UPRS Sodba II U 251/2016-11
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2018-10-10

Jasna Šegan (preds.), Nevenka Đebi (poroč.), Vlasta Švagelj Gabrovec

INŠPEKCIJSKO NADZORSTVO - VARSTVO POTROŠNIKOV

varstvo potrošnikov - ukrep tržnega inšpektorja - nepoštena poslovna praksa - potrošniški kredit

Zaračunavanje stroška upravljanja zapadlega neplačanega dolga in premije za prevzem tveganja neplačila kredita, v primeru nepravočasnega plačila kredita v znesku, ki bistveno presega znesek zamudnih obresti, predstavlja poskus obida 27.a člena ZVPot.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Inšpektor Tržnega inšpektorata RS, Območna enota Dravograd-Maribor (v nadaljevanju prvostopenjski organ) je z izpodbijano odločbo z dne 12. 1. 2016 odločil, da se tožnici prepove uporaba agresivne poslovne prakse pri zaračunavanju stroška upravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR in premije za prevzem tveganja neplačila kredita v znesku 30,00 EUR, ki jih tožnica potrošnikom zaračunava v primeru nepravočasnega poplačila kredita pri sklenjenih potrošniških kreditnih pogodbah tipa Mobi100, Mobi200 in Mobi500 in predstavljajo obliko opominjanja potrošnika v primeru neplačanega dolgovanega zneska, glede na svojo višino pa bistveno presegajo znesek zakonsko predpisanih zamudnih obresti, tožnica pa z nedopustnim vplivanjem in v škodo potrošnika bistveno zmanjša ali bi utegnila bistveno zmanjšati svobodo izbire ali ravnanja povprečnega potrošnika v zvezi s finančnimi produkti tipa Mobi100, Mobi200 in Mobi500, ter s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je sicer ne bi sprejel (1. točka izreka). Rok za izvršitev odločbe je naslednji dan po prejemu odločbe (2. točka izreka). Tožnica kot zavezanka mora tržno inšpekcijo obvestiti o izvršitvi te odločbe naslednji dan po preteku roka za izvršitev odločbe (3. točka izreka). Morebitna pritožba zoper odločbo ne zadrži njene izvršitve (4. točka izreka). O morebitnih stroških postopka bo izdan poseben sklep (5. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je tožnica pridobila dovoljenje Ministrstva za gospodarski razvoj in tehnologijo za opravljanje dejavnosti potrošniškega kreditiranja z veljavnostjo do 26. 4. 2016. Tožnica na internetni strani www.A.si oglašuje gotovinsko kreditiranje za produkte Mobi100, Mobi200 in Mobi500 in pri inšpekcijskem pregledu dne 1. 10. 2015 pri kontroli oglasov ni bila ugotovljena kršitev določil 5. člena Zakona o potrošniških kreditih (v nadaljevanju ZPotK-1). Tožnica v vseh primerih v prvi fazi napravi pregled bonitete strank. Stranka se pri njej lahko oglasi fizično na sedežu podjetja ali pa ji potrebne dokumente kot so zadnji bančni izpis, zadnjo plačilno listo ali pokojninski odrezek, potrdilo o zaposlitvi, osebni dokument, davčno številko, bančno kartico, pošlje po pošti ali preko e-pošte. Po pregledu dokumentacije tožnica oceni boniteto stranke in jo tudi izdela. Stranki predstavi standardne informacije o produktih in po odločitvi za financiranje oziroma kreditiranje pridobi oziroma si kreira geslo za morebitno sklenitev pogodbe. V sklopu pridobitve gesla stranka podpiše tudi menice in pripadajoče naloge. Po pridobitvi gesla, stranka, če želi sklene pogodbo na tri načine: - preko telefonskega sporočila sms ali klic; - elektronske pošte; - ali osebno na sedežu podjetja. V primeru odločitve za enega izmed produktov Mobi, se stranki pošlje kreditna pogodba po pošti, ali po elektronski pošti. V skladu s pogodbo stranka odplača kredit po preteku meseca dni, kot izhaja iz plana plačil. S temi finančnimi produkti je tožnica pričela v mesecu novembru 2013 in do dne 13. 11. 2015 sklenila 1809 kreditnih pogodb. Po odločitvi za kredit, tožnica stranki sredstva izplača na transakcijski račun v roku ene ure. Stranke so v skladu s pogodbo dolžne poplačati kredit 31. dan po pridobitvi sredstev. Strankam oziroma potrošnikom je poslala položnico z navadno pošto ali obvestilo o poteku pogodbe po elektronski pošti. V primeru, da je potrošnik opravil predčasno poplačilo, mu ni zaračunala polnih obresti, temveč obresti od pričetka do poplačila kredita.

3. Če stranka kredita ne plača v roku enega meseca, se ji obračunavajo stroški in sicer za kredit Mobi100 in Mobi200 v znesku 29,00 EUR, kar predstavlja strošek upravljanja zapadlega neplačanega dolga, za krediti Mobi500 v znesku 29,00 EUR, kar predstavlja strošek upravljanja zapadlega neplačanega dolga in dodatno 30,00 EUR, kar je premija za prevzem tveganja neplačila kredita za dobo 31 dni. Te stroške ima tožnica objavljene v ceniku in s katerimi se stranke seznanijo ob podpisu garancije in sklenitvi pogodbe. Ti stroški so ponovljivi v razmaku 31 dni, če stranka kredita ne poplača v pogodbenem roku. S poplačilom terjatev potrošniki poplačajo kredit.

4. Prvostopenjski organ je na podlagi predložene dokumentacije ugotovil, da je v obdobju od 13. 1. 2014 do 27. 11. 2015 tožnica za potrošniški krediti Mobi100, 175-krat zaračunala strošek upravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR, v skupni vrednosti 5.075,00 EUR, za potrošniški kredit Mobi200, 2697-krat je bila potrošnikom zaračunana storitev strošek upravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR, v skupni vrednosti 78.551,00 EUR. Za potrošniški kredit Mobi500, 3019-krat je bila potrošnikom zaračunana storitev strošek upravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR, v skupni vrednosti 87.551,00 EUR in 3019 krat zaračunana storitev premije za prevzem tveganja neplačila kredita v znesku 30,00 EUR, v skupni vrednosti 93.589,00 EUR. Prvostopenjski organ je opravil izračun enotne obrestne mere (v nadaljevanju EOM) in ugotovil, da je tožnica potrošnikom, ki v rokih dogovorjenih v posameznih kreditnih pogodbah ne poplačajo kredita, zaračunava dodatne stroške, in sicer strošek upravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR in premijo za prevzem tveganja neplačila kredita v znesku 30,00 EUR. Navedena stroška sta bistveno višja od zneska zamudnih obresti. Prvostopenjski organ je ocenil, da je tožničina poslovna praksa izdajanja oziroma zaračunavanja navedenih stroškov, pomeni obliko opominjanja potrošnika v primeru neplačila dolgovanega zneska in povzroča znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih. Prvostopenjski organ je ugotovil kršitve 4. in 8. člena Zakona o varstvu potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami (v nadaljevanju ZVPNPP). Organ je zato z izpodbijano odločbo tožnici na podlagi drugega odstavka 12. člena ZVPNPP, uporabo nepoštene poslovne prakse v zvezi z izdajanjem oziroma zaračunavanjem stroškov opravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR in premije za prevzem tveganja neplačila kredita v znesku 30,00 EUR, pri sklenjenih potrošniških kreditnih pogodbah za produkte Mobi100, Mobi200 in Mobi500, prepovedal.

5. Tožnica se je zoper takšno odločitev pritožila, Ministrstvo za gospodarski razvoj in tehnologijo pa je kot drugostopenjski organ pritožbo tožnice zoper v uvodu navedeno odločbo zavrnil. Tudi drugostopenjski organ se strinja z ugotovitvami prvostopenjskega organa, da tožničina poslovna praksa izdajanja oziroma zaračunavanja navedenih stroškov, pomeni obliko opominjanja potrošnika v primeru neplačila dolgovanega zneska in povzroča znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank in se strinja, da gre v obravnavani zadevi dejansko za tožničin poskus obida zakonske obveznosti iz drugega odstavka 27.a člena Zakona o varstvu potrošnikov (v nadaljevanju ZVPot). Iz obrazložitve drugostopenjskega organa izhaja, da je potrošnik šibkejša stranka v primerjavi z drugimi udeleženci obligacijskih razmerij in je treba določila ZVPot v primerjavi s splošnimi določili obligacijskega prava razlagati restriktivno. Obligacijski zakonik (v nadaljevanju OZ) v prvem odstavku 378. člena določa, da dolžnik, ki je v zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti dolguje poleg glavnice še zamudne obresti, v drugem odstavku pa še, da obrestna mera zamudnih obresti znaša 8 % letno, če poseben zakon ne določa drugače. Ne glede na to, da OZ torej dopušča višjo obrestno mero, če je predpisana s posebnim zakonom, pa ZVPot v prvem odstavku 27.a člena jasno določa, da se v primeru zamude pri plačilu s strani potrošnika kot pogodbene stranke, ne sme dogovoriti uporabe višjih zamudnih obresti, kot jih določa OZ. Bistveno je, da tožnica zaračunava potrošnikom stroške za zamudo pri plačilu, do katerih glede na določbe ZVPot ni upravičena. Da gre v danem primeru za agresivno poslovno prakso, ki ustreza definiciji iz 8. člena ZVPNPP, je prvostopenjski organ po mnenju drugostopenjskega organa pravilno ugotovil in pritožbo tožnice zavrnil.

6. Tožnica se s takšno odločitvijo ne strinja, zato vlaga tožbo v upravnem sporu. V tožbi uveljavlja napačno ugotovitev dejanskega stanja, kršitev določb postopka in materialnih predpisov. Navaja, da je izpodbijana odločba nezakonita, saj je toženka storila bistveno kršitev določb Zakona o upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP ) 7. točke drugega odstavka 237. člena, s tem, ko se odločbe ne da preizkusiti. Odločba tudi ne vsebuje razlogov glede odločilnih dejstev oziroma so ti popolnoma nejasni in v precejšnji meri s seboj v nasprotju, prav tako ni dokazov, ki bi utemeljevali zaključke toženke. Toženka se v izpodbijani odločbi v obrazložitvi ni opredelila do elementov agresivne poslovne prakse, ki se očitajo tožnici. Očitkov toženke, da sta zaračunavanje stroška in premije, ki predstavljata opomin potrošniku, v primeru neplačanega dolgovanega zneska ter, da glede na višino presegajo znesek zakonsko zamudnih obresti, štejeta za nedopustno vplivanje na potrošnika, ni mogoče subsumirati pod zakonsko določene okoliščine, po katerih se presojajo nedopustno vplivanje na potrošnika (9. člen ZVPNPP). Obrazložitev odločbe mora obsegati (med drugim) ugotovljeno dejansko stanje in dokaze ter razloge, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo. Pomanjkljivost odločbe zaradi katere ni mogoče preizkusiti njene materialne zakonitosti, predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka in je po Zakonu o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) razlog za odpravo odločbe. Pomanjkljiva obrazložitev upravnega akta namreč onemogoča oziroma omejuje učinkovito varstvo pravic strank v nasprotju določilom 22. člena Ustave RS (enako varstvo pravic).

7. Tožnica nadalje uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, saj toženka gradi na zmotnih in napačnih ugotovitvah očitek, da je poslovna praksa tožnice nepoštena in agresivna. Tožnica ugotavlja, da potrošniki ob sklepanju pogodb niso bili v podrejenem položaju, saj so bili ob sklepanju pogodb seznanjeni s pogodbenimi določili in splošnimi pogoji, katerih vsebina je bila določena skladno z ZPotK-1 in tudi ZVPot. Prav tako jih ni nihče prisilil k sklenitvi pogodb, slednje so storili prostovoljno, zavedajoč se posledic, ki jih doletijo v primeru neizpolnitve pogodbenih obveznosti. Tožnica še dodaja, da odločba nima izrecnih in konkretnih razlogov o tem, v čem naj bi bili potrošniki v podrejenem položaju. Nadalje je napačen in pavšalen zaključek tožene stranke, da bonitetna ocena pomeni avtomatsko tudi oceno potrošnikovega gmotnega stanja. Tožnica je bonitetno oceno opravila skladno z določbami ZPotK-1 (kreditna bonitetna). Ocena temelji na dokumentih, ki jih pred sklenitvijo pogodbe predloži stranka in sicer gre za bančni izpis, plačilno listo, pokojninski odrezek in potrdilo o zaposlitvi. Navedeni dokumenti potrjujejo zgolj to, da ima stranka redne prilive, njihovo višino, ne pa tudi njihovega dejanskega premoženjskega stanja. Bonitetna ocena ne pomeni ugotavljanje dejanskega premoženjskega stanja, saj potrošnik ne predloži dokazov o ostalem premoženju (nepremičnine, premičnine, vrednostni papirji, varčevalni račun).

8. Nadalje je neutemeljen in pavšalen očitek toženke, da je bil ob sklepanju pogodb gmotni položaj potrošnikov slab ali zelo slab. Do tega zaključka je prišla toženka na podlagi napačnega sklepanja, da to potrjuje že sama narava kreditne pogodbe, višina kreditnih sredstev in zamuda s plačilom obroka (pravilno najetega zneska kredita). Splošno znano je, da stranke, ki imajo podpovprečne dohodke še niso avtomatično tudi v slabem premoženjskem stanju. Dejstvo je, da je tožnica na podlagi bonitetne ocene ocenila, da so stranke sposobne poravnavati obveznosti v roku, sicer jim kredita ne bi odobrila. Toženka s takšnimi pavšalnimi zaključki diskriminatorno in brez resne utemeljitve kategorizira osebe s podpovprečnimi dohodki, kot osebe slabega in zelo slabega premoženjskega stanja. Tožnica še izpostavlja, da so potrošniki bili seznanjeni z vsebino pogodbe, vključno s splošnimi pogoji. Prav tako ne drži očitek, da so kreditojemalci nujno potrebovali finančna sredstva. Tožnica ob sklenitvi pogodbe ni bila s strani potrošnikov seznanjena za kateri namen bo potrošnik uporabil najeta finančna sredstva, niti s tem, ali so potrošniku finančna sredstva nujna. Potrošniku omenjenega podatka o sklepanju pogodbe niso razkrili.

9. Toženka nadalje napačno gradi svoj očitek na zmotni predpostavki, da strošek in premija predstavljata strošek opomina, kar seveda ni res. Strošek opomina je pri tožnici brezplačen. Strošek in premija doletita le tiste potrošnike, ki ne izpolnjujejo svoje obveznosti vračila najetega zneska v pogodbeno dogovorjenem prvem mesečnem roku. Navedena strošek in premija sta posledica neizpolnitve pogodbene obveznosti in sta nadomestilo za dodatno delo ter izgubljen dobiček, ki pa ga podjetje lahko s temi sredstvi ustvari z rednimi obrestmi po ZPotK-1(napram ZVPot je ZPotK-1 specialen zakon), če bi stranka v roku poravnala obveznost. Zaračunana strošek in premija predstavljata odškodnino iz naslova neizpolnitve pogodbe v višini pravno priznanega pogodbenega interesa. Strošek in premija tako ne predstavljata zamudnih obresti zaradi neizpolnitve obveznosti, temveč predstavljata povrnitev škode, ki je kršitelju nastala zaradi neizpolnitve obveznosti. Tožnica še pripominja, da sta premija in strošek zaračunana le pri kreditih Mobi500, medtem, ko se je pri kreditih Mobi200 in Mobi100 zaračunaval le strošek. Zato ne drži zaključek toženke, da sta se premija in strošek zaračunavala pri vseh treh finančnih produktih. Nadalje toženka ni uspela tožnici dokazati agresivne poslovne prakse, ker očitana premija in strošek ne predstavljata nedopustnega vplivanja, s katerim se bistveno zmanjša ali bi se utegnila bistveno zmanjšati svoboda izbire ali ravnanja povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom ter s tem povzroči ali bi utegnil povzročiti, da potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je sicer ne bi sprejel. Tožnica predlaga zaslišanje potrošnikov, ki bodo v izpovedi v celoti potrdili tožničine tožbene navedbe, da v primeru spornih kreditov ni šlo za agresivno poslovno prakso. Nadalje tožnica ugotavlja, da niso izpolnjeni objektivni zakonski znaki 8. člena ZVPNPP, na katerega se sklicuje toženka, in sicer tožnica pri sklepanju pogodb potrošnikov ni nadlegovala, prisiljevala in nedopustno vplivala na njihovo svobodno odločitev, glede sklenitve pogodb oz. z ničemer pri potrošnikih povzročila, da so sprejeli odločitev, da sklenejo pogodbo. S tem tožnica uveljavlja nepravilno uporabo materialnega prava. Tožnica nadalje ugotavlja, da zaračunavanje stroška in premije ne pomenita izkoriščanje nesrečnega dogodka ali okoliščin, ki zmanjšujejo potrošnikovo sposobnost presoje (3. točka 9. člena ZVPNPP), niti ne pomenita težavne ali nesorazmerne pogodbene ovire, ki jo vsili podjetje pri uveljavljanju pogodbenih pravic (4. točka 9. člena ZVPNPP). Tožnica zato predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi in tožnici povrne pravdne stroške, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

11. Pravna podlaga za izrek izpodbijane odločbe so določbe ZVPNPP v zvezi z določbami ZVPot. ZVPNPP v drugem odstavku 12. člena določa, da v primeru, če tržni inšpektorat ali drug pristojni inšpekcijski organ ugotovi, da podjetje uporablja nepošteno poslovno prakso ali je tik pred tem, da jo uporabi, podjetju z odločbo prepove uporabo take prakse, če presodi, da bi lahko povzročila oškodovanje potrošnikov, ne glede na obliko krivde podjetja. ZVPNPP v pravni red Republike Slovenije prenaša Direktivo 2005/29/ES z dne 12. 5. 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu (v nadaljevanju Direktiva), ki v 7. točki uvodne izjave določa, da obravnava poslovne prakse, ki so neposredno povezane z vplivanjem na odločitev potrošnikov o poslu v zvezi z izdelki in da neposredno ščiti ekonomske interese potrošnikov.

12. Poslovno prakso je mogoče šteti za nepošteno v smislu 4. člena ZVPNPP le v primeru, da izpolnjuje pogoja, ki sta določena v tej splošni prepovedi. Ta pogoja sta, da konkretna poslovna praksa nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti in bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika ali povprečnega člana posebne ciljne skupine potrošnikov. V praksi sta najbolj pogosti obliki nepoštenih poslovnih praks zavajajoča poslovna praksa in agresivna poslovna praksa, posledično so bila za njihovo lažje prepoznavanje in preprečevanje sprejeta posebna pravila. Ta so določena v 5., 6. in 7. členu ZVPNPP za zavajajoče poslovne prakse in v 8., 9. in 10. členu ZVPNPP za agresivne poslovne prakse. V obeh primerih gre za posebno kategorijo nepoštenih poslovnih praks, zato morajo biti pri opredelitvi določene poslovne prakse za zavajajočo ali agresivno kumulativno izpolnjeni pogoji nepoštene poslovne prakse iz splošne prepovedi in v navedenih členih dodatno določeni pogoji za posamezno obliko nepoštene poslovne prakse. Določbe o agresivnih poslovnih praksah zajemajo prakse, ki bistveno zmanjšujejo potrošnikovo svobodo izbire. Gre za prakse nadlegovanja, prisile in nedopustnega vplivanja (16. točka uvodne izjave k Direktivi). Pojem nedopustnega vplivanja določa deseta alineja 3. člena ZVPNPP (enako tudi j točka 2. člena Direktive) kot izkoriščanje premoči v razmerju do potrošnika z namenom izvajati pritisk, tudi brez uporabe ali brez grožnje uporabe sile, na način, ki bistveno omejuje potrošnikovo sposobnost, da sprejme odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev (tako Vrhovno sodišče RS v sodbi, opr. št. X Ips 467/2014 z dne 3. 11. 2016).

13. Sodišče meni, da predstavlja ravnanje tožnice nepošteno poslovno prakso, ki se šteje za agresivno na podlagi 4. in 8. člena ZVPNPP, saj njeno ravnanje nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti. Poklicno skrbnost opredeljuje osma alineja 3. člena ZVPNPP, kot standard posebne veščine in skrbnosti, za katerega se upravičeno pričakuje, da ga bo podjetje uporabljalo na področju svoje dejavnosti v razmerju do potrošnikov v skladu z dobrimi poslovnimi običaji ali s spoštovanjem splošnega načela dobre vere. Vsebinsko enako opredelitev vsebuje tudi Direktiva v h točki 2. člena. Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v odločbi (Trento Sviluppo C-281/12 z dne 19. 12. 2013) razlaga navedeno odločbo tako, da je treba pri ravnanju trgovca oziroma podjetja preveriti, ali glede na legitimna pričakovanja povprečnega potrošnika obstaja morebitna kršitev splošnega načela dobre vere na področju njegove dejavnosti.

14. Zaračunavanje stroška upravljanja zapadlega neplačanega dolga v znesku 29,00 EUR in premije za prevzem tveganja neplačila kredita v znesku 30,00 EUR, ki jih tožnica potrošnikom zaračunava v primeru nepravočasnega poplačila kredita so bistveno višji od zneska zamudnih obresti in to predstavlja poskus obida 27.a člena ZVPot. Slednji določa, da se ne glede na splošna pravila o obligacijskih razmerjih v primeru zamude pri plačilu s strani potrošnika kot pogodbene stranke, ne sme dogovoriti uporabo višji zamudnih obresti, kot jih določa Obligacijski zakonik. Stroški opomina, ki ga izda podjetje v primeru zamude plačila potrošnika, kot pogodbene stranke, ne smejo presegati dejanskih stroškov izdelave in pošiljanja opomina, hkrati pa tudi ne višine zamudnih obresti (tako Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. X Ips 467/2014 z dne 3. 11. 2016)

15. Sodišče se tudi strinja s toženo stranko, da predstavlja ravnanje tožeče stranke nepošteno poslovno prakso, ki se šteje za agresivno iz 4. in 8. člena ZVPNPP, saj njeno ravnanje nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti in bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika. Po ugotovitvah tožene stranke potrošniki niso imeli možnosti, da uvedbo postavke svobodno izberejo, ker niso vedeli, da gre za nezakonito zaračunavanje zaradi zamude pri plačilu. Navedbe tožnice, da so se potrošniki zavedali posledic, ki jih doletijo v primeru neizpolnitve pogodbenih obveznosti, so neutemeljene, saj izkoriščanje močnejšega položaja tožnice, je potrošnike prisililo, da v primeru zamude poravnajo stroške in premijo. Trditev tožeče stranke, da je bilo povprečnemu potrošniku jasno, za kakšen strošek gre, pa je pavšalna in ob ugotovitvah tožene stranke neizkazana. Prav tako je pavšalna trditev tožnice, da sta strošek in premija nadomestilo za dodatno delo ter izgubljen dobiček.

16. Sodišče zato zavrača ugovore tožeče stranke kot neutemeljene, ker na drugačno odločitev sodišča v zadevi ne morajo vplivati. Ker je sodišče presodilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen in da je odločba pravilna in zakonita, je tožbo tožeče stranke na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno.

17. Tožeča stranka je predlagala izvedbo glavne obravnave, vendar ni izkazala, da bi izvedba predlaganih dokazov vplivala na drugačno ugotovitev dejanskega stanja in posledično na drugačno odločitev. Zato je sodišče o zadevi odločilo na seji senata in je navedbe tožnice upoštevalo v pisni obliki (druge alineja 2. odstavka 59. člena ZUS-1). Iz 22. člena Ustave RS ne izhaja absolutna pravica stranke do izvedbe glavne obravnave. Glavna obravnava je zgolj sredstvo za izvajanje dokazov. Strankin predlog za razpis glavne obravnave mora biti zato obrazložen, stranka pa mora v njem utemeljiti obstoj in pravno relevantnost predlaganih dokazov s stopnjo verjetnosti, ki je več kot samo golo zatrjevanje (odločba Ustavnega sodišča v zadevi Up-1055/05 z dne 19. 1. 2006, odst. 10).

18. Tožeča stranka je zahtevala tudi povrnitev stroškov postopka. Če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka (četrti odstavek 25. člena ZUS-1), zato je sodišče o tem odločilo, kot izhaja iz II. točke izreka te sodbe.

Zakon o varstvu potrošnikov (1998) - ZVPot  - člen 27a, 27a/1, 27a/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.