UPRS Sodba I U 2300/2018-6
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2018-11-16

mednarodna zaščita - pospešeni postopek - očitno neutemeljena prošnja - varna izvorna država - pravica do izjave - ugotavljanje dejanskega stanja

Toženka tožnika ni seznanila z uporabo koncepta varne izvorne države. Kadar toženka uporabi tak koncept, mora prosilca s tem predhodno seznaniti in mu tako omogočiti, da poda ustrezno trditveno in dokazno podlago, da ta država zanj ni varna zaradi njegovih posebnih okoliščin. Ker tega ni storila in tožniku ni dala možnosti, da se o tem izjasni, je v tem delu tudi onemogočena učinkovita sodna presoja izpodbijane odločbe.

V konkretnem primeru sicer kot že rečeno, ni sporno, da je tožnikova izvorna država BIH s strani Vlade Republike Slovenije razglašena za varno izvorno državo, kar pa v konkretnem primeru samo po sebi še ne zadostuje za uporabo koncepta varne izvorne države (61. člen ZMZ-1). V izpodbijani odločitvi se pristojni organ ni spuščal v presojo posebnih okoliščin, ki jih je navajal tožnik, zato posledično tudi ni primerjal razmer v BIH (posebej v Banja Luki) glede stanja v državi v času presoje tožnikove prošnje z razmerami v tej državi, ki so bili odločilni za njeno uvrstitev na seznam varnih izvornih držav.

Tožbi se ugodi, odločba Ministrstva za notranje zadeve 2142-603/2018/9 (1312-09) z dne 29. 10. 2018, se odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek.

1. Z izpodbijano odločbo je toženka kot očitno neutemeljeno zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito, in sicer na podlagi druge, šeste in sedme alineje 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1).

2. Iz obrazložitve navedene odločbe izhaja, da je tožnik 15. 6. 2018 pri pristojnem organu vložil prošnjo za mednarodno zaščito, 20. 7. 2018 pa je bil z njim opravljen osebni razgovor. Na podlagi obeh razgovorov toženka ugotavlja, da tožnik svojo prošnjo utemeljuje s tem, da je njegova izvorna država Bosna in Hercegovina (v nadaljevanju BIH) zoper njega razpisala mednarodno tiralico; ker se v BIH ne želi vrniti, je zaprosil za mednarodno zaščito v Sloveniji (v nadaljevanju RS). Toženka nadalje navaja, da je tožnikova izvorna država z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav (v nadaljevanju Odlok) Vlade RS določena kot varna izvorna država, tožnikove navedbe pa ne vsebujejo nobenih tehtnih razlogov, ki bi kazali na to, da BIH ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu z ZMZ-1 zanj ni varna država v smislu 61. člena ZMZ-1. Navedbe, s katerimi utemeljuje svojo prošnjo, niso takšne narave, da bi predstavljale razlog za priznanje mednarodne zaščite, iz njegovih navedb je očitno, da ne beži pred preganjanjem ali resno škodo, temveč beži, da bi se izognil prestajanju zaporne kazni zaradi storitve kaznivega dejanja v zvezi s prometom s prepovedanimi drogami

– prošnjo je vložil zaradi odložitve oz. onemogočanja odstranitve iz RS. Tožnikovih zadržkov pred vrnitvijo v BIH ni mogoče povezati z razlogi resne škode. V preteklosti ni bil podvržen preganjanju ali resni škodi, to mu tudi ni neposredno grozilo in nobene podlage ni za oceno, da obstajajo utemeljeni razlogi, da bi mu to grozilo ob vrnitvi v izvorno državo. Prav tako tožnik ni vložil prošnje v najkrajšem možnem času, čeprav je za to imel možnost – izvorno državo je zapustil že v letu 2010, v RS pa je prišel ilegalno, za mednarodno zaščito pa ni zaprosil ne leta 2010 ne, ko je bil 2. 2. 2018 prijet s strani slovenskih varnostnih organov na podlagi mednarodne tiralice, temveč šele po dveh mesecih

bivanja v prostorih Zavoda za prestajanje zaporne kazni v Ljubljani, ko je čakal na izročitev BIH na podlagi mednarodne tiralice. Če bi tožnik resnično potreboval zaščito, bi jo poiskal že pred 10

3. Tožnik zoper izpodbijano odločbo vlaga tožbo zaradi bistvenih kršitev določb postopka, nepravilne uporabe materialnega prava ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Tožniku je bilo s tem, ko se pri podaji prošnje za mednarodno zaščito njegovemu pooblaščencu ni dovolilo postavljanje vprašanj, kršena pravica do izjave. Ob upoštevanju tožnikovih navedb, kako je v letu 2010 zbežal iz BIH zaradi dolgoletnega policijskega nasilja, izsiljevanja kriminalne dejavnosti in groznih pritiskov, v strahu, da bi ga pretepli, pohabili, ubili – ker vseh pritiskov in izsiljenega kriminalnega življenja ni več prenesel, se je odločil, da se bo pokvarjenim policistom uprl in njihova dejanja razkril, s tem je postalo njegovo življenje resno ogroženo

, zato ne beži, ker naj bi se želel izogniti prestajanju zaporne kazni v BIH. Zmotno je stališče toženke, da ne beži pred preganjanjem ali resno škodo – dejanja preganjanja je tudi psihično nasilje, tožnik je izpovedal o diskriminatornih pravnih, policijskih in sodnih ukrepih ter o tem, da je policija tista, ki ima v Republiki Srbski glavno besedo – sodišča ne delujejo kot bi morala. Sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

4. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe, vztraja pri izpodbijani odločitvi in predlaga zavrnitev tožbe.

6. V konkretnem primeru je toženka izpodbijano odločbo, s katero je prošnjo tožnika zavrnila kot očitno neutemeljeno, oprla na določilo iz druge

alineje 52. člena ZMZ-1. Med strankama ni sporno, da je tožnik državljan BIH (v upravnem spisu se nahaja tudi ftk. njegove osebne izkaznice države BIH), tudi ne, da je Vlada Republike Slovenije BIH razglasila za varno izvorno državo. Sporno pa je, ali je BIH varna država za tožnika, upoštevaje njegove osebne okoliščine. Tožnik je namreč v postopku zatrjeval, da ni podal prošnje zaradi izognitve izročitve v BIH, pač pa v BIH ne želi, ker mu tam s strani policajev oz. policijskih inšpektorjev grozi preganjanje oz. resna škoda (pred prijetjem zaradi izročitve v BIH na podlagi mednarodne tiralice pa je bil ves čas v Sloveniji). Tako tožnik izpodbija toženkino presojo, da je BIH zanj varna država, saj v postopku trdi, da bi mu ob vrnitvi v BIH grozila resna škoda v smislu 28. člena ZMZ-1.

7. O prošnji za mednarodno zaščito organ praviloma odloča v rednem postopku. Zakon izjemoma organu omogoča odločanje v pospešenem postopku, če prosilec očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito in je podan razlog iz 52. člena ZMZ-1 (peta alineja prvega odstavka 49. člena ZMZ). Po drugi alineji 52. člena ZMZ-1 se prošnja prosilca, ki očitno ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito, šteje za očitno neutemeljeno, če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1 (koncept varne izvorne države). Po povedanem je tako v konkretnem primeru vprašanje odločanja v pospešenem postopku neločljivo povezano z materialnopravnim vprašanjem obstoja zavrnitvenega razloga po drugi alineji 52. člena ZMZ-1.

8. Toženka tožnika ni seznanila z uporabo koncepta varne izvorne države. Kadar toženka uporabi tak koncept, mora prosilca s tem predhodno seznaniti in mu tako omogočiti, da poda ustrezno trditveno in dokazno podlago, da ta država zanj ni varna zaradi njegovih posebnih okoliščin.

Navedenega toženka sicer ni storila, bi pa po presoji sodišča bila ne glede na navedeno toženka dolžna pridobiti, glede na podane navedbe tožnika, aktualne informacije o stanju v izvorni državi, ki zadevajo aretacije policijskih inšpektorjev in eventualne posebnosti v zvezi z zatrjevano nadvlado policije v Republiki Srbski (posebej na območju Banja Luke) oz. eventualno prirejenimi sodnimi postopki zoper storilce kaznivih dejanja po naročilu policijskih inšpektorjev. Ker tega ni storila in tožniku ni dala možnosti, da se o tem izjasni, je v tem delu tudi onemogočena učinkovita sodna presoja izpodbijane odločbe. Toženka je sicer v svoji odločbi navedla, da tožnik prihaja iz BIH - države, ki jo je Vlada Republike Slovenije 17. 2. 2016 z Odlokom o določitvi seznama varnih izvornih držav določila kot varno izvorno državo, vendar sodišče zgolj na podlagi navedenega ne more presoditi, ali je BIH varna za tožnika, kot sicer zatrjuje toženka, obenem pa tožnik zatrjuje, da ga je strah pred vrnitvijo v BIH zaradi grozeče resne škode s strani policijskih inšpektorjev, katerih imena konkretno navaja, in zaradi diskriminatornih sodnih ukrepov.

9. Navajanje razlogov ter v tem okviru dejstev in dokazov, ki so pomembna za odločanje o prošnji za mednarodno zaščito, je v prvi vrsti najprej na prosilcu (21. člen ZMZ-1). Vendar pa je tudi toženka sama dolžna zbrati vse potrebne podatke in ni vezana samo na navedbe in predložene dokaze prosilca (8. člen Zakona o splošnem upravnem postopku, v nadaljevanju ZUP), kar pa ne pomeni, da je toženka dolžna ugotavljati dejstva in zbirati dokaze o katerihkoli okoliščinah, temveč le o tistih, ki so relevantni za odločitev po ZMZ-1, in še te le glede tistih, na katere se vsebinsko nanašajo prosilčeve navedbe. Toženka pa navedenega v obravnavanem primeru ni storila. Iz upravnega spisa ni razvidno, da bi toženka v zvezi s tožnikovimi trditvami o preganjanju oz. grozeči resni škodi opravila poizvedbe v BIH oz. vsaj poskusila poiskati po internetu glede zatrjevanih kriminalnih dejanj (in posledičnih aretacij) v zvezi s poimensko poimenovanimi policijskimi inšpektorji v Banja Luki, s strani katerih naj bi tožniku grozilo preganjanje oz. resna škoda niti ni opravila poizvedb glede položaja policije v Banja Luki in njeni moči v odnosu do sodstva, pa tudi ne o trditvah tožnika, da je bil že resno pretepen s strani policije in da naj bi za posledicami poškodb policistov v zaporu umrl tudi sostorilec kaznivega dejanja prometa z nedovoljenimi drogami v BIH. V upravnem spisu pa se nahajajo dodatne trditve tožnika (iz registracijskega lista in iz zaslišanja v kazenskem postopku Okrožnega sodišča v Celju), ki potrjujejo tožnikove navedbe tudi v postopku pred toženko. V upravnem spisu se nahaja tudi članek o aretacijah inšpektorjev v BIH (ki sicer niso identični tistim, na katere se sklicuje tožnik), vendar pa se kljub navedenemu toženka do trditev tožnika ni (kaj več kot zgolj pavšalno) opredelila (češ, da njegovih razlogov ni moč povezati z razlogi resne škode, pri čemer v zvezi z navedenimi trditvami ni pojasnila, zakaj ne). Če toženka meni, da so tožnikove navedbe nerelevantne, bi morala svoje navedbe tudi izkazati, česar pa z zgolj pavšalno ugotovitvijo, da tožnikovih zadržkov ni moč povezati z razlogi resne škode, ni storila.

10. Glede na povedano se posledično tudi ocene toženke, da tožnik ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da tožnikova izvorna država BIH, ob upoštevanju tožnikovih posebnih okoliščin, zanj ni varna izvorna država, ne da preizkusiti, saj se toženka ni izrekla glede aktualne situacije glede na konkretni primer, saj ni preverila materialne verodostojnosti tožnikovih izjav glede tega. V obravnavanem primeru to pomeni, da ni bil izpolnjen pogoji iz pete alineje prvega odstavka 49. člena v zvezi z drugo alinejo 52. člena ZMZ-1 za zavrnitev tožnikove prošnje kot očitno neutemeljene v skrajšanem postopku. Ob pravilni uporabi materialnega prava se v obravnavani zadevi dejansko stanje ne more ugotavljati zgolj na podlagi podatkov iz tožnikove prošnje za mednarodno zaščito v RS in informacij, pridobljenih v osebnem razgovoru s tožnikom ter splošno znanih dejstev oziroma uradnih podatkov, s katerimi razpolaga pristojni organ v smislu prve, druge in šeste alineje prvega odstavka 23. člena ZMZ-1, brez preverjanja tožnikovih navedb z aktualnimi splošnimi in specifičnimi informacijami o izvorni državi v smislu osme in devete alineje prvega odstavka 23. člena ZMZ-1. Toženka bi po presoji sodišča v obravnavanem primeru morala opraviti redni ugotovitveni postopek, s presojo in opredelitvijo do (ne)izpolnjevanja vseh pogojev, ki se zahtevajo za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite.

11. Tožnik je v prošnji za mednarodno zaščito in na osebnem razgovoru, torej tekom upravnega postopka, kot tudi že pri sestavi registracijskega lista navajal okoliščine, ki bi utegnile nakazovati možnost resne škode ob vrnitvi v BIH. Po mnenju sodišča iz tožnikovih zatrjevanih dejanskih okoliščin izhaja, da bi lahko šlo za resno škodo v smislu prve in druge alineje 28. člena ZMZ-1. Sodišče po vpogledu podatkov v listinah upravnega spisa za razliko od pristojnega organa ugotavlja, da je tožnik zatrjeval pravno relevantne osebne okoliščine, zaradi katerih bi se lahko štelo, da tožnikova izvorna država BIH za tožnika individualno ni varna izvorna država, česar pa pristojni organ ni raziskal in je posledično ostalo tudi dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Koncept varne izvorne države je zakonodajalec opredelil z določili 61. člena ZMZ-1. V konkretnem primeru sicer kot že rečeno, ni sporno, da je tožnikova izvorna država BIH s strani Vlade Republike Slovenije razglašena za varno izvorno državo, kar pa v konkretnem primeru samo po sebi še ne zadostuje za uporabo koncepta varne izvorne države (61. člen ZMZ-1). Po navedeni določbi mora biti kumulativno ugotovljeno, da ima prosilec državljanstvo te države (prva alineja; kar sicer v konkretnem primeru med strankama ni sporno) in da prosilec ni izkazal tehtnih razlogov, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da ta država ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin v smislu izpolnjevanja pogojev za mednarodno zaščito v skladu s tem zakonom, zanj ni varna država (druga alineja). V izpodbijani odločitvi se pristojni organ ni spuščal v presojo posebnih okoliščin, ki jih je navajal tožnik, zato posledično tudi ni primerjal razmer v BIH (posebej v Banja Luki) glede stanja v državi v času presoje tožnikove prošnje z razmerami v tej državi, ki so bili odločilni za njeno uvrstitev na seznam varnih izvornih držav.

12. Po presoji sodišča torej brez vpogledov v aktualna poročila in preverjanja aktualnih okoliščin v izvorni državi v povezavi s tožnikovim primerom, ob pravilni uporabi ZMZ-1, toženka v obravnavani zadevi ne more odločiti. Pred tem pa je seveda dolžna opraviti tudi soočenje tožnika z vsemi ugotovljenimi nekonsistentnostmi in splošnimi informacijami, ki jih je vpogledala (22. člen ZMZ-1).

13. Sodišče še ugotavlja, da sicer držita ugotovitvi toženke, da tožnik, kljub temu, da je že leta 2010 prišel v Slovenijo, ni zaprosil za mednarodno zaščito vse do obravnavane zadeve, kakor tudi, da je tožnik sam izpovedal, da je podal prošnjo za mednarodno zaščito v RS zgolj zato, da ne bi bil vrnjen v BIH, kar na prvi pogled kaže, da so podani razlogi šeste in sedme alineje 52. člena ZMZ-1 za odločanje v pospešenem postopku, saj naj bi bila tožnikova prošnja neutemeljena. Sodišče pa ugotavlja, da so razlogi, zakaj tožnik ni prej podal prošnje za mednarodno zaščito v RS in zakaj si ne želi vrnitve v BIH (ter je zato ob grozeči izročitvi iz RS v BIH podal prošnjo za mednarodno zaščito v RS) povezani z razlogi, s katerimi zatrjuje, da BIH zanj ni varna država (prošnjo za mednarodno zaščito je podal šele sedaj zato, ker mu prej izročitev ni grozila, ob zatrjevanih osebnih okoliščinah pa je tudi evidentno, zakaj si ne želi izročitve v BIH, kjer mu po lastnih zatrjevanjih grozi resna škoda v smislu 28. člena ZMZ-1). V takem primeru pa sodišče - ob vedenju, da ni ugotovljeno, ali je v konkretnem primeru za tožnika BIH varna država, kot že razlogovano, ne more ločeno od razlogov po drugi alineji 52. člena ZMZ-1 presojati še razlogov po šesti in sedmi alineji 52. člena ZMZ-1, saj so vsi ti razlogi v konkretnem primeru povezani, kot pa že povedano, pa toženka ni obrazložila in izkazala, da bi bila BIH za tožnika varna država.

14. Dejstvo, da je pristojni organ v konkretnem primeru izvedel pospešeni postopek, ne glede na celosten vsebinski pomen tožnikovih navedb o razlogih za priznanje mednarodne zaščite, je to po presoji sodišča vplivalo na zakonitost in pravilnost izpodbijane odločbe. Razlogi izpodbijane odločbe so bistveno pomanjkljivi in se odločbe toženke v tem delu ne da preizkusiti, to pa predstavlja absolutno bistveno kršitev pravil upravnega postopka iz 7. točke drugega odstavka 237. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP-1) v zvezi s tretjim odstavkom 27. člena ZUS-1. Ker je po povedanem izpodbijana odločba nepravilna in nezakonita, jo je sodišče na podlagi 4. in 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 odpravilo in zadevo vrnilo toženki v ponovni postopek, v katerem je vezana na pravno mnenje sodišča glede uporabe materialnega prava in na njegova stališča, ki se tičejo postopka (četrti odstavek 64. člena ZUS-1). Ker je sodišče odločbo odpravilo zaradi kršitev nepravilne uporabe materialnega prava in pravil postopka, posledično pa je bilo nepopolno ugotovljeno tudi dejansko stanje, se do ostalih navedb strank v postopku ni opredeljevalo.

15. Toženka je v izreku izpodbijane odločbe odločila samo, da se prošnja za mednarodno zaščito zavrne, in ni odločila v dveh ločenih točkah izreka, in sicer tako, da bi najprej (v prvi točki izreka) odločila o statusu begunca in v drugi točki izreka še o subsidiarni zaščiti. Sodišče ob tem še opozarja na stališče, ki ga je že zavzelo v svoji sodbi I U 2130/2018 z dne 7. 11. 2018 in I U 2230/2018 z dne 9. 11. 2018, in sicer, da bo toženka morala odločati v ponovnem postopku v dveh točkah izreka. Z izdajo sodbe Sodišča EU v zadevi E.G. proti Sloveniji je nastala nova pravna okoliščina, po kateri je potrebno o statusu begunca in o subsidiarni zaščiti sicer odločiti v enotnem postopku, vendar z dvema ločenima deloma izreka. Brez takšnega načina oblikovanja izreka upravnih odločb v zadevah mednarodne zaščite sodbe Sodišča EU v zadevi E. G. proti Sloveniji ne bo mogoče uresničevati.

16. Sodišče v navedeni zadevi ni razpisalo glavne obravnave, saj je že na podlagi tožbe, izpodbijanega akta ter upravnega spisa očitno, da je potrebno tožbi ugoditi in upravni akt odpraviti na podlagi prvega odstavka 64. člena ZUS-1, v upravnem sporu pa ni sodeloval stranski udeleženec z nasprotnim interesom (prva alineja drugega odstavka 59. člena v zvezi z drugim odstavkom 71. člena ZUS-1).

17. Tožnik je v postopku priglasil tudi stroške zastopanja po svoji pooblaščenki – svetovalki za begunce. Skladno s prvim odstavkom 11. člena ZMZ-1 imajo svetovalci za begunce pravico do nagrade za opravljeno delo in do povračila stroškov za opravljeno pravno pomoč v zvezi s postopki po tem zakonu na upravnem in vrhovnem sodišču. Sredstva za izplačilo nagrad in povračilo stroškov pa zagotavlja ministrstvo. Sodišče glede na navedeno ni pristojno za odmero priglašenih stroškov zastopanja tožnika po svetovalki za begunce, slednja bo morala te stroške priglasiti pristojnemu ministrstvu.

Dejansko zoper tožnika ne obstaja pravnomočna in izvršljiva kazenska obsodba zaradi storitve kaznivega dejanja v zvezi s prometom s prepovedanimi drogami. Mednarodna tiralica je izdana na podlagi obtožnice za očitano navedeno kaznivo dejanje tožnika – opomba sodišča.

Namero za podajo prošnje za mednarodno zaščito je tožnik podal 4. 4. 2018.

Dejansko pravilno pred 8 leti, saj je med strankama nesporno, da je tožnik prišel v RS v letu 2010 (kar toženka navaja tudi v izpodbijani odločbi) – opomba sodišča.

Eden od soobtoženih za kaznivo dejanje prometa s prepovedanimi drogami, ki je bil pogojno obsojen, naj bi tudi umrl v zaporu za posledicami poškodb, ki naj bi mu jih prizadejali policisti.

Ta določa, da se prošnja prosilca šteje za očitno neutemeljeno, če prosilec prihaja iz varne izvorne države iz 61. člena ZMZ-1.

Ta določa, da se prošnja prosilca šteje za očitno neutemeljeno, če je prosilec podal prošnjo samo zato, da bi odložil ali onemogočil izvršitev odločbe, na podlagi katere bi bil odstranjen.

Ta določa, da se prošnja prosilca šteje za očitno neutemeljeno, če je nezakonito vstopil na ozemlje RS ali protipravno podaljšal svoje bivanje in se brez pravega razloga ni javil oblastem ali ni podal prošnje za mednarodno zaščito v najkrajšem možnem času glede na okoliščine njegovega vstopa.

Glej smiselno sodbe Upravnega sodišča RS, I U 1544/2017 z dne 31. 7. 2017, I U 1537/2017 z dne 26. 7. 2017, I U 2130/2018 z dne 7. 11. 2018 in I U 2230/2018 z dne 9. 11. 2018.

Tako smiselno sodba Upravnega sodišča RS, I U 2230/2018 z dne 9. 11. 2018.

Primerjaj sodbo SEU C-662/17, v zadevi E.G. proti Sloveniji, z dne 18. 10. 2018, glej zlasti odstavka 45 in 67.

Zakon o mednarodni zaščiti  - ZMZ-1  - člen 28, 28/1, 28/1-1, 28/1-2, 52, 52/1, 52/1-2, 52/1-6, 52/1-7, 61

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.