pretovorjeno v drug zabojnik ter ponovno izvoženo v EU. Kljub temu so pristojni tajski carinski organi za to blago izdali potrdilo o poreklu Form A št.  št. IA2012-0045068 z dne 9. 3. 2012, četudi je blago, ker je bilo na Tajskem le pretovorjeno, ne pa predelano ali obdelano, da bi s tem pridobilo nove lastnosti, ohranilo svoje prvotno poreklo. To pa pomeni, da podatki v potrdilu o poreklu, ki so bili podlaga za izvedeni carinski postopek, niso pravilni.

18. Tožeča stranka ugotovitvam, opisanim v prejšnjem odstavku, načeloma ne oporeka in tudi ne oporeka zaključku tožene stranke, da blago zaradi opravljenega pretovora na Tajskem ni moglo pridobiti novega porekla. Meni pa, da OLAF pri zbiranju podatkov ni ravnal po določbi 94. člena CZS ter da bi zato morala tožena stranka pri presoji tega dejstva upoštevati stališče, kot ga je zavzelo Upravno sodišče RS v sodbi opr. št. I U 1681/2012-9 z dne 10. 12. 2013 glede načina izvedbe postopka carinskih organov ob preverjanju porekla blaga v državi izvoznici. Na tej podlagi trdi, da je bilo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in da so bila kršena pravila postopka, s čimer pa sodišče ne soglaša. Sodba, na katero se sklicuje tožeča stranka, se je nanašala na izdelke, ki so bili v EU uvoženi v letih 2008 in 2009, ko so veljala pravila preverjanja porekla, kot jih opisuje tožeča stranka. V času spornega uvoza pa ta pravila niso bila več v veljavi. Z Uredbo Komisije EU št. 1063/2010 z dne 18. 11. 2010 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti sta namreč 97. g člen in 97. h člen CZS določila nova pravila pri postopku nadzora porekla blaga. Za preverjanje podatkov v državi, ki je izdala potrdilo o poreklu blaga, za razliko od prej veljavnih pravil preverjanja, velja, da morajo carinski organi države članice, kadar zaprosijo pristojne organe države upravičenke za sodelovanje pri preverjanju veljavnosti navedb o poreklu, statusa porekla izdelkov ali obeh, v zahtevi, kadar je to primerno, navesti razloge za upravičen dvom o veljavnosti navedb o poreklu ali statusu porekla izdelkov. V podporo zahtevi za preverjanje se lahko pošljejo kopija navedbe o poreklu in katere koli dodatne informacije ali dokumentacija, ki kažejo, da so informacije v navedbi napačne. Opisane zakonske določbe torej kažejo, da je bil postopek preverjanja v času spornega uvoza manj formalen, kot pa v času uvoza blaga, ki ga primeroma navaja tožeča stranka.

19. Sodišče ugotavlja, da so neutemeljene tudi navedbe tožeče stranke o tem, da naj bi ji tožena stranka priloge zapisnika posredovala le v tujem jeziku, s tem pa kršila določbo 11. člena Ustave RS. Iz zapisnika je namreč razvidno, da so bile tožeči stranki priloge poslane v prevodu, ki se nahaja v spisu in je bil izdelan dva meseca prej, preden je bil sestavljen zapisnik. Tožeča stranka tudi sicer do vložitve tožbe ni navajala, da naj bi prejela priloge v tujem jeziku. Sodišče zato tem tožbenim navedbam ne sledi.

20. Tožeča stranka ugotovitvi, da je poreklo uvoženega blaga LR Kitajska, kot že rečeno, ne nasprotuje, meni pa, da je izpodbijana odločitev tožene stranke nepravilna zato, ker je štela, da je deklarant, četudi to ni bila, kot tudi, da je napačno uporabila določbo točke b) drugega odstavka 220. člena CZS pri odločanju o izvzetju naknadnega obračuna dajatev. Sodišče meni, da je vprašanje o tem, kdo je deklarant in zakaj se tožečo stranko šteje za deklaranta celovito pojasnila že tožena stranka v drugostopenjski odločbi in se tem ugotovitvam, da bi se izognilo ponavljanju, sodišče v celoti pridružuje in z njimi soglaša (2. odstavek 71. člena Zakona o upravnem sodišču - v nadaljevanju: ZUS-1).

21. Po določbi točke b) drugega odstavka 220. člena CZS morata biti za izvzetje naknadnega obračuna dajatev kumulativno izpolnjena dva pogoja: napačni ali neresnični podatki v potrdilu o poreklu morajo biti posledica napake carinskih organov, zavezana oseba pa mora biti glede teh podatkov v dobri veri, obenem pa mora izkazati, da je upoštevala vse predpise v postopku. Do tega vprašanja je svoje stališče zavzelo tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. X Ips 202/2014 z dne 18. 11. 2015, prav tako Upravno sodišče RS v sodbi opr. št. I U 1408/2014 z dne 8. 12. 2015.

22. Sodišče ugotavlja, da so podatki v potrdilu o poreklu napačni ali neresnični takrat, ko je dokazano, da je izdaja nepravilnih potrdil o poreklu nastala zaradi napačnih informacij, ki jih je carinskemu organu navedel izvoznik in ko je dokazano, da so se carinski organi zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ne ustreza pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave. Ni torej dovolj, da se izkaže, da so podatki objektivno nepravilni, pač pa mora biti tudi izkazano, ali se se je carinski organ zavedal ali bi se vsaj moral zavedati te njihove nepravilnosti. Sodišče ugotavlja, da v obravnavanem primeru ni dvoma o tem, da je nepravilne oziroma neresnične informacije o poreklu blaga navedel izvoznik, saj je iz potrdila o poreklu razvidno, da ga je sestavljalo prav podjetje A., ki je pred tem blago uvozilo iz LR Kitajske ter preko skladišča podjetja  C. Ltd. izvršilo pretovor blaga, ne da bi ga posebej predelovalo ali obdelovalo. V tem delu se torej sodišče pridružuje ugotovitvam tožene stranke. Sodišče pa meni, da se do drugega pogoja,  to je do vprašanja ali so tajski carinski organi, ki so potrdilo o poreklu izdali, vedeli ali bi vsaj morali vedeti, da so podatki neresnični, tožena stranka ni opredelila. Tega na podlagi zbranih dokazov niti ni mogoče z gotovostjo ugotoviti. Iz teh dokazov, zlasti zapisnika o pregledu, ki sta ga opravila skupna delegacija EU in Tajske, namreč izhaja, da se je način poslovanja podjetij v komercialni prosti coni Laem Chabang na Tajskem preverjal v času pregleda in takrat se je ugotovilo, da se tu opravlja zgolj pretovor blaga, predhodno uvoženega iz LR Kitajske. Sodišče ne dvomi, da so podjetja enako poslovala tudi v času spornega izvoza blaga, kar dokazujejo podatki o opravljenih pretovorih v tem obdobju. Iz tega pa ni mogoče ugotoviti, ali so pristojni tajski carinski organi za to v času sedaj obravnavanega izvoza vedeli ali pa so za to izvedeli šele ob pregledu, ki je bil izveden po tem, ko je do izvoza prišlo. Gre torej za dejstvo, ki doslej ni bilo ugotovljeno, kot tudi ne ali bi tajski carinski organi za to morali vedeti, torej ali so v skladu s tam veljavnimi pravili storili vse, kar bi kot pristojni uradni organi morali storiti glede preverjanja porekla blaga. Sodišče ocenjuje, da dejansko stanje v tem obsegu ni bilo v celoti ugotovljeno, tožena stranka pa se v obrazložitvi izpodbijane odločbe do tega vprašanja ni opredelila, oziroma svojega stališča ni argumentirala, kar pomeni, da je v tem obsegu obrazložitev tudi nepopolna. Enak zaključek je sodišče sprejelo v primerljivi zadevi s sodbo opr. št. III U 399/2014 z dne 8. 1. 2016.

23. Sodišče glede drugega pogoja, ki mora biti izpolnjen, da je mogoče uporabiti izvzetje naknadnega obračuna dajatev po točki b) drugega odstavka 220. člena CZS, to je pogoja dobrovernosti, ugotavlja, da se je do tega tožena stranka v izpodbijani odločbi opredelila in se njenim argumentom v celoti pridružuje (drugi odstavek 71. člena ZUS-1). Sodišče meni, da se tožeča stranka kot deklarant ne more sklicevati zgolj na to, da ni imela razlogov, da dvomi v uradne listine tajskih carinskih organov, da ni imela možnosti, da listine preverja in da odgovarja za blago le od trenutka, ko je to prispelo v Luko Koper. Od vseh, ki nastopajo v prometu blaga, torej tudi od tožeče stranke, ki se s tovrstno dejavnostjo ukvarja, se namreč zahteva, da ravnajo kot dobri gospodarstveniki, torej da preverijo vse okoliščine uvoza, pridobijo dodatne podatke pri samih izvoznikih in tako storijo vse, da do napak ne bi prišlo. Tega tožeča stranka, kot je pravilno ugotovila tožena stranka, ni storila in se zato tudi po mnenju sodišča ne more sklicevati na dobrovernost.

24. Glede na vse navedeno sodišče zaključuje, da je tožena stranka nepopolno ugotovila dejansko stanje, kot je to opisano v 22. točki te obrazložitve, vlogo in ravnanje pristojnih tajskih carinskih organov pri izdaji potrdila o poreklu pa tudi pavšalno utemeljila, kar pomeni, da odločitve ni ustrezno obrazložila. Sodišče je iz teh razlogov izpodbijano odločbo na podlagi 2. in 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 odpravilo in vrnilo prvostopenjskemu organu v ponovni postopek, v katerem bo moral ugotovljene pomanjkljivosti odpraviti.

25. Ker je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijani upravni akt odpravilo, je po določbi 3. odstavka 25. člena ZUS-1 tožeča stranka upravičena do povračila stroškov postopka. Te stroške je sodišče, skladno z določbo 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu, odmerilo v pavšalnem znesku 347,70 EUR (285,00 EUR in 22 % DDV), glede na to, da je bila zadeva rešena na seji, tožečo stranko pa je zastopal odvetnik.

Uredba Komisije (EU) št. 1063/2010 z dne 18. novembra 2010 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti člen 97g, 97h.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.