UPRS Sodba I U 611/2016-9
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2017-07-04

Marjanca Faganel (preds.), Zdenka Štucin (poroč.), Alenka Praprotnik

davčna izvršba - izvršilni naslov - seznam izvršilnih naslovov - odprava sklepa o izvršbi - vračilo sredstev

Namen davčne izvršbe je izterjava davčne obveznosti, ki izhaja iz izvršilnega naslova. Za dosego tega namena je predmet davčne izvršbe lahko vsako dolžnikovo premoženje ali pravica, če ni z zakonom izvzeta iz davčne izvršbe (144. člen ZDavP-2). Po določbah ZDavP-2 ni izključena niti hkratna niti sukcesivna izdaja sklepov o davčni izvršbi glede na različne predmete izvršbe, vse do poplačila celotnega dolga. V zvezi s sklicevanjem tožnika na 425. člen OZ pa sodišče poudarja, da pravna sredstva zoper sklep o davčni izvršbi po določbah ZDavP-2 ne zadržijo njegove izvršitve, kar lahko privede do odprave sklepa po tem, ko je le-ta že izvršen, kot se je zgodilo v obravnavani zadevi. Odprava pravne podlage izvršenega plačila dolžnikovega dolžnika narekuje vračilo sredstev, izterjanih na njegovi podlagi. Iz navedenih razlogov ni mogoče slediti tožniku, da je terjatev davčnega organa "oživela" z izdajo izpodbijanega sklepa.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom o davčni izvršbi na dolžnikova denarna sredstva je prvostopni organ zoper tožnika uvedel davčno izvršbo dolžnega zneska obveznosti, ki skupaj z zamudnimi obrestmi in stroški sklepa znaša 30.295,16 EUR. Izvršba se opravi z rubežem denarnih sredstev tožnika na bančnih računih.

2. Ministrstvo za finance je z odločbo št. DT 499-29-822/2015-7 z dne 3. 3. 2016 pritožbi tožnika delno ugodilo, izpodbijani sklep odpravilo za znesek 62,58 EUR glavnice/stroški (zap. št. 3, 4 in 5 izreka) in v tem delu zadevo vrnilo organu prve stopnje v ponovni postopek ter hkrati izrek sklepa delno spremenilo v navedbi izvršilnih naslovov v izreku pod zap. št. 2, 15 in 25. V ostalem je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

3. Delno spremembo izreka izpodbijanega sklepa narekuje pomanjkljiva navedba izvršilnih naslovov, v ostalem pa je izpodbijani sklep po presoji pritožbenega organa skladen z določbami Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) o davčni izvršbi. V zvezi s pritožbenimi ugovori tožniku pojasni, da sklep temelji na izvršilnih naslovih kot jih določa 145. člen ZDavP-2 in ki se nahajajo v upravnih spisih. Kadar davčni organ, kot v obravnavanem primeru, izvršilne naslove navede v izreku sklepa o izvršbi, ne sestavlja posebej seznama izvršilnih naslovov. Dejstvo, da je izvršilni naslov tudi seznam izvršilnih naslovov, ni ovira za opravo izvršbe na podlagi drugih, v tem členu navedenih izvršilnih naslovov. V nasprotju s stališčem tožnika pritožbeni organ pojasnjuje, da terjatev z dnem 5. 2. 2009 ni ugasnila. Terjatev tožnika do A., ki je bila zarubljena s sklepom o izvršbi št. DT 42914-25/2009-2 (0302-02) z dne 3. 2. 2009, se je v postopku s pritožbami in v sodnem postopku izkazala za pobotano, rubež pa posledično kot nedopusten. Z odločbo pritožbenega organa št. DT-499-29-318/2010-6 z dne 15. 11. 2012 je bil sklep prvostopnega organa št. DT 42914-25/2009-16 (0302-02) z dne 31. 5. 2010, izdan v ponovnem postopku davčne izvršbe, začete s sklepom z dne 3. 2. 2009, v I. in II. točki odpravljen. S tem je bila odpravljena podlaga za zadržanje zarubljenega zneska od A., s katerim se je pokrival tožnikov dolg, in se je posledično vzpostavilo stanje, kot je bilo pred izdajo sklepa o izvršbi z dne 3. 2. 2009. Sklepa, ki je bil podlaga za rubež, torej ni več, z njegovo odpravo pa se odpravijo tudi pravne posledice, ki so iz nje nastale. Zato tožnik nima prav, ko trdi, da je terjatev poravnana. Prvostopni organ je moral zaradi odprave sklepa A. vrniti to, kar je bilo neupravičeno zarubljeno, s tem pa je dolg tožnika, ki se je terjal s sklepom z dne 3. 2. 2009, ostal neporavnan. Prvostopni organ tudi ni imel razloga za ponovno odločanje, saj mu zadeva ni bila vrnjena v ponovni postopek.

4. Ker je moral prvostopni organ to, kar je bilo zarubljeno A., vrniti, je dolžan dolžnik zamudne obresti od izvršljivosti, saj obveznosti ni mogoče šteti za poravnano. V obračunu zamudnih obresti pa pritožbeni organ nepravilnosti ne ugotavlja.

5. Neutemeljen je tudi ugovor zastaranja. Okrajno sodišča v Celju je namreč dovolilo zavarovanje z vknjižbo zastavne pravice in zaznambo izvršljivosti na nepremičninah, navedenih v tem sklepu, in sicer na podlagi seznama izvršilnih naslovov št. DT 42912-2/2009-71 (davek na dodano vrednost) in št. DT 42911-2/2009-40 z dne 28. 1. 2009 (predmetne obveznosti, z izjemo obveznosti pod zap. št. 3-5). Slednji seznam je bil tudi sestavni del sklepa z dne 3. 2. 2009. Vknjižba zastavne pravice predstavlja pretrganje zastaranja, in sicer kontinuirano. Zastavna pravica je še vedno vpisana ter posledično predstavlja pretrganje teka zastaralnih rokov za terjane obveznosti po neodpravljenem delu izpodbijanega sklepa. O retroaktivnosti v zvezi s 126.a členom ZDavP-2 pa v tej zadevi tudi ni mogoče govoriti, saj terjane obveznosti niso starejše od desetih let.

6. Tožnik se z odločitvijo ne strinja. Predlaga njeno odpravo, vrnitev zadeve v ponovno odločanje in povrnitev stroškov tega postopka v priglašeni višini, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Razlogi odločbe o pritožbi so za obravnavano zadevo nebistveni. Bistven je namreč tožnikovih ugovor, da terjatev finančne uprave do tožnika ne obstaja več, ker je bila poplačana na podlagi opravljenega rubeža terjatve (tožnika) do A. v znesku 21.395,37 EUR, razliko do celotne terjatve pa je tožnik poravnal, kar doslej ni bilo sporno. Terjatev davčnega organa je v celoti ugasnila 5. 2. 2009, kar izhaja tudi iz posebnega pojasnila z dne 8. 10. 2015, ki ga je poslal tožnikovi pooblaščenki in se nahaja tudi v upravnih spisih, in v katerem davčni organ kot datum celotnega poplačila navaja datum 5. 3. 2010, medtem ko se v davčnem spisu navaja tudi datum 5. 2. 2009. Tožena stranka je odločbo prvostopnega organa z dne 31. 5. 2010 odpravila. Prvostopni organ ni sprejel nove odločitve. Pravnomočen postane izrek odločbe, ki je bil v konkretnem primeru odpravljen tudi pod točko II. in III, po katerih se ponovni rubež dolžnika terjatve tožnika do A. ne opravi, ker je bila terjatev dolžnikovega dolžnika v celoti izterjana po prejšnjem sklepu. Drugih informacij tožnik nima. Zato meni, da bi moral davčni organ v zadevi ponovno odločiti, pri čemer ga sodba sodišča, ki je bila sprejeta na podlagi tožbe tožnika, ne zavezuje, kajti upravni spor je bil sprožen v vlogi stranke z nasprotnim interesom in ne neposredno prizadete stranke, zato sodba I U 37/2013 nima neposrednega vpliva na obravnavano zadevo. Še vedno obstaja odločba inštančnega organa z dne 15. 11. 2012, po kateri se odločitev prvostopnega organa z dne 31. 5. 2010 odpravi. Odločitev torej sploh še ni sprejeta. Sicer pa odločanje o pobotu terjatev ni v domeni davčnega organa, saj se o njej odloča v postopku pred rednim sodiščem. Ključno za tožnika je, da je davčni organ njegovo terjatev do A. izterjal, kar potrjuje tudi stališče sodb Višjega sodišča v Celju Cpg 354/2006, Višjega sodišča v Mariboru I Cp 345/2015, Vrhovnega sodišča III Ips 59/2001. V tožnikovem primeru je bila terjatev, prenesena v izterjavo, v celoti realizirana, s tem pa je ob upoštevanju drugega odstavka 425. člena OZ terjatev tožene stranke do tožnika prenehala in odpadla podlaga za vodenje postopka davčne izvršbe. Terjatve pa ni mogoče "oživiti" na način, kot je to z izpodbijanim sklepom storil davčni organ.

7. Sicer pa tožnik tudi vztraja pri ugovoru, ki se nanaša na navedbo sklepov o davčni izvršbi kot izvršilnih naslovov za izterjavo stroškov izvršilnih postopkov in pri ugovoru neskladnosti višine terjatev v izreku izpodbijanega sklepa. Vztraja tudi pri stališču, da davčni organ za znesek 21.419,23 EUR ni upravičen do zamudnih obresti za čas od njegovega prejema (5. 9. 2009) do njegovega vračila.

8. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. Predlaga zavrnitev tožbe.

10. Izpodbijani sklep je po delni dopolnitvi izreka v pritožbenem postopku po presoji sodišča pravilen in skladen z določbami Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2), na katere se sklicuje. Sodišče se strinja tudi z razlogi, s katerimi njegovo pravilnost in zakonitost potrdi pritožbeni organ in z razlogi, s katerimi obrazloži zavrnitev tožbenim vsebinsko enakih pritožbenih ugovorov. Nanje se zato po pooblastilu iz drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) sklicuje in jih ponovno ne navaja. V zvezi s tožbenimi navedbami le dodaja:

11. Namen davčne izvršbe je izterjava davčne obveznosti, ki izhaja iz izvršilnega naslova. Za dosego tega namena je predmet davčne izvršbe lahko vsako dolžnikovo premoženje ali pravica, če ni z zakonom izvzeta iz davčne izvršbe (144. člen ZDavP-2). Po določbah ZDavP-2 ni izključena niti hkratna niti sukcesivna izdaja sklepov o davčni izvršbi glede na različne predmete izvršbe, vse do poplačila celotnega dolga. V zvezi s sklicevanjem tožnika na 425. člen OZ pa sodišče poudarja, da pravna sredstva zoper sklep o davčni izvršbi po določbah ZDavP-2 ne zadržijo njegove izvršitve, kar lahko privede do odprave sklepa po tem, ko je le-ta že izvršen, kot se je zgodilo v obravnavani zadevi. Odprava pravne podlage izvršenega plačila dolžnikovega dolžnika narekuje vračilo sredstev, izterjanih na njegovi podlagi. Iz navedenih razlogov ni mogoče slediti tožniku, da je terjatev davčnega organa "oživela" z izdajo izpodbijanega sklepa. Oživela je namreč z (dokončno) odpravo sklepa o davčni izvršbi na denarno terjatev tožnika kot davčnega dolžnika. Ob upoštevanju 173. člena ZDavP-2, ki opredeljuje rubež denarnih sredstev sta sodbi III Ips 59/2001 in I Cp 345/2015 za odločitev v obravnavani zadevi nerelevantni, sodba III Ips 59/2001 pa tudi ne temelji na dejanskem stanju, ki je enako ali primerljivo tu obravnavanemu, saj sodišče v njej ni presojalo aktivne legitimacije upnika po odpravi sklepa o davčni izvršbi na denarne terjatve (upnika) kot davčnega dolžnika.

12. Ker je tožba po navedenem neutemeljena, jo je sodišče kot tako zavrnilo na podlagi 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

13. Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem trpi v primeru, če sodišče tožbo zavrne, vsaka stranka svoje stroške postopka.

14. Glede na nesporne dejanske okoliščine, ki so podlaga za odločitev, je sodišče na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1 v zadevi odločilo na seji.

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 144, 145, 173

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.