UPRS sodba III U 399/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-01-08

Jasna Šegan (preds.), Lea Chiabai (poroč.), Andrej Orel

carina - naknadni obračun carinskih dajatev - poreklo blaga - potrdilo o poreklu blaga - napačni ali neresnični podatki v potrdilu o poreklu blaga

Podatki v potrdilu o poreklu so napačni ali neresnični takrat, ko je dokazano, da je izdaja nepravilnih potrdil o poreklu nastala zaradi napačnih informacij, ki jih je carinskemu organu navedel izvoznik in ko je dokazano, da so se carinski organi zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ne ustreza pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave. Ni torej dovolj, da se izkaže, da so podatki objektivno nepravilni, pač pa mora biti tudi izkazano, da se je carinski organ zavedal ali bi se vsaj moral zavedati te njihove nepravilnosti.

I. Tožbi se ugodi in se izpodbijana odločba Carinske uprave Republike Slovenije, Carinskega urada Koper št. DT 4242-201/2014-1 z dne 12. 6. 2014 odpravi ter se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II.Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku  347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe.

1. Carinski urad Koper (v nadaljevanju prvostopenjski organ) je z izpodbijano odločbo tožeči stranki kot deklarantu določil naknadno plačilo carinskih dajatev za blago, ki je bilo sproščeno v prost promet z uvozno carinsko deklaracijo MRN št. 12SI00603640644867 z dne 8. 5. 2012 Izpostave Koper, v skupnem znesku 54.839,79 EUR, v roku 10 dni od dne vročitve odločbe, v primeru zamude s plačilom vključno z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Prvostopenjski organ je tožeči stranki obenem določil, da tako odmerjeni znesek upošteva pri popravku rekapitulacijskega poročila za prejemnika blaga.

2. Prvostopenjski organ je v obrazložitvi svoje odločitve pojasnil, da je opravil preverjanje izvedbe postopka sprostitve blaga v prosti promet po zgoraj navedeni uvozni carinski deklaraciji na podlagi določil 21. in 21.a člena Zakona o carinski službi (ZCS-1), določil 78. člena Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o uvedbi Carinskega zakonika Skupnosti (v nadaljevanju CZS) ter določil 130. člena Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2). Predmet preverjanja je bilo ugotavljanje pravilnosti deklariranega nepreferencialnega porekla in države porekla blaga. O ugotovitvah je bil sestavljen zapisnik z dne 15. 5. 2014, ki je bil vročen tudi tožeči stranki in je nanj podala pripombe.

3. Uvozno carinsko deklaracijo je izpolnila tožeča stranka kot deklarant, in sicer za tkanino iz steklenih vlaken z odprto mrežno strukturo, velikosti celice 4,5 mm, mase 145 g/m2 v zvitkih, s trgovskim nazivom „alkaline resistant mesh, white color, 309.600,00 m2“. Blago je tožeča stranka uvrstila v tarifno oznako 7019 59 00 kombinirane nomenklature in TARIC oznako 19. Priložila je tudi tajsko preferencialno potrdilo o poreklu Form A št. IA2012-0061390 z dne 2. 4. 2012. Deklarirano poreklo blaga je bilo Tajska, pošiljatelj podjetje A., LTD, prejemnik pa družba B.

4. V času kontrolnega pregleda je tožeča stranka prvostopenjskemu organu posredovala kopijo deklaracije, kopijo računa in tovornega (packing) lista dobavitelja, kopijo ladijskega tovornega lista in kopijo preferencialnega potrdila o poreklu (Certificate of origin). Od Evropskega urada za boj proti goljufijam (v nadaljevanju OLAF) je prvostopenjski organ pridobil še poročilo z dne 21. 11. 2013 s prilogami (Mision report Thor št. 29842), prošnjo za upravno sodelovanje pri preverjanju izvora blaga, ki jo je OLAF poslal pristojnim tajskim organom in potrjen zapisnik.

5. Iz zbranih dokazov izhaja, da je dne 1. 10. 2013 skupna delegacija EU in Tajske obiskala prostore podjetja C. v kraju ... Ugotovljeno je bilo, da to podjetje svoje prostore koristi le za skladiščenje ter natovarjanje in raztovarjanje zabojnikov, ne opravlja pa predelave blaga. Pri uvozu tkanine z mrežno strukturo iz steklenih vlaken iz Kitajske in nato ponovnim uvozom tega blaga v EU, je to podjetje opravljalo le logistične storitve za drugi dve tajski podjetji, in sicer D. in E. Storitve so vključevale sprejem blaga v zabojnikih in nato prenos tkanine v nove zabojnike za ponovni izvoz v EU, torej navzkrižno pretovarjanje. Podjetje C. je delegaciji posredovalo razpredelnico s podatki o izvršenih poslih, kar je omogočilo sledenje blagu in ugotovitev, da je šlo v primeru teh poslov za blago porekla iz LR Kitajske. Ob tem je bila na podlagi podatkov iz razpredelnice za sedaj obravnavani primer ugotovljena neposredna povezava med številko izvoznega zabojnika in uvozom blaga v EU. Številka računa za izvoz je bila namreč izpisana tudi na potrdilu o poreklu blaga.

6. Skladno z opisanimi ugotovitvami je prvostopenjski organ ugotovil, da so bile tkanine izvožene iz Tajske na podlagi Splošnega sistema preferencialov (GSP). Po Uredbi Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. 7. 1993 o določbah za izvajanje CZS pridobi mrežasta tkanina iz steklenih vlaken preferencialno poreklo pri proizvodnji, medtem ko zgolj preprosto rezanje in premazovanje takega blaga ne more dati temu izdelku statusa izdelka s preferencialnim poreklom države, kjer se ti enostavni postopki izvajajo. Enako to velja za pretovarjanje ali prepakiranje izdelkov. Prvostopenjski organ je torej ugotovil, da je bilo v obravnavanem primeru blago po poreklu iz LR Kitajske in ne Tajske, saj se je na Tajskem zgolj  pretovorilo. To pomeni, da je bilo potrdilo o preferencialnem tajskem poreklu izdano na podlagi napačnih ali nepravilnih podatkov. Na tej podlagi je prvostopenjski organ tudi zavrnil pripombe tožeče stranke, ki jih je podala na zapisnik, sestavljen ob kontrolnem pregledu. Ker se za uvoz blaga iz LR Kitajske obračunavajo protidampinške dajatve po Uredbi Komisije (EU) št. 138/2011 z dne 16. 2. 2011 o uvedbi začasne protidampinške dajatve na uvoz nekaterih tkanin z odprto mrežno strukturo iz steklenih vlaken s poreklom iz LR Kitajske, je prvostopenjski organ izvršil naknadni obračun carinskih dajatev. Pri tem obračunu je upošteval, poleg že obračunanih dajatev, tudi protidampinško dajatev ter zamudne obresti od tega še neobračunanega zneska.

7. Ministrstvo za finance, Direktorat za sistem davčnih, carinskih in drugih javnih prihodkov, Sektor za upravni postopek na II. stopnji s področja carinskih in davčnih zadev (v nadaljevanju drugostopenjski organ) je po pritožbi tožeče stranke v celoti pritrdil argumentom prvostopenjskega organa. V obrazložitvi svoje odločitve je uvodoma povzel ugotovitve prvostopenjskega organa ter izpostavil, da so zbrani dokazi pokazali, da je sporno blago najprej prišlo na Tajsko z uvozno carinsko deklaracijo št. A0260550311968, nakar je bila za isto blago izdana tajska izvozna carinska deklaracija št. A0271550302127, ki jo je spremljal tajski izvozni račun. Ta je bil tudi priloga k uvozni carinski deklaraciji z dne 8. 5. 2012. Sporno blago je v pristanišče v Kopru prispelo s tremi zabojniki št. INKU2206348, MSCU7573211 in TCLU5538770, in to iz LR Kitajske ter zgolj z vmesnim pretovorom v komercialni prosti coni Leam Chabang na Tajskem. Taka ugotovitev kaže, da je bilo potrdilo o preferencialnem tajskem poreklu izdano na podlagi napačnih ali nepravih informacij, saj je bilo pravo poreklo blaga kitajsko. Te ugotovitve podpirajo tudi dokumenti, ki jih je zbral OLAF.

8. Drugostopenjski organ se je v nadaljevanju opredelil do pritožbene navedbe tožeče stranke, da je bila zgolj prejemnik blaga in ne deklarant. Izraz „carinska deklaracija“ po 17. točki 4. člena CZS pomeni dejanja, s katerimi oseba v predpisani obliki in na predpisan način izrazi voljo dati blago v določen carinski postopek, medtem ko po 18. točki tega člena izraz „deklarant“ pomeni osebo, ki je izdala carinsko deklaracijo v svojem imenu ali osebo, v imenu katere je izdelana carinska deklaracija. V obravnavanem primeru se je tožeča stranka sama vpisala na carinsko deklaracijo kot posredni zastopnik, kar pomeni, da je opravljala v carinskem postopku dejanja v svojem imenu in za tuj račun, torej jo je treba šteti za deklaranta. Glede pritožbenega ugovora tožeče stranke, da ne bi smela nositi posledic, ker je predložila listine, ki jih je izdal tuji carinski organ, torej ugovora, ki temelji na določbi točke b) drugega odstavka 220. člena CZS, je drugostopenjski organ navajal, da bi bil lahko tožnik izvzet iz naknadne izterjave le, če bi bili kumulativno izpolnjeni trije pogoji, in sicer: kolikor bi bilo izkazano, da je izdaja potrdila o poreklu posledica napake pristojnih organov; dalje, da je ta napaka taka, da je zavezanec, ki je ravnal v dobri veri, ne bi mogel odkriti; in še, da je zavezanec upošteval vse določbe, ki jih določajo veljavni predpisi. V obravnavanem primeru so zbrani dokazi pokazali, da so izdana potrdila o poreklu temeljila na napačnih informacijah, ki so jih priskrbeli izvozniki, kar torej ne pomeni napake organov države izvoznice. Le kolikor bi šlo za napake, ki bi jih bilo mogoče pripisati aktivnemu ravnanju pristojnih carinskih organov, bi bilo izvzetje naknadne izterjave upravičeno. Pojem „carinski organ“ sicer določa 4. člen CZS in pomeni organe, ki so, med drugim, pristojni za uveljavljanje carinskih predpisov.

9. Tožeča stranka je tožbo najprej vložila zaradi molka drugostopenjskega organa. Po tem, ko je ta sprejel odločitev, pa je tožeča stranka tožbo razširila in odločitvi oporekala iz vseh tožbenih razlogov po prvem odstavku 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ter zaradi kršitev 22. in 25. člena Ustave RS in 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah. Navajala je, da je drugostopenjski organ neupravičeno zavrnil njeno pritožbo, četudi je izpolnila vse tri pogoje iz točke b) drugega odstavka 220. člena  CZS. Drugostopenjski organ ni opravil testa istovetnosti dejanskega stanja, ko se je pri uporabi sodne prakse skliceval na nekatere sodbe Sodišča Evropske unije. Pri sprejemu odločitve je uporabil le postranske razloge, ne da bi poiskal prave. V obravnavani zadevi bi moralo biti upoštevano, da tožeča stranka ni uvoznik, oziroma izvoznik, kar pomeni, da ni sodelovala pri izdaji potrdila o poreklu. Je špediter, ki se ukvarja z zastopanjem v carinskem postopku. Bila je v dobri veri, da potrdilo o poreklu, kot javna listina, izdana od legitimnega in legalnega organa, izkazuje dejansko poreklo blaga. Špediter nima nobene možnosti, da bi pristnost javne listine preveril, pač pa je ta možnost pridržana le za carinske organe. Drugostopenjski organ bi zato moral pri sklicevanju na sodne precedense opraviti test istovetnosti dejanskega stanja, česar pa ni storil. Poleg tega bi moral upoštevali precedense Upravnega sodišča RS. Drugačno postopanje pomeni kršitev 22. člena Ustave RS. Tožena stranka namreč ni upoštevala sodbe opr. št. I U 1681/2012-9 z dne 10. 12. 2013, ki se nanaša na preferencialno poreklo, dokazano z obrazcem A in vlogo misije OLAF. V tej zadevi je sodišče ugotovilo, da uporaba iz 94. člena CZS pomeni, da morajo carinski organi v Skupnosti vrniti potrdilo o poreklu in račun, če je bil predložen, izjavo na računu ali kopijo teh dokumentov pristojnim državnim organom države izvoznice in navesti razloge za poizvedbo. Izidi morajo biti takšni, da je iz njih mogoče ugotoviti ali potrdilo o poreklu blaga velja prav za izdelke, ki so bili dejansko izvoženi. Sodišče se je v tej sodbi opredelilo tudi glede uporabe določbe točke b) drugega odstavka 220. člena CZS, kar v izpodbijani odločbi prav tako ni upoštevano.

10. Tožeča stranka nadalje navaja, da jo je tožena stranka obravnavala kot deklaranta, pravilno pa bi jo morala obravnavati kot zastopnika. Bistvena razlika je v tem, da zastopnik nastopi v določenem postopku „post festum“. Tožeča stranka je namreč v postopek vstopila šele s tem, ko je vložila carinsko deklaracijo v Luki Koper, pred tem pa ni imela možnosti posegati v postopek in se zato ne more šteti za deklaranta. Razlika je pomembna zaradi uporabe drugega odstavka 220. člena CZS, saj je tožena stranka ravnala v dobri veri in se zanesla na potrdila, ki jih je izdala carina države izvoznice. Kot zastopnik torej ne more odgovarjati za dogajanje v obdobju pred vložitvijo carinske deklaracije. Tožena stranka torej ni pravilno upoštevala ugotovljenega dejanskega stanja pri izdaji potrdila o poreklu Form A, niti se ni ukvarjala z vlogo izvoznika, kar pa bi bilo ključno za uporabo drugega odstavka 220. člena CZS. Glede na navedeno tožeča stranka predlaga, naj sodišče na glavni obravnavi ugotovi dejansko stanje in izpodbijano odločbo spremeni tako, da jo odpravi ter postopek plačila uvoznih dajatev ustavi, tožena stranka pa naj ji tudi povrne stroške postopka.

11. Tožena stranka na tožbo po vsebini ni odgovorila.

13. Sodišče ne dvomi, da je bilo sporno blago, to je tkanina iz steklenih vlaken z odprto mrežno strukturo, proizvedeno v LR Kitajski in da se njegovo poreklo kasneje ni spremenilo. Iz tovornega lista in najave prevoza družbe F., Ltd iz LR Kitajske, vse z dne 26. 3. 2011, je razvidno, da je bilo to blago iz kraja Ningbo, Kitajska izvoženo na Tajsko, konkretno v komercialno prosto cono Laem Chabang. Na računu je izpisana deklarirana TARIC oznaka (HC code) 7019590019. Enaka TARIC oznaka se ponovi na najavi prevoza, ki ga je tajsko podjetje X. kot izvoznik izdalo za prevoz blaga v Luko Koper. Iz uradnega odgovora Oddelka za zunanjo trgovino Tajske z dne 22. 8. 2013, ki je bil po predhodnem zaprosilu poslan OLAF-u, je razvidno, da je bilo za sporno blago izdano potrdilo o poreklu Form A št. A2012-0061390. Prošnjo za izdajo tega potrdila o poreklu je vložila družba E. Blago je bilo v Luko Koper dostavljeno v treh zabojnikih, ki so imeli enake oznake kot zabojniki, s katerimi je blago prispelo iz LR Kitajske na Tajsko. Sodišče torej ugotavlja, da ni dvoma, da je bilo sporno uvoženo blago proizvedeno v LR Kitajski, nato pa izvoženo na Tajsko, kjer je bilo za blago izdano novo potrdilo o poreklu. Ker je bilo na Tajskem blago le pretovorjeno zaradi nadaljnjega izvoza, je ohranilo svoje prvotno poreklo, kar pomeni, da podatki v potrdilu o poreklu, ki so bili podlaga za izvedeni carinski postopek, niso pravilni.

14. Tožeča stranka ugotovitvam, opisanim v prejšnjem odstavku, načeloma ne oporeka in tudi ne oporeka zaključku tožene stranke, da blago zaradi opravljenega pretovora na Tajskem ni moglo pridobiti novega porekla. Meni pa, da OLAF pri zbiranju podatkov ni ravnal po določbi 94. člena CZS ter da bi zato morala tožena stranka pri presoji tega dejstva upoštevati stališče, kot ga je zavzelo Upravno sodišče RS v sodbi opr. št. I U 1681/2012-9 z dne 10. 12. 2013 glede načina izvedbe postopka carinskih organov ob preverjanju porekla blaga v državi izvoznici. Na tej podlagi trdi, da je bilo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in da so bila kršena pravila postopka, s čimer pa sodišče ne soglaša. Sodba, na katero se sklicuje tožeča stranka, se je nanašala na izdelke, ki so bili v EU uvoženi v letih 2008 in 2009, ko so veljala pravila preverjanja porekla, kot jih opisuje tožeča stranka. V času spornega uvoza pa ta pravila niso bila več v veljavi. Z Uredbo Komisije EU št. 1063/2010 z dne 18. 11. 2010 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti sta namreč 97. g člen in 97. h člen CZS določila nova pravila pri postopku nadzora porekla blaga. Za preverjanje podatkov v državi, ki je izdala potrdilo o poreklu blaga, za razliko od prej veljavnih pravil preverjanja, velja, da morajo carinski organi države članice, kadar zaprosijo pristojne organe države upravičenke za sodelovanje pri preverjanju veljavnosti navedb o poreklu, statusa porekla izdelkov ali obeh, v zahtevi, kadar je to primerno, navesti razloge za upravičen dvom o veljavnosti navedb o poreklu ali statusu porekla izdelkov. V podporo zahtevi za preverjanje se lahko pošljejo kopija navedbe o poreklu in katere koli dodatne informacije ali dokumentacija, ki kažejo, da so informacije v navedbi napačne. Opisane zakonske določbe torej kažejo, da je bil postopek preverjanja v času spornega uvoza manj formalen, kot pa v času uvoza blaga, ki ga primeroma navaja tožeča stranka. Sodišče tudi ugotavlja, da je iz predložene dokumentacije, predvsem dopisa Oddelka za zunanjo trgovino Tajske z dne 22. 8. 2013 razvidno, da je OLAF pri preverjanju porekla blaga ta pravila spoštoval.

15. Tožeča stranka ugotovitvi, da je poreklo uvoženega blaga LR Kitajska, kot že rečeno, ne nasprotuje, meni pa, da je izpodbijana odločitev tožene stranke nepravilna zato, ker je štela, da je deklarant, četudi to ni bila, kot tudi, da je napačno uporabila določbo točke b) drugega odstavka 220. člena CZS pri odločanju o izvzetju naknadnega obračuna dajatev. Sodišče meni, da je vprašanje o tem, kdo je deklarant in zakaj se tožečo stranko šteje za deklaranta celovito pojasnila že tožena stranka v drugostopenjski odločbi in se tem ugotovitvam, da bi se izognilo ponavljanju, sodišče v celoti pridružuje in z njimi soglaša (2. odstavek 71. člena Zakona o upravnem sodišču - v nadaljevanju: ZUS-1).

16. Po določbi točke b) drugega odstavka 220. člena CZS morata biti za izvzetje naknadnega obračuna dajatev kumulativno izpolnjena dva pogoja: napačni ali neresnični podatki v potrdilu o poreklu morajo biti posledica napake carinskih organov, zavezana oseba pa mora biti glede teh podatkov v dobri veri. Do tega vprašanja je svoje stališče zavzelo tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. X Ips 202/2014 z dne 18. 11. 2015, prav tako Upravno sodišče RS v sodbi opr. št. I U 1408/2014 z dne 8. 12. 2015.

17. Sodišče ugotavlja, da so podatki v potrdilu o poreklu napačni ali neresnični takrat, ko je dokazano, da je izdaja nepravilnih potrdil o poreklu nastala zaradi napačnih informacij, ki jih je carinskemu organu navedel izvoznik in ko je dokazano, da so se carinski organi zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ne ustreza pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave. Ni torej dovolj, da se izkaže, da so podatki objektivno nepravilni, pač pa mora biti tudi izkazano, da se je carinski organ zavedal ali bi se vsaj moral zavedati te njihove nepravilnosti. Sodišče ugotavlja, da v obravnavanem primeru ni dvoma o tem, da je nepravilne oziroma neresnične informacije o poreklu blaga navedel izvoznik, saj je iz potrdila o poreklu razvidno, da ga je sestavljalo prav podjetje E., ki je pred tem blago uvozilo iz LR Kitajske ter preko podjetja C. izvršilo pretovor blaga, ne da bi ga posebej predelovalo ali obdelovalo. V tem delu se torej sodišče pridružuje ugotovitvam tožene stranke. Sodišče pa meni, da se do drugega pogoja,  to je do vprašanja ali so tajski carinski organi, ki so potrdilo o poreklu izdali, vedeli ali bi vsaj morali vedeti, da so podatki neresnični, tožena stranka ni opredelila. Tega na podlagi zbranih dokazov niti ni mogoče z gotovostjo ugotoviti. Iz teh dokazov, zlasti zapisnika o pregledu, ki sta ga opravila skupna delegacija EU in Tajske, namreč izhaja, da se je način poslovanja podjetij v komercialni prosti coni Laem Chabang na Tajskem preverjal v času pregleda in takrat ugotovilo, da se tu opravlja zgolj pretovor blaga, predhodno uvoženega iz LR Kitajske. Sodišče ne dvomi, da so podjetja enako poslovala tudi v času spornega izvoza blaga, kar dokazujejo podatki o opravljenih pretovorih v tem obdobju (podatki podjetja C.). Iz tega pa ni mogoče ugotoviti ali so pristojni tajski carinski organi za to v času sedaj obravnavanega izvoza vedeli ali pa so za to izvedeli šele ob pregledu. Gre torej za dejstvo, ki doslej ni bilo ugotovljeno, kot tudi ne ali bi tajski carinski organi za to morali vedeti, torej ali so v skladu s tam veljavnimi pravili storili vse, kar bi kot pristojni uradni organi morali storiti glede preverjanja porekla blaga. Sodišče ocenjuje, da dejansko stanje v tem obsegu ni bilo v celoti ugotovljeno, tožena stranka pa se v obrazložitvi izpodbijane odločbe do tega vprašanja ni opredelila, oziroma svojega stališča ni argumentirala, kar pomeni, da je v tem obsegu obrazložitev tudi nepopolna.

18. Sodišče glede drugega pogoja, ki mora biti izpolnjen, da je mogoče uporabiti izvzetje naknadnega obračuna dajatev po točki b) drugega odstavka 220. člena CZS, to je pogoja dobrovernosti, ugotavlja, da se je do tega tožena stranka v izpodbijani odločbi opredelila in se njenim argumentom v celoti pridružuje (drugi odstavek 71. člena ZUS-1). Sodišče meni, da se tožeča stranka kot deklarant ne more sklicevati zgolj na to, da ni imela razlogov, da dvomi v uradne listine tajskih carinskih organov, da ni imela možnosti, da listine preverja in da odgovarja za blago le od trenutka, ko je to prispelo v Luko Koper. Od vseh, ki nastopajo v prometu blaga, torej tudi od tožeče stranke, ki se s tovrstno dejavnostjo ukvarja, se namreč zahteva, da ravnajo kot dobri gospodarstveniki, torej da preverijo vse okoliščine uvoza, pridobijo dodatne podatke pri samih izvoznikih in tako storijo vse, da do napak ne bi prišlo. Tega tožeča stranka, kot je pravilno ugotovila tožena stranka, ni storila in se zato tudi po mnenju sodišča ne more sklicevati na dobrovernost.

19. Glede na vse navedeno sodišče zaključuje, da je tožena stranka nepopolno ugotovila dejansko stanje, kot je to opisano v 17. točki te obrazložitve, vlogo in ravnanje pristojnih tajskih carinskih organov pri izdaji potrdila o poreklu pa tudi pavšalno utemeljila, kar pomeni, da odločitve ni ustrezno obrazložila. Sodišče je iz teh razlogov izpodbijano odločbo na podlagi 2. in 3. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 odpravilo in vrnilo prvostopenjskemu organu v ponovni postopek, v katerem bo moral ugotovljene pomanjkljivosti odpraviti.

20. Ker je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijani upravni akt odpravilo, je po določbi 3. odstavka 25. člena ZUS-1 tožeča stranka upravičena do povračila stroškov postopka. Te stroške je sodišče, skladno z določbo 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu, odmerilo v pavšalnem znesku 347,70 EUR (285,00 EUR in 22 % DDV), glede na to, da je bila zadeva rešena na seji, tožečo stranko pa je zastopal odvetnik.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.