UPRS sodba I U 1991/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-11-03

mag. Slavica Ivanović Koca (preds.), Bojana Prezelj Trampuž (poroč.), Adriana Hribar Milič

DDV - dodatna odmera DDV - vračilo presežka DDV - dobava blaga - račun - povezane osebe

Ob ugotovitvi, da dobava blaga po spornem računu sploh ni bila opravljena, je že to samo po sebi razlog, da tožnik nima pravice do odbitka vstopnega DDV od navedenega računa.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Z izpodbijano odločbo je Davčni urad Nova Gorica odločil, da se tožniku v zadevi davčnega inšpekcijskega nadzora (v nadaljevanju DIN) davka na dodano vrednost (v nadaljevanju DDV) za obdobje od 1. 6. 2012 do 30. 6. 2012 ne dovoli vračilo presežka DDV za davčno obdobje junij 2012 v znesku 78.512,00 EUR ter se mu dodatno odmeri DDV za davčno obdobje junij 2012 od osnove 590,00 EUR po stopnji 20% v znesku 118,00 EUR in pripadajoče obresti v znesku 0,47 EUR. Odmerjeni DDV in obresti v skupnem znesku 118,47 EUR morajo biti plačani v 30 dneh od vročitve odločbe. Po preteku tega roka se bodo zaračunale zamudne obresti in začel postopek davčne izvršbe (I. točka izreka). Tožnik ni zahteval povrnitve stroškov. Stroški postopka, ki so nastali davčnemu organu, bremenijo davčni organ (II. točka izreka). Pritožba ne zadrži izvršitve odločbe (III. točka izreka).

Pri tožniku je bil opravljen DIN DDV za obdobje od 1. 6. 2012 do 30. 6. 2012 ter o ugotovitvah sestavljen zapisnik, na katerega je tožnik podal pripombe, na katere je davčni organ odgovoril v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Tožnik je v obračunu DDV-O za mesec junij 2012 zahteval vračilo presežka DDV. Ugotovljeno je bilo, da se večji del navedenega presežka nanaša na DDV od računa z dne 27. 6. 2012, ki se glasi na  znesek 471.780,00 EUR, z DDV v znesku 78.630,00 EUR. Navedeni račun je tožnik prejel od povezane osebe A. d.o.o. in se nanaša na dobavo jeklene konstrukcije na naslovu … (rok za odstranitev objekta je 3 mesece od izdaje računa) in pločevinaste kritine ter pripadajočih pločevinastih zaključkov. Tožnik je uveljavljal odbitek vstopnega DDV od navedenega računa, ki mu ga je izdala povezana oseba. Davčni organ je ugotovil, da tožniku dobava po navedenem računu sploh ni bila opravljena, kar je v nasprotju z 62. členom Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV-1), ki določa, da nastane pravica do odbitka DDV v trenutku, ko nastane obveznost obračuna DDV.

Ker do dobave jeklene konstrukcije po navedenem računu ni prišlo (A. d.o.o. je obvestila tožnika, da so 4. 9. 2012 s strani projektivnega biroja prejeli v vednost dopis, v katerem Zavod za varstvo kulturne dediščine Slovenije piše, da se konstrukcija objekta lahko poruši, vendar pa ne dovolijo gradnje nadomestnega objekta, zaradi česar prosi, da se do konca 2012 sklene najemna pogodba, s katero A. d.o.o. vzame od tožnika kompleten poslovni prostor v najem), je bila med tožnikom in povezano osebo 7. 9. 2012 sklenjena najemna pogodba. S slednjo se tožnik zavezuje, da bo najemniku izročil v rabo objekt, ki se bo uporabljal za poslovne namene, najemodajalec pa bo plačeval določeno najemnino. Najemodajalec in najemnik sta 7. 9. 2012 sestavila in podpisala tudi primopredajni zapisnik.

Davčni organ ugotavlja, da je tožnik isto jekleno konstrukcijo in pločevinasto kritino s pripadajočim materialom, ki je del nepremičnine, obstoječe stavbe, ki jo je po spornem računu z dne 27. 6. 2012 kupil od povezane družbe A. d.o.o. kot trgovsko blago (saj naj bi bil objekt namenjen rušenju) in v mesecu juniju 2012 po tem računu v obračunu DDV-O uveljavljal vstopni DDV v znesku 78.630,00 EUR (blago ni bilo nikoli dobavljeno, saj se objekt v Vojniku ni rušil in še vedno stoji), tožnik 7. 9. 2012 prodajalcu ruševine A. d.o.o. izročil v rabo kot objekt na podlagi najemne pogodbe. Po spornem računu je torej tožnik kupil jekleno konstrukcijo in kritino, nato pa dal povezani osebi A. d.o.o. v najem celoten objekt in v najemni pogodbi tudi napisal, da je lastnik objekta. Železna konstrukcija je vgrajena v objekt in je del nepremičnine, stavbe, poslovnega prostora in trgovine v Vojniku, kjer A. d.o.o. opravlja svojo dejavnost. Tožnik je dal to konstrukcijo v povratni najem, vendar kot objekt prvotnemu prodajalcu.

Davčni organ je v zadevi zaključil, da gre za navidezen pravni posel, ter da je navidezen pravni posel tudi povratni najem te iste konstrukcije, z namenom, da se upraviči odbitek DDV pri nabavi, listine pa so neverodostojne. Davčni organ se sklicuje na 17. člen Zakona o davku od dohodkov pravnih oseb (v nadaljevanju ZDDPO-2), ki določa, kdaj gre za povezani osebi. Sklicuje se tudi na ugotovitve pri povezani osebi A. d.o.o., na podlagi katerih zaključuje, da račun, ki ga je A. d.o.o. izdala tožniku, ne predstavlja niti resnične izvirne knjigovodske listine niti ne izkazuje poštene in knjigovodske verodostojne vrednosti. Zato tožnik nima pravice do odbitka vstopnega DDV oz. vračila presežka DDV v znesku 78.512,00 EUR, kot ga je izkazal v obračunu DDV-O za davčno obdobje junij 2012. Transakcije, ki so potekale med navedenima družbama, pa se ne bi mogle zgoditi med nepovezanimi osebami.

Pritožbeni organ se z odločitvijo strinja, tožnikove ugovore pa zavrača. Navaja, da gre v obravnavani zadevi za zlorabo sistema DDV. V zadevi je treba ugotoviti, ali gre za dovoljeno davčno optimizacijo, kar je legitimen cilj vsakega gospodarskega subjekta, ali pa gre za sklepanje poslov z namenom davčne zlorabe. Tožnik je zlorabil predpise, ki sicer omogočajo sklepanje takšnih sporazumov, v smislu četrtega odstavka 74. člena ZDavP-2. Tožniku blago po spornem računu ni bilo prodano, zato tožnik na podlagi navedenega računa ne more uveljavljati davčne ugodnosti oz. odbitek vstopnega DDV.

V tožbi tožnik navedeno odločitev izpodbija. Glede svojega sedeža navaja, da je imel za preselitev sedeža poslovanja v Novo Gorico poslovni in ne davčni interes. Glede povezanosti družb B. d.o.o., C. d.o.o. in D. d.o.o. z družbo A. d.o.o., na kar se sklicuje davčni organ, navaja, da ni razvidno, da bi bile le-te v inšpiciranem obdobju kakorkoli kapitalsko oziroma vplivno povezane osebe po davčnih predpisih (17. člen ZDDPO-2) z družbo A. d.o.o. Navaja, da poslovanje po gospodarskih pogodbah ni dokaz davčne povezanosti, družinska povezanost sama po sebi pa še ni dokaz davčne povezanosti. Od 1. 1. 2007 ZDDPO-2 zahteva celo najmanj 25 % kapitalsko povezanost. Sklicuje se tudi na pravno mnenje dr. Marijana Kocbeka z dne 10. 12. 1997, iz katerega izhaja, da vsaka kapitalska oziroma poslovna povezava sama po sebi ne zadostuje, da bi določene osebe že lahko interpretirali kot povezane osebe.  V zvezi z računom, ki ga je 27. 6. 2012 tožniku izdala družba A. d.o.o. za jekleno konstrukcijo, za pločevinasto kritino ter pripadajoče pločevinaste zaključke, je davčni organ ugotovil neskladje podatkov in nepravilnosti. Navedeni račun se glasi na znesek 471.780,00 EUR z vključenim DDV v znesku 78.630,00 EUR. Blago je bilo dobavljeno 27. 6. 1012 na podlagi 33. člena ZDDV-1, ki ga tožnik citira. Navaja, da je bilo za tožnika bistveno, da je bilo zaračunano blago dobavljeno (dano na razpolago), zaradi česar je prejeti račun, ki mu ga je izstavil prodajalec, tudi pripoznal v obračunu DDV-O za junij 2012.

V nadaljevanju se tožnik sklicuje na objektivne okoliščine, ki jih je treba ugotoviti pri poslovanju z neplačujočimi gospodarskimi subjekti. Pravico do vstopnega DDV je prejemniku računa dopustno odreči le takrat, kadar se ugotovi, da je prejemnik računa vedel ali bi moral vedeti, da sodeluje v transakcijah, ki pomenijo utajo DDV. Prvostopenjskemu organu očita, da ni ugotavljal, v čem je tožnikovo ravnanje pri sporni nabavi odstopalo od običajne poslovne prakse. Tožnik zato meni, da izpodbijane odločitve ni mogoče preizkusiti, kar je v nasprotju z 214. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). Davčni organ je podal oceno o davčni utaji DDV le na podlagi nekaj indikatorjev, ki ne morejo biti podlaga za tako odločitev. Davčni organ ni dokazal, da so transakcije brez gospodarske vsebine. Sklicuje se na v postopku pridobljene listine (sporni račun, primopredajni zapisnik...) Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. 11. 2006 (v nadaljevanju Direktiva 2006/112) ter ZDDV-1. Poudarja, da je bilo blago dobavljeno, saj je prodajalec prenesel vsa pomembna tveganja in koristi na kupca. Zaradi spremenjenih okoliščin (obvestilo A. d.o.o. dano tožniku) je dobavljeno blago vzeto nazaj v najem do izpolnitve pogojev za rušenje objekta. Najemna pogodba je dokaz, da so vsa pomembna tveganja in koristi v zvezi z dobavo blaga prešla na tožnika kot kupca.

Tožnik zato nasprotuje zaključku davčnega organa, da gre za fiktivne, goljufive transakcije. Tožnik in A. d.o.o. v inšpekcijskem obdobju nista bili povezani osebi. Z izpodbijano odločbo se tožniku povzroča dolgoročne nepopravljive posledice, saj je ogrožen tožnikov obstoj. Tožnik se sklicuje tudi na sodno prakso Sodišča EU in Direktivo 2006/112, po kateri se sme DDV v celotni verigi dobave blaga ali storitev obračunati in plačati samo enkrat. Sklicuje se tudi na načelo nevtralnosti, saj je nespoštovanje tega načela v nasprotju z ZDDV-1 in sodno prakso sodišča EU. Iz slednje izhaja, da formalnosti, ki jih nalaga zakonodaja države članice ne smejo biti take, da bi praktično  onemogočile ali izredno oteževale uveljavitev pravice do odbitka DDV. Tožnik predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi oziroma podredno, da izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne prvostopenjskemu organu v ponoven postopek. Priglaša tudi stroške postopka.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih, zaradi katerih meni da je izpodbijana odločba pravilna. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Tožnik v pripravljalni vlogi prereka navedbe tožene stranke in vztraja pri svojih navedbah, ki jih ponovno pojasnjuje.

Tožena stranka v odgovoru na pripravljalno vlogo tožnika vztraja pri svojih navedbah ter ponovno poudarja, kar je že navedla v obrazložitvi svoje odločitve, kakor tudi v odgovoru na tožbo. V obravnavani zadevi gre za zlorabo predpisov oziroma zakonske ureditve.

Po presoji sodišča je izpodbijana odločitev pravilna in zakonita iz razlogov, ki izhajajo iz drugostopenjske odločbe, zaradi česar se sodišče v izogib ponavljanju sklicuje nanje (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1), glede tožbenih ugovorov pa dodaja:

V obravnavani zadevi je sporno, ali je pravilna odločitev prvostopenjskega organa, da se tožniku ne dovoli vračilo presežka DDV za davčno obdobje junij 2012 v znesku 78.512,00 EUR. Tožnik je vračilo navedenega presežka uveljavljal na podlagi računa, ki ga je tožniku izdala družba A. d.o.o., v skupnem znesku (z DDV) v višini 471.780,00 EUR, nanaša pa se na dobavo jeklene konstrukcije in pločevinaste kritine na  naslovu …. Po zaključku obeh davčnih organov dobava blaga po navedenem računu ni bila opravljena, račun je izdan zgolj z namenom pridobitve davčne ugodnosti, zaradi česar tožniku ni bila priznana pravica do odbitka vstopnega DDV od navedenega računa. Z navedenimi zaključkom obeh davčnih organov pa se strinja tudi sodišče.

Pravica do odbitka vstopnega DDV je vezana na pogoje, ki jih z zakonom predpisuje slovenska nacionalna zakonodaja in pravo EU. Davčni zavezanec sme praviloma pri izračunu svoje davčne obveznosti odbiti vstopni DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal, če so kumulativno izpolnjeni naslednji pogoji: 1. da se DDV nanaša na dobavo blaga ali storitev od drugega davčnega zavezanca; 2. da ima davčni zavezanec ustrezen račun; 3. da gre za uporabo tega blaga ali storitev za namene njegovih obdavčenih transakcij; 4. da ne gre za goljufijo ali zlorabo sistema DDV, oziroma da davčni zavezanec ni vedel ali moral vedeti, da je bila transakcija, na katero se sklicuje pri utemeljitvi pravice do odbitka, povezana z goljufijo, ki jo je storil izdajatelj računa ali drug gospodarski subjekt višje v dobavni verigi.

V konkretni zadevi je bilo v postopku ugotovljeno, da dobava blaga po spornem računu sploh ni bila opravljena, s čimer ni izpolnjen že prvi pogoj iz 16. točke te obrazložitve, kar je samo po sebi zadosten razlog, da tožnik od navedenega računa nima pravice do odbitka vstopnega DDV. Tak zaključek potrjujejo ugotovitve v postopku. Tožnik je v postopku povedal, da mu A. d.o.o. zaradi rušitve objekta prodaja v Vojniku jekleno konstrukcijo in kritino in da imajo še cca dva meseca časa, da jekleno konstrukcijo in pločevinasto kritino s pripadajočim materialom razstavijo in odpeljejo. Material naj bi skladiščili na parkirišču pred sedežem na … ter ga nameravajo prodati ali ga uporabiti v gradbene namene. Tožnik je 21. 8. 3012 povedal, da imajo še čas za odstranitev blaga (čeprav je bil račun izdan že 27. 6. 2012), ter da se jeklena konstrukcija ter kritina nahajata še vedno na objektu v Vojniku. Nato je 5. 9. 2012 A. d.o.o. obvestila tožnika, da so s strani projektivnega biroja E. d.o.o. prejeli dopis, v katerem Zavod za varstvo kulturne dediščine Slovenije piše, da se jeklena konstrukcija lahko poruši, ne dovolijo pa gradnje nadomestnega objekta. Zato je A. d.o.o. tožnika prosila, da do konca leta 2012 skleneta najemno pogodbo, s katero A. d.o.o. vzame od tožnika kompleten poslovni prostor v najem. Zato je bila tudi 7. 9. 2012 sklenjena najemna pogodba in sestavljen primopredajni zapisnik.

Sodišče se strinja z zaključkom davčnih organov, da iz zgoraj opisanega dejanskega stanja izhaja, da tožnik po računu z dne 27. 6. 2012 ni kupil jeklene konstrukcije in pločevinaste kritine na objektu …, saj ta sploh ni bila odstranjena. Namesto tega je tožnik 7. 9. 2012 sklenil z A. d.o.o. (torej prodajalcem po spornem računu) najemno pogodbo, da mu to konstrukcijo in kritino (ki naj bi bila prodana in odstranjena v roku cca dveh mesecev) daje nazaj v najem. Tožnik je 10. 9. 2012 z dopisom zaprosil družbo A. d.o.o. za podaljšanje valute plačila po navedenem računu (z dne 27. 6. 2012) še za 60 dni, in da bodo račun sukcesivno zapirali s kompenzacijami, cesijami, virmansko, torej brez denarnega toka. Vse do izdaje izpodbijane odločbe navedeno blago tudi ni bilo odstranjeno iz objekta na ….  Vse to pa so tudi po presoji sodišča okoliščine, na podlagi katerih sta davčna organa pravilno zaključila, da predmetno blago in material, ki je bil predmet spornega računa, ni bilo prodano tožniku.

V postopku ugotovljene okoliščine, med katere sodi tudi povezanost tožnika in izdajatelja računa, tudi po presoji sodišča omogočajo zaključek, da je sporni račun izdan zgolj z namenom pridobitve davčne ugodnosti (odbitek vstopnega DDV).  V postopku je bilo ugotovljeno, da je direktor družbe A., d.o.o., torej izdajatelja računa, bil v obdobju od 4. 11. 2008 do 7. 3. 2014 F.F., oče direktorja tožnika, G.G. Družba A. d.o.o. je imela svoj sedež priglašen v Vojniku, …, vse od ustanovitve, v obdobju od 17. 12. 2008 do 28. 8. 2012. Nato pa ga je prenesla v Novo Gorico …, kjer je imel svoj sedež od ustanovitve, to je v obdobju od 28. 11. 2011 do 19. 3. 2013, tožnik. Na tožnikovem naslovu (v Novi Gorici) pa je davčni organ z ogledom ugotovil, da tožnik ne opravlja nobene dejavnosti, temveč se vsa dejavnost opravlja v Vojniku, v poslovni enoti družbe A. d.o.o. Tudi po presoji sodišča je zato pritrditi davčnima organoma, da sta tožnik in družba A. d.o.o. vedela, zakaj sta sklepala sporne posle. Pravilen je tudi zaključek, da takšnih poslov ne bi sklepala, če med njima ne bi obstojala povezanost, saj sta bila poleg poslovne povezanosti tudi družinsko povezana (tretji odstavek 17. člena ZDDPO-2), saj je bil direktor pri tožniku G.G., ki je sin F.F. – direktorja družbe A. d.o.o. Tudi po presoji sodišča za pojem povezanih oseb ni nujno, da gre za obvladovanje preko kapitalske povezanosti. Za povezanost oseb gre tudi takrat, kadar so osebe medsebojno povezane na podlagi pogodbe ter se pogoji transakcij razlikujejo od pogojev, ki bi bili med nepovezanimi osebami. Za tak primer pa gre v obravnavani zadevi. Zato se sodišča strinja z davčnima organoma, da gre za posel, ki se ne bi zgodil med nepovezanimi osebami.

Tudi po presoji sodišča tožnik v postopku ni izkazal, da bi bila dejansko opravljena dobava blaga po spornem računu. Na podlagi prvega odstavka 76. člena ZDavP-2 je dokazno breme na strani tožnika in bi tožnik moral predložiti dokaze, da je bilo blago po spornem računu res dobavljeno tožniku. Takšnih dokazov tožnik v postopku ni predložil. Ker tožnik ni izkazal, da mu je bila opravljena dobava blaga, glede katerega je bil izdan sporni račun, je pravilna odločitev davčnih organov, da tožnik ni upravičen do odbitka vstopnega DDV od navedenega računa po prvem odstavku 63. člena ZDDV-1. Iz slednjega izhaja, da ima davčni zavezanec pravico, da od DDV, ki ga je dolžan plačati, odbije DDV, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal pri nabavah blaga oziroma storitev, če je to blago oziroma storitve uporabil oziroma jih bo uporabil za namene svojih obdavčenih transakcij. Pogoje, ki jih mora izpolnjevati davčni zavezanec za uveljavljanje pravice do odbitka DDV pa določa prvi odstavek 67. člena ZDDV-1. Takšna ureditev izhaja tudi iz določb Šeste Direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 s spremembami (v nadaljevanju Šesta direktiva) in določb Direktive 2006/112, ki jih je Republika Slovenija prenesla v določbe ZDDV oz. ZDDV-1.

Ob ugotovitvi, da dobava blaga po spornem računu sploh ni bila opravljena, je že to, kot že pojasnjeno, samo po sebi razlog, da tožnik nima pravice do odbitka vstopnega DDV od navedenega računa. Prvostopenjski organ pa se pri tem sklicuje, da gre za navidezen, fiktiven račun, ki se po tretjem odstavku 74. člena ZDavP-2 ne upošteva. Iz tretjega odstavka 74. člena ZDavP-2 namreč izhaja, da navidezni pravni posli ne vplivajo na obdavčenje. Če navidezni pravni posel prikriva drug pravni posel, je za obdavčenje merodajen prikrit pravni posel. Drugostopenjski organ pa se v obrazložitvi drugostopenjske odločbe sklicuje na četrti odstavek 74. člena ZDavP-2, ki se nanaša na zlorabo drugih predpisov. Iz četrtega odstavka 74. člena ZDavP-2 izhaja, da se z izogibanjem ali zlorabo drugih predpisov ni mogoče izogniti uporabi predpisov o obdavčenju. Če se ugotovi takšno izogibanje ali zloraba, se šteje, da je nastala davčna obveznost, kakršna bi nastala ob upoštevanju razmerij, nastalih na podlagi gospodarskih (ekonomskih) dogodkov.  Z zaključkom drugostopenjskega organa pa se strinja tudi sodišče.

Ugotovitve obeh davčnih organov, iz katerih izhaja, da dobava blaga po spornem računu sploh ni bila opravljena, pa po presoji sodišča kažejo na to, da je šlo med tožnikom in povezano osebo za usklajeno delovanje, katerega cilj je bil zgolj pridobitev davčne ugodnosti, konkretno odbitka vstopnega DDV od spornega računa. Tako delovanje med nepovezanimi osebami ne bi bilo mogoče. S tem pa je tudi po presoji sodišča šlo za zlorabo predpisov po četrtem odstavku 74. člena ZDavP-2. Sodišče ob tem dodaja, da davčni zavezanci niso zavezani posle voditi tako, da se čim bolj poveča davčni prihodek države. Vendar pa, če davčni zavezanci sklepajo posle ali več medsebojno povezanih poslov, ki ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju, razen pridobitvi davčne ugodnosti, ki je brez tako organiziranih poslov ne bi bilo mogoče doseči, pridobitev davčne ugodnosti pa je v nasprotju z namenom davčnih predpisov, hkrati pa je iz okoliščin primera razvidno, da je pridobitev davčne ugodnosti edini cilj davčnih zavezancev, je tudi po presoji sodišča utemeljen zaključek, da so s tako umetno ustvarjenimi pravno-poslovnimi odnosi zlorabili predpise, ki sicer dopuščajo sklepanje tovrstnih pravnih poslov. Iz dejanskih ugotovitev obravnavanega primera pa po presoji sodišča izhaja prav zloraba predpisov pri sklepanju obravnavanih pravnih  poslov, na kar se sklicuje drugostopenjski  organ in čemur pritrjuje tudi sodišče.

Zato so neutemeljeni tožnikovi ugovori, da davčni organ v postopku ni posebej ugotavljal tožnikovega subjektivnega elementa (4. pogoj iz 16. točke te obrazložitve). Davčna organa se sicer nista posebej sklicevala še na tožnikov subjektivni element, to je tožnikovo vedenje, da sodeluje v goljufivi transakciji, vendar sta tudi na podlagi ugotovljenih opisanih okoliščinah zaključila, da do dobave blaga po spornem računu ni prišlo. Iz opisanih okoliščin, med katere spada tudi povezanost subjektov (tožnika in izdajatelja računa), je mogoč zaključek, da je tožnik moral vedel, s kakšnim namenom je bil izdan sporni račun. Povsem neutemeljeno v obravnavani zadevi pa je tožnikovo sklicevanje, da bi davčni organ moral ugotavljati tožnikov subjektivni element pri poslovanju z neplačujočimi gospodarskimi subjekti, saj v obravnavani zadevi sploh ne gre za primer, da bi se tožniku očitalo sodelovanje z neplačujočimi gospodarskimi subjekti. Posledično je nerelevantno tudi tožnikovo sklicevanje, da davčni organ v postopku ni ugotavljal, v čem je tožnikovo ravnanje pri sporni dobavi odstopalo od običajne poslovne prakse.

Ugotovitve v postopku dajejo tudi po presoji sodišča zadostno podlago za zaključek, da je bil sporni račun izdan zgolj z namenom pridobitve davčne ugodnosti. Prvostopenjski organ se sicer sklicuje na to, da je sporni račun fiktiven (navidezen) ter da na podlagi tretjega odstavka 74.  člena ZDavP-2  navidezni pravni posli ne vplivajo na obdavčenje. Po presoji sodišča pa ne gre za to, da med tožnikom in povezano osebo ne bi obstojalo soglasje volj glede sklepanja pravnih poslov, ki jih je prvostopenjski organ opredelil kot fiktivne. Zato ne gre za navidezne pravne posle v smislu tretjega odstavka 74. člena ZDavP-2, pač pa gre po presoji sodišča za zlorabo predpisov po  četrtem odstavku 74. člena ZDavP-2. Edini cilj tožnika in z njim povezane osebe je bil namreč pridobitev davčnih ugodnosti, s tem pa je prišlo do zlorabe drugih predpisov v smislu četrtega odstavka 74. člena ZDavP-2.

Glede na vse okoliščine, ki so bile ugotovljene v postopku, tako glede tožnika kot glede izdajatelja računa ter okoliščine v zvezi z izdajo spornega računa, na drugačno odločitev v predmetni zadevi ne more vplivati tožnikovo sklicevanje, da med tožnikom in izdajateljem računa v relevantnem obdobju ni obstojala kapitalska povezanost. Povsem nerelevantno za predmetno zadevo pa je tožnikovo sklicevanje na povezanost v družbah B. d.o.o. in C. d.o.o., saj to ni predmet obravnavanega postopka. Po presoji sodišča je izpodbijano odločitev mogoče preizkusiti in je obrazložitev v skladu z 214. člena ZUP, tožnikovi ugovori, ki se s tem ne strinja, pa so neutemeljeni.

Iz pojasnjenih razlogov tožnikovi ugovori, da pomeni izpodbijana odločba kršitev sodne prakse SEU, Direktive Sveta 2006/112, ZDDV-1 ter kršitev načela nevtralnosti, niso utemeljeni. V zvezi s tožnikovimi ugovori glede povezanosti tožnika in izdajatelja računov, sodišče še dodaja, da povezanost subjektov sicer ni pogoj za sklepanje o zlorabi predpisov, vendar pa je v obravnavani zadevi to okoliščina, ki toliko bolj kaže na delovanje z namenom dosege cilja, ki je v zlorabi sistema DDV. To pa tudi ni v skladu z namenom Direktive 2006/112, ki jo je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi davčni zavezanec uveljavljal pravico do odbitka DDV v primeru, če se je na to pravico skliceval z zlorabo. V obravnavani zadevi je davčni organ s stališča davčne zakonodaje  ugotavljal, ali gre za dovoljeno davčno optimizacijo, kar je legitimen cilj vsakega gospodarskega subjekta, ali pa gre za sklepanje poslov z namenom davčne zlorabe. V obravnavani zadevi je utemeljeno zaključil, da gre za transakcije z namenom neupravičene pridobitve davčne ugodnosti. V obravnavani zadevi tudi ne gre za situacijo, na kar se sklicuje tožnik v tožbi, da bi tožniku bila zavrnjena pravica do odbitka vstopnega DDV od spornega računa zgolj zaradi nespoštovanja določenih formalnosti. Iz vseh navedenih razlogov tožniku utemeljeno ni bila priznana pravica do odbitka vstopnega DDV od spornega računa na podlagi 63. člena ZDDV-1.

Ker je po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Sodišče je odločalo brez glavne obravnave na podlagi druge alineje drugega odstavka 59. člena  ZUS-1. Kljub temu, da tožnik zatrjuje, da je sporno dejansko stanje, pa tožnikovo nestrinjanje z dokazno oceno davčnega organa samo po sebi še ni razlog za izvedbo glavne obravnave.

Izrek o stroških temelji na četrtem odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.