UPRS sodba I U 1051/2016
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-07-20

mag. Darinka Dekleva Marguč (preds.), Liljana Polanec (poroč.), dr. Boštjan Zalar

tujec - omejitev gibanja - nevarnost pobega - nastanitev tujca v Centru za tujce - načelo sorazmernosti - obrazložitev odločbe

Nevarnost pobega je tožena stranka utemeljila s tem, da je tožnik vstopil v državo kljub temu, da ni posedoval veljavne potne listine in tudi ne veljavnega vizuma oziroma dovoljenja za prebivanje. Po presoji sodišča navedene okoliščine niso okoliščine, ki bi izkazovale begosumnost. Tožena stranka ni upoštevala načela sorazmernosti in ni presojala možnosti milejšega ukrepa.

Tožbi se ugodi, izpodbijana odločba Ministrstva za notranje zadeve, Policijske uprave Ljubljana, Policijske postaje za izravnalne ukrepe Ljubljana št. 2255-61/2016/4 (3E651-11) z dne 10. 7. 2016 se odpravi in se zadeva vrne tej policijski postaji v ponoven postopek.

1. Z izpodbijano odločbo je tožena stranka tujcu A.A.-sedaj tožniku, ki je v postopku odstranitve, od 10. 7. 2016 od 16.00 ure dalje, a ne za dalj kot 6 mesecev, odredila nastanitev v Centru za tujce v Postojni, ker obstaja nevarnost pobega in ga ni mogoče takoj odstraniti iz Republike Slovenije. V svoji obrazložitvi navaja, da se je tožnik dne 10. 7. 2016 zglasil v Azilnem domu in zahteval prihod policije. Pri preverjanju evidenc je bilo ugotovljeno, da je bila njegova prošnja za priznanje mednarodne zaščite zavrnjena in je odločba o zavrnitvi prošnje postala pravnomočna z dnem izdaje sodbe Vrhovnega sodišča RS št. I U 294/2015-10, to je 1. 7. 2015, izvršljiva pa z dnem njene vročitve tujcu. Tožniku je bil zaradi kršitve prvega odstavka 145. člena Zakona o tujcih (ZTuj-2) v zvezi z 12. členom izdan plačilni nalog. Od tožnika je bila pridobljena izjava, ki mu je bila prevedena v angleški jezik, ki ga tožnik razume. Pri tožniku obstaja nevarnost pobega, saj je tožnik vstopil v državo kljub temu, da ni posedoval veljavne potne listine, niti ne vizuma oziroma dovoljenja za prebivanje. Zoper tožnika je Švica razpisala ukrep „Prepoved vstopa in bivanja na območju Schengna“. V skladu s prvim odstavkom 66. člena ZTuj-2 je bila tožniku izdana tudi odločba o vrnitvi in izrečena prepoved vstopa v državo za dobo 1 leta.

2. Tožnik vlaga tožbo zaradi zmotne uporabe materialnega prava, kršitev pravil postopka in nepravilne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Navaja, da tožena stranka ni upoštevala, da je dne 10. 7. 2016 v azilnem domu podal namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito, vendar mu formalna podaja prošnje ni bila omogočena, temveč je bil odpeljan v Center za tujce. Ker želi v Sloveniji zaprositi za mednarodno zaščito, je treba uporabiti določbo četrtega odstavka 3. člena ZTuj-2. Neresnična je ugotovitev tožene stranke, da mu je bila v Sloveniji prošnja za mednarodno zaščito pravnomočno zavrnjena, saj mu ni znano, da bi bila takšna odločba izdana. Drži pa, da je v Sloveniji že zaprosil za mednarodno zaščito, vendar Slovenija te prošnje ni vsebinsko obravnavala, temveč je izdala sklep, da bo predan Nemčiji. V kolikor bi bila njegova prošnja pred tem pravnomočno zavrnjena, potem dublinski sklep gotovo ne bi bil izdan. V predmetnem postopku mu je bila izjava prebrana in prevedena v angleški jezik, ki pa ni njegov materni jezik in tudi ne jezik, ki bi ga v celoti razumel. Tožena stranka je tudi nepravilno odločila, da je podana njegova begosumnost. Okoliščine, ki naj bi to izkazovale, v izpodbijani odločbi niso obrazloženo opredeljene. To, da je vstopil v Slovenijo brez veljavnega potnega lista in brez veljavnega vizuma, še ne kaže na njegovo begosumnost. Tožena stranka tudi ni upoštevala, da je sam prišel v azilni dom in se javil policiji, saj v kolikor bi se želel skrivati ali pobegniti, tega ne bi storil. V zvezi z domnevno izrečenim ukrepom o prepovedi vstopa in bivanja na območju Schengna mu tožena stranka ni omogočila, da se do tega opredeli (kršitev 9. člena ZUP). V nasprotju z ustaljeno sodno prakso tožena stranka ni upoštevala, da mora biti uporaba pridržanja za namen odstranitve iz države omejena, da se mora v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi cilji upoštevati načelo sorazmernosti. Tožena stranka ni navedla, zakaj je izrečeni ukrep nujen in ni presojala možnosti za izrek milejšega ukrepa. Sklicuje se nekatere (navedene) sodbe tega sodišča. Glede na to, da je v Sloveniji kot prosilec za mednarodno zaščito bival več let, ima tu dobro socialno mrežo in tudi dekle, pri kateri bi lahko bival. Meni, da je odločba o nastanitvi v Centru za tujce nezakonita, zato sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo Policijske postaje za izravnalne ukrepe z dne 10. 7. 2016 odpravi.

4. V obravnavani zadevi je predmet sodne presoje odločba tožene stranke, s katero je le-ta tožniku odredila nastanitev v Centru za tujce (v Postojni) od 10. 7. 2016 od 16.00 ure dalje, do njegove odstranitve iz države, a ne dalj kot za 6 mesecev. Izpodbijana odločba temelji na določbah 76. in 78. člena Zakona o tujcih (ZTuj-2).

5. Po prvem odstavku 76. člena ZTuj-2 policija za tujca, pri katerem obstaja nevarnost pobega ali ki ni zapustil države v določenem roku in ga iz kakršnihkoli razlogov ni mogoče takoj odstraniti, odredi do njegove odstranitve iz države omejitev gibanja in nastanitev v centru ali nastanitev izven centra največ za 6 mesecev. Po prvem odstavku 78. člena ZTuj-2 namestitev tujca v center ali izven centra in bivanje pod strožjim policijskim nadzorom odredi policija z odločbo.

6. Zakonodajalec je z določbami ZTuj-2 med drugim vsebinsko povzel tudi Direktivo Sveta 2008/115/ES z dne 16. 12. 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (Direktiva o vračanju). Ta direktiva med drugim določa, da mora biti uporaba pridržanja z namenom odstranitve omejena in se mora v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi cilji upoštevati načelo sorazmernosti. Zato mora policija glede na okoliščine konkretnega primera oceniti, kateri ukrep je za namen odstranitve primeren oziroma, s katerim ukrepom je mogoče zagotoviti uspešno odstranitev tujca iz države.

7. Ni utemeljena tožbena navedba, da je bila tožniku izjava prebrana in prevedena v angleški jezik (čeprav to izhaja iz izpodbijane odločbe), ki ni njegov materni jezik, niti jezik, ki bi ga v celoti razumel. Ni potrebno, da bi bila izjava prebrana in prevedena v tožnikov materin jezik, temveč zadošča, da mu je prebrana in prevedena v jezik, ki ga razume. Iz zapisnika o izjavi kršitelja z dne 10. 7. 2016, ki ga je tožnik podpisal in ki je sestavni del upravnih spisov, izhaja, da je tožnik pred podajo izjave povedal, da razume slovenski jezik in da je bila zato izjava pridobljena v tem jeziku. Tudi iz uradnega policijskega zaznamka z dne 6. 7. 2016, ki ga je tožnik prav tako podpisal, izhaja, da sta mu bili izdani odločbi o vrnitvi in nastanitvi v Center za tujce povedani v slovenskem jeziku, ki ga tožnik razume in govori in da je izreke in pravne pouke obeh odločb v celoti razumel.

8. Prav tako ni utemeljena tožbena navedba, da mu tožena stranka ni omogočila, da bi se opredelil do domnevno izrečenega ukrepa o prepovedi vstopa in bivanja na območju Schengna (kršitev 9. člena ZUP). V konkretnem primeru je tožena stranka, kot to izhaja iz dopisa Policijske postaje za izravnalne ukrepe z dne 10. 7. 2016, preko Urada Sirene ugotovila, da je zoper tožnika s strani Švice razpisan SIS ukrep in sicer Zavrnitev vstopa na območje Schengna, zato tožnika o tem ni bilo treba posebej zaslišati in posledično ne gre za kršitev 9. člena ZUP.

9. Pač pa je utemeljena tožbena navedba v zvezi z zavrnitvijo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito. Tudi po mnenju sodišča so navedbe tožene stranke s tem v zvezi v izpodbijani odločbi nejasne, saj tožnik tudi po mnenju sodišča ne bi bi predan drugi državi, odgovorni za obravnavo njegove prošnje, če bi bila njegova prošnja za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji pravnomočno zavrnjena.

10. Tožena stranka je tožniku z izpodbijano odločbo odredila nastanitev v Centru za tujce, ker je pri tožniku podana nevarnost pobega. Nevarnost pobega je utemeljila s tem, da je tožnik vstopil v državo kljub temu, da ni posedoval veljavne potne listine in tudi ne veljavnega vizuma oziroma dovoljenja za prebivanje. Po presoji sodišča pa navedene okoliščine niso okoliščine, ki bi izkazovale begosumnost. Tožnik zato v tožbi utemeljeno opozarja, da okoliščine, ki bi izkazovale njegovo begosumnost, v izpodbijani odločbi niso obrazloženo opredeljene.

11. Nadalje ima po mnenju sodišča tožnik tudi prav, ko v tožbi navaja, da tožena stranka ni upoštevala načela sorazmernosti in ni presojala možnosti milejšega ukrepa. Sodišče ugotavlja, da v zvezi s tem izpodbijana odločba nima obrazložitve. Tožena stranka ni navedla zakaj je izrečeni ukrep nujen in ni opravila tehtanja o tem, ali bi bilo možno postopek odstranitve tožnika iz države učinkovito izvesti tudi z uporabo drugih zadostnih, vendar manj prisilnih ukrepov.

12. Glede na navedeno je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijani upravni akt odpravilo na podlagi 3. točke 1. odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) ter zadevo vrnilo toženi stranki v ponoven postopek. V ponovljenem postopku bo morala tožena stranka glede na konkretne okoliščine primera oceniti, ali je, ob upoštevanju načela sorazmernosti in učinkovitosti, namen omejitve gibanja oziroma pridržanja za postopek odstranitve iz države, mogoče zagotoviti z uporabo drugih, milejših prisilnih ukrepov. O tem bo morala odločiti čim prej.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.