UPRS sodba III U 277/2015
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-12-23

Jasna Šegan (preds.), Valentina Rustja (poroč.), Andrej Orel

davčna izvršba - ustavitev davčne izvršbe - zastaranje

Ustavitev davčne izvršbe je samostojen pravni institut, in sicer se davčna izvršba ustavi (le), če je podan kateri izmed v prvem odstavku 155. člena ZDavP-2 taksativno določenih razlogov. Prvostopenjski organ je v izpodbijanem sklepu zaključil, da v obravnavani zadevi nobeden od teh razlogov ni podan.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z uvodoma navedenim (v nadaljevanju izpodbijanim) sklepom z dne 10. 11. 2014 je prvostopenjski organ zavrnil zahtevo tožnice za ustavitev postopka davčne izvršbe po sklepu Carinskega urada Sežana, št. DT 4933-125179/2013-3 z dne 22. 8. 2013, o davčni izvršbi na dolžnikova denarna sredstva.

2. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, da je Okrajno sodišče v Piranu v skladu s 146. členom Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) vložilo predlog za izterjavo neplačane sodne takse v višini 360,00 EUR, katere plačilo je bilo tožnici naloženo s plačilnim nalogom omenjenega sodišča, št. I K 63903/2010 z dne 19. 12. 2011, izvršljivim 18. 3. 2013 (v nadaljevanju plačilni nalog). Pristojni carinski urad je tožnici poslal opomin pred izvršbo, ki mu je tožnica nasprotovala, v zvezi s tem je 1. 7. 2013 prejel pojasnilo predlagatelja izvršbe in nato začel postopek davčne izvršbe z izdajo sklepa o davčni izvršbi z dne 22. 8. 2013. Tožnica je zoper ta sklep vložila pritožbo, obenem pa tudi zahtevala ustavitev izvršbe. Navedeno pritožbo tožnice je drugostopenjski organ zavrnil; s sodbo tega sodišča, št. III U 15/2014-12 z dne 5. 9. 2014, je bila zavrnjena tudi njena tožba zoper sklep o davčni izvršbi. Prvostopenjski organ pa je moral odločiti še o predlogu za ustavitev izvršbe. Pri tem se sklicuje na določbe prvega odstavka 155. člena ZDavP-2 in ugotavlja, da ni podan nobeden izmed tam naštetih razlogov za ustavitev davčne izvršbe.

3. Ministrstvo za finance je z odločbo, št. DT-498-2-21/2015-2 z dne 26. 3. 2015 (v nadaljevanju drugostopenjska odločba), zavrnilo tožničino pritožbo zoper izpodbijani sklep in njeno zahtevo za povračilo stroškov postopka.

4. Drugostopenjski organ ugotavlja, da je tožnica skupaj s pritožbo zoper sklep o davčni izvršbi z isto obrazložitvijo vložila tudi zahtevo za ustavitev davčne izvršbe, ker da ta po določbi 145. člena ZDavP-2 ni dovoljena oziroma zanjo ne obstaja veljaven izvršilni naslov. To ne drži, izvršilni naslov je plačilni nalog Okrajnega sodišča v Piranu, opremljen s potrdilom o izvršljivosti. Pogoji za ustavitev davčne izvršbe niso podani. Določba 2. točke prvega odstavka 155. člena ZDavP-2 se nanaša na primere, ko davčna izvršba sploh ni bila dovoljena. Tožnica ne zatrjuje, da bi dolgovani znesek plačala; izvršba je bila opravljena proti tožnici, ki je dolžnica; predlagatelj zahteve za izvršbo ni umaknil; izvršilni naslov ni bil pravnomočno odpravljen, spremenjen ali razveljavljen, niti ni bilo razveljavljeno potrdilo o izvršljivosti. Glede na določbe 5. in 9. člena Zakona o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST-1) in datum izdaje plačilnega naloga, pravica do davčne izvršbe še ni zastarala. V zvezi z navedbami, da je potekel enoletni rok za vodenje evidence oziroma da je hranilnica sklep vrnila carinskemu uradu, drugostopenjski organ meni, da je zahtevo za ustavitev izvršbe treba presojati po stanju v času njene vložitve 9. 9. 2013, ko to zatrjevano dejstvo še ni obstajalo. Pa tudi sicer to ne pomeni, da je terjana sodna taksa ugasnila na drug način. Po 101. členu ZDavP-2 davčni organ lahko dovoli odpis davka, če bi se s plačilom lahko ogrozilo preživljanje davčnega zavezanca in njegovih družinskih članov, vendar po prvem odstavku 110. člena ZDav-2 to ne velja za obveznosti, za katere zgolj opravlja izvršbo. Prav tako ne gre za katerega od primerov za odpis davka po 107. členu ZDavP-2. V tem postopku se presoja izpolnjevanje pogojev za ustavitev davčne izvršbe, ne pa pravilnost in zakonitost (na upravnih in sodnih instancah potrjenega) sklepa o davčni izvršbi oziroma njegove vročitve. Izvršilnega naslova v postopku davčne izvršbe ni mogoče izpodbijati. Tožnica zato ne more uveljavljati ugovora, da ni taksna zavezanka oziroma da ne dolguje sodnih taks. Ne glede na to ji drugostopenjski organ ponovno pojasni, da s sklepom Okrajnega sodišča v Piranu z dne 29. 4. 2011, na katerega se sklicuje, ni bila oproščena plačila tiste sodne takse, na katero se nanaša plačilni nalog, ki je izvršilni naslov.

5. Tožnica je vložila tožbo v upravnem sporu, saj se ne strinja s sklepom o zavrnitvi zahteve za ustavitev davčne izvršbe in posledično ne z odločitvijo, sprejeto v zvezi s pritožbo zoper ta sklep. Tožbo je najprej uperila zoper drugostopenjsko odločbo, po pozivu sodišča pa jasno izpodbija tudi prvostopenjski sklep. Kot izhaja iz njenih vlog, smiselno predlaga, naj sodišče razsodi, da se izpodbijani sklep in drugostopenjska odločba razveljavita in se izvršba ustavi, da se tožnici izplača odškodnina v višini 5.000,00 EUR (z zakonskimi zamudnimi obrestmi) od izdaje sodbe do plačila, da je tožnica upravičena do povračila izvršilnih stroškov in se ji izplača 25,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 8. 2013 do plačila ter da se ji povrnejo stroški postopka v višini 10,00 oziroma 30,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila.

6. Meni, da so bila v zadevi bistveno kršena pravila Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) in ZDavP-2 in da tudi dejansko stanje ni bilo pravilno ugotovljeno. Ne verjame, da je bila drugostopenjska odločba izdana 26. 3. 2015 in da jo je A.A. zaradi bolniške odsotnosti spregledal, gre za izkoriščanje retroaktivnosti v korist toženke. Nepravilno je bilo ugotovljeno, da ni razlogov za ustavitev izvršbe. Sklep o davčni izvršbi je bil banki vročen 22. 8. 2013, torej je 22. 8. 2014 potekel enoletni rok o vodenju evidence, aprila 2014 pa je hranilnica sklep vrnila carinskemu uradu, ki bi moral postopati po tretjem odstavku 176. člena ZUP, po katerem se dolg, ki se ga ne da izterjati, odpiše. Enako sledi iz sedmega odstavka 155. člena ZDavP-2. Drugostopenjski organ priznava, da se po 101. členu ZDavP-2 lahko dovoli odpis dolga v primeru ogroženega preživljanja, kar se jasno aplicira na tožnico, ki je prejemnica denarne socialne pomoči. Da to ni mogoče, ko davčni organ zgolj opravlja izvršbo, je razlaga toženke, zakonodajalec tega ni napisal, kar izhaja tudi iz prvega odstavka 11. člena ZST-1.

7. Tožnica oporeka ugotovitvi, da so bile izpolnjene procesne predpostavke za začetek davčne izvršbe. Po vročitvi opomina je carinskemu uradu sporočila, da sodne takse ne dolguje, saj jo je plačila s sklepom oprostilo Okrajno sodišče v Piranu, torej prvostopenjsko sodišče, ki je edino pristojno odločati o sodnih taksah. Pri carinskem uradu je vladala zmeda, oseba, ki je vodila postopek, očitno ne ve, kaj mora storiti, ko prejme predlog za izvršbo, ter je iskala pojasnila oziroma navodila predlagatelja. Ne drži, da lahko tožnica izvršilni naslov izpodbija samo pri organu, ki ga je izdal, in tudi ne, da v postopku pri davčnem uradu ne more izpodbijati izvršljivosti, saj lahko dokaže, da so dejstva v javni listini neresnično potrjena. Dokazala je, da taks ne dolguje, kar izhaja tudi iz pojasnila Okrajnega sodišča v Piranu z dne 1. 7. 2013, zato carinski urad ni imel zakonite podlage za izdajo sklepa o davčni izvršbi. Zato je tožnica upravičena do povračila izvršilnih stroškov 25,00 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. Upravičena je do ustavitve izvršbe in do povrnitve materialnih stroškov (poštnina, papir, toner), ki jih je imela s tem postopkom, v višini 30,00 EUR. Upravičena je tudi do odškodnine, saj oseba na davčnem organu sama navaja, da obstoji predpis in pogoji za odpis dolga in ustavitev izvršbe, vendar namerno noče upoštevati bistvenih dejstev, da je sodna taksa naložena od nepristojnega sodišča in da zato ne obstoji potrdilo o izvršljivosti. Zadeve so predložene Evropskemu sodišču za človekove pravice, kjer bo izdana obsodba zaradi kršitev človekovih pravic. Davčni organ ni upošteval drugega odstavka 6. člena ZDavP-2, po katerem se v dvomu odloči v korist stranke, zato je kršil načelo sorazmernosti. Upošteval ni niti 101. člena ZDavP-2 in v predpisanem roku 30 dni ni odločil o odpisu dolga. Tudi izgovori A.A. o bolniški odsotnosti so pavšalni in je zato podana krivda. Glede na navedeno tožnica zahteva 5.000,00 EUR kot povračilo škode zaradi krivičnega odločanja, to je neupoštevanja njenih argumentov in dokazov ter veljavne zakonodaje.

8. Toženka - v tem upravnem sporu je to po določbi petega odstavka 17. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) Republika Slovenija, ki jo zastopa Ministrstvo za finance - v odgovoru na tožbo pojasni, da je bila drugostopenjska odločba izdana 26. 3. 2015 in takoj poslana prvostopenjskemu organu, ki jo je prejel 31. 3. 2015, res pa je bila zaradi nenamerne napake tožnici vročena šele 17. 10. 2015. To pa ne vpliva na odločitev. Pri tej in pri njenih razlogih toženka vztraja ter sodišču predlaga, da tožbo zavrne.

10. V tem upravnem sporu izpodbijani sklep z dne 10. 11. 2014, s katerim je bila zavrnjena tožničina zahteva za ustavitev davčne izvršbe, začete na predlog Okrajnega sodišča v Piranu s sklepom o davčni izvršbi z dne 22. 8. 2013, ki ga je drugostopenjski organ s svojo odločbo potrdil, je tudi po presoji sodišča pravilen in utemeljen na zakonu.

11. Po določbah ZDavP-2 (143. člen) davčni organ začne davčno izvršbo z izdajo sklepa o davčni izvršbi, če davek ni plačan v predpisanem roku. Kadar davčni organ na podlagi zakona izterjuje druge denarne nedavčne obveznosti, je izvršilni naslov, med drugim, plačilni nalog, opremljen s potrdilom o izvršljivosti, ki ga izda organ, pristojen za odmero te obveznosti, to je predlagatelj izvršbe (prvi odstavek 146. člena ZDavP-2).

12. Ustavitev davčne izvršbe ureja 155. člen ZDavP-2, ki v prvem odstavku določa, da davčni organ po uradni dolžnosti ali na zahtevo dolžnika s sklepom v celoti ali delno ustavi davčno izvršbo, če: 1.) je davek plačan; 2.) davčna izvršba ni dovoljena; 3.) se davčna izvršba opravi proti komu, ki ni dolžnik, porok ali garant; 4.) predlagatelj izvršbe iz 146. člena tega zakona ali organ države prosilke v primerih iz četrtega dela tega zakona umakne zahtevo za izvršbo; 5.) je pravnomočno odpravljen, spremenjen ali razveljavljen izvršilni naslov ali razveljavljeno potrdilo o izvršljivosti; 6). je pravica do davčne izvršbe zastarala; 7.) davek, ki se izterjuje, ugasne na drug način. Davčni organ v skladu s citiranimi določbami postopa tudi takrat, kadar na podlagi zakonskega pooblastila opravlja izvršbo drugih denarnih nedavčnih obveznosti (156. člen ZDavP-2).

13. Ustavitev davčne izvršbe je torej samostojen pravni institut, in sicer se davčna izvršba ustavi (le), če je podan kateri izmed v prvem odstavku 155. člena ZDavP-2 taksativno določenih razlogov. Prvostopenjski organ je v izpodbijanem sklepu zaključil, da v obravnavani zadevi nobeden od teh razlogov ni podan. Skopo obrazložitev tega zaključka je ob odločanju o pritožbi dopolnil drugostopenjski organ. Pri tem je sicer zavzel stališče, da je za odločitev pomembno stanje ob vložitvi zahteve za ustavitev davčne izvršbe, za katero sodišče podlage ne vidi. Ker zakon v tem pogledu ne določa drugače, je glede na določbe ZUP (prim. 6. člen in tretji odstavek 238. člena v zvezi s tretjim odstavkom 2. člena ZDavP-2) pomembno stanje ob izdaji prvostopenjskega sklepa z dne 10. 11. 2014. Vendar navedeno - glede na ostale razloge, ki jih je navedel drugostopenjski organ in ki jim sodišče lahko sledi in se nanje tudi sklicuje (drugi odstavek 71. člena ZUS-1), ter glede na tožbene ugovore - ne vodi do drugačne odločitve.

14. Določba 2. točke prvega odstavka 155. člena ZDavP-2 je, kot je pravilno navedel že drugostopenjski organ, relevantna za primere, ko davčna izvršba sploh ni bila dovoljena, a se je vendarle dejansko začela, za kar pa v obravnavani zadevi ne gre, saj je bila izvršba dovoljena s sklepom o davčni izvršbi z dne 22. 8. 2013. Tožnica niti ne trdi, da bi dolgovani znesek plačala. Davčna izvršba je bila opravljena proti tožnici, ki je dolžnica po izvršilnem naslovu - plačilnem nalogu Okrajnega sodišča v Piranu z dne 19. 12. 2011. Omenjeno sodišče kot predlagatelj izvršbe zahteve za izvršbo ni umaknilo. Niti iz navedb strank niti iz upravnih spisov ne izhaja, da bi bil izvršilni naslov - plačilni nalog pravnomočno odpravljen, spremenjen ali razveljavljen ali da bi bilo razveljavljeno potrdilo o izvršljivosti. Pravica do davčne izvršbe (tudi) ob upoštevanju stanja ob izdaji izpodbijanega prvostopenjskega sklepa ni zastarala. Kot je razložil že drugostopenjski organ, po 9. členu ZST-1 pravica zahtevati plačilo sodne takse zastara v 5 letih po zapadlosti takse v plačilo; zastaranje pravice zahtevati plačilo takse oziroma prisilno izterjavo takse prekine vsako uradno dejanje pristojnega organa, katerega namen je plačilo oziroma izterjava takse; v vsakem primeru pa zastaranje nastopi v 10 letih po zapadlosti takse v plačilo. Sodna taksa zapade v plačilo v roku, določenem v plačilnem nalogu (drugi odstavek 5. člena ZST-1), v konkretnem primeru v 15 dneh od vročitve plačilnega naloga. Glede na to, da je bil plačilni nalog izdan 19. 12. 2011, se do izdaje izpodbijanega prvostopenjskega sklepa 10. 11. 2014 očitno ni iztekel niti relativni 5-letni zastaralni rok za izterjavo sodne takse. Ko se tožnica sklicuje na potek enoletnega roka za vodenje evidence oziroma na vračilo sklepa o davčni izvršbi carinskemu uradu, ni jasno, zakaj bi bil v tej zvezi za ustavitev davčne izvršbe relevanten tretji odstavek 176. člena ZUP, ki se nanaša na situacijo, ko je določena listina pri drugi osebi, ki je noče prostovoljno pokazati. Že drugostopenjski organ pravilno pove, da navedeno tudi sicer ne pomeni, da je terjana sodna taksa ugasnila na drug način in bi zato šlo za razlog iz 7. točke prvega odstavka 155. člena ZDavP-2 (sedmi odstavek tega člena ne obstaja), ampak je to le razlog za postopanje po drugem odstavku 168. člena ZDavP-2, ki (je) določa(l), da v primeru, če v enem letu po prejemu sklepa o izvršbi ali delnem plačilu po sklepu o izvršbi na dolžnikovih računih ni nobenega priliva denarnih sredstev, banka oziroma hranilnica o tem obvesti davčni organ, ki je izdal sklep.

15. Predmet presoje v tem sporu je odločitev o zahtevi za ustavitev davčne izvršbe. Ne presoja se pravilnost in zakonitost sklepa o davčni izvršbi - temu so (bila) namenjena pravna sredstva, ki jih ima dolžnik zoper takšen sklep in ki jih je tožnica, kot razvidno iz predloženih spisov, tudi izkoristila. V tem postopku, enako kot v postopku s pravnimi sredstvi zoper sklep o davčni izvršbi (prim. peti odstavek 157. člena ZDavP-2), ni mogoče izpodbijati izvršilnega naslova, saj so temu namenjena pravna sredstva, ki jih zakon zagotavlja v postopku izdaje izvršilnega naslova. Ugovori, s katerimi tožnica oporeka pravilnosti in zakonitosti izdaje plačilnega naloga Okrajnega sodišča v Piranu z dne 19. 12. 2011 in njegovi izvršljivosti, ter ugovori, ki se nanašajo na pravilnost in zakonitost na tej podlagi izdanega sklepa o davčni izvršbi, zato na odločitev v tem sporu nimajo vpliva. V tej zvezi sodišče pripominja, da za izpodbijanje izvršilnega naslova oziroma sklepa o davčni izvršbi predvidenih pravnih sredstev ni mogoče nadomestiti s pavšalnim sklicevanjem na možnost dokazovanja, da so dejstva v javni listini nepravilno navedena oziroma potrjena. Razveljavitev potrdila o izvršljivosti izvršilnega naslova, ki ga v skladu s 146. členom ZDavP-2 izda za odmero obveznosti pristojni organ, je treba doseči pri organu, ki je potrdilo o izvršljivosti izdal.

16. Z izpodbijanim sklepom z dne 10. 11. 2014 je bilo odločeno o zahtevi za ustavitev davčne izvršbe in ne o odpisu davčnega dolga. Razlogi, ki jih je v zvezi s tem navedel drugostopenjski organ, so le pojasnilo tožnici, na odločitev pa neposredno ne vplivajo. Da bi bila terjana obveznost do izdaje izpodbijanega sklepa odpisana, iz navedb strank in podatkov spisov ne izhaja. Če je tožnica podala vlogo za odpis in o njej v predpisanem roku ni bilo odločeno, ima na voljo pravna sredstva, ki jih za takšne primere predvideva zakon.

17. Glede na povedano v času izdaje izpodbijanega sklepa ni bil podan nobeden izmed zakonskih razlogov za ustavitev davčne izvršbe (če je nastopil kasneje, je to razlog za novo zahtevo oziroma novo odločanje o ustavitvi davčne izvršbe). Prvostopenjski organ je zato zahtevo tožnice za ustavitev davčne izvršbe utemeljeno zavrnil. Drugostopenjski organ je posledično utemeljeno zavrnil pritožbo tožnice zoper izpodbijani sklep in v zvezi s tem podano zahtevo za povračilo stroškov postopka. Datum izdaje in vročitve drugostopenjske odločbe na odločitev ne vplivata. Ostali ugovori tožnice so pavšalni ter se že zato sodišče v njihovo presojo ni bilo dolžno spuščati.

18. Po navedenem je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo (63. člen ZUS-1).

19. Podlaga, da bi sodišče v tem upravnem sporu lahko ugodilo zahtevku za povrnitev stroškov (s sklepom o davčni izvršbi začetega) izvršilnega postopka z zamudnimi obrestmi, glede na obrazloženo ni podana.

20. V skladu s prvim odstavkom 67. člena ZUS-1 sodišče odloči o tožnikovem zahtevku, da se mu povrne škoda, le s sodbo, s katero odloči o pravici, obveznosti ali pravni koristi tožnika po 65. členu ZUS-1, to je tedaj, ko tožbi ugodi tako, da izpodbijani upravni akt odpravi in s sodbo samo odloči o stvari. Glede na takšno zakonsko ureditev in sprejeto odločitev o zavrnitvi tožbe podlage za odločanje o zahtevku za povrnitev škode, ki naj bi tožnici nastala zaradi izpodbijane odločitve, v obravnavanem primeru ni.

21. Sodišče je  v upravnem sporu odločilo brez glavne obravnave in izvajanja dokazov (drugi odstavek 51. člena ter prvi odstavek 59. člena ZUS-1). Dejstva, ki so glede na stališča sodišča o uporabi prava pomembna za odločitev, so bila na podlagi pravilno presojenih spisov zadeve pravilno ugotovljena že v davčnem postopku, tožnica pa jih dovolj konkretizirano niti ne prereka. V tožbi tudi ni navedla novih dejstev ali dokazov, ki bi lahko vplivali na odločitev.

22. Odločitev o stroških postopka temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, ko sodišče tožbo zavrne, vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.