UPRS sodba I U 1998/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-12-02

Liljana Polanec (preds.), mag. Darinka Dekleva Marguč (poroč.), mag. Damjan Gantar

dovoljenje za začasno prebivanje - dovoljenje za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela - domneva nepodrejanja pravnemu redu RS

Tožnica med drugim ni točno vedela, katere osebe vse so pooblaščene za zastopanje njenega podjetja, saj je netočno navedla, da je poleg nje, kot 100% lastnice, ustanoviteljice in edine družbenice podjetja, ter prokuristke Č.Č., za zastopanje navedenega podjetja pooblaščena tudi računovodja. Sodišče zato vse tožbene ugovore zavrača kot neutemeljene, saj je že tožena stranka v izpodbijani odločbi logično in prepričljivo obrazložila svoje razloge za domnevo, da se tožnica ne bo podrejala pravnemu redu RS.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijano odločbo je Upravna enota Ljubljana (v nadaljevanju: Upravna enota) na podlagi 1. odstavka 54. člena v povezavi s 5. alinejo 1. odstavka 55. člena Zakona o tujcih (ZTuj-2, Uradni list RS, št. 50/2011 in nadaljnji) zavrnila prošnjo za izdajo prvega dovoljenja za začasno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji zaradi zaposlitve ali dela, ki jo je skupaj s prilogami dne 2. 10. 2014 za A.A., državljanko Ruske federacije (sedaj tožnico), pri Upravni enoti vložila družba B. d.o.o., vključno s plačilno listo za imenovano za mesec september 2014, čeprav tedaj imenovana še ni imela dovoljenja za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju: RS), kar je po ugotovitvi Upravne enote v nasprotju z 31. členom ZTuj-2. Ta med drugim določa obveznost tujca, ki želi v RS vstopiti in v njej prebivati iz drugačnih razlogov, kot je to mogoče na podlagi vizuma, da mora imeti dovoljenje za prebivanje.

2. V obrazložitvi med drugim navaja, da je zaradi suma, da se tožnica ne bo podrejala pravnemu redu RS in zaradi sistematičnih zlorab dovoljenj za prebivanje, skladno z 89. členom ZTuj-2 in 33. členom ZUP, Upravna enota zaprosila Veleposlaništvo v RS v Moskvi, da opravi zaslišanje tožnice zaradi ugotovitve dejanskega stanja, s čimer bo tožnici obenem dana tudi možnost, da se pred izdajo odločbe seznani z ugotovitvami v postopku in da se izreče o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne, skladno z 9. in 146. členom ZUP.

3. Nadalje v obrazložitvi povzema navedbe tožnice na ustnem zaslišanju dne 27. 10. 2014, ko je med drugim izpovedala, da je ona sama kot lastnica pooblaščena oseba za zastopanje navedene gospodarske družbe B. d.o.o., poleg nje pa je za zastopanje navedenega podjetja odgovorna računovodja Alenka. Izpovedala je še, da je bila poleti tudi sama v Sloveniji in je tedaj zbirala dokumente; v RS je tedaj prebivala na podlagi turističnega schengenskega vizuma; zaradi predaje dokumentacije je bila na Upravni enoti in na Zavodu za zaposlovanje, na Dunajski 20 v Ljubljani; poleg tega si je sama uredila zavarovanje na ZZZS in je za mesec september že prejela plačo pri podjetju B. d.o.o.  Izpovedala je še, da je bila tudi v mesecu oktobru zaposlena podjetja B. d.o.o., za kar bo prav tako prejela plačo.

4. V nadaljevanju obrazložitve Upravna enota še navaja, da iz izjav tožnice na zapisnik z dne 27. 10. 2014 očitno izhaja, da je tožnica v RS že prebivala zaradi zaposlitve in dela ter prejemala iz tega naslova tudi plačo, četudi si pred vstopom v državo ni pridobila dovoljenja za začasno prebivanje, ki bi ga lahko pridobila na podlagi vložene prošnje zaradi zaposlitve ali dela pri pristojnemu organu v RS ali v tujini. Tožnica je bila v Republiki Slovenija zaposlena kljub temu, da je RS obiskala le kot turistka na podlagi turističnega vizuma. Upravna enota meni, da tožnica v RS dejansko nima namena prebivati iz razloga zaposlitve in dela, ker je iz listinske dokumentacije in njenih izjav na zapisnik razvidno, da v RS dejansko ne bo zaposlena, ampak bo plačo prejemala namesto najemnine za stanovanje na naslovu C., ki ga že daje v najem. Tožnica se za RS ni odločila, ker bi se v njej dejansko zaposlila, ampak ker ji je Slovenija všeč kot dežela in si želi, da bi v njej rasli njeni otroci in se učili ter delali. Za ta namen si je preko posrednikov v RS kupila prostore oziroma stanovanje na naslovu C., da so ji tretje osebe na tem naslovu lahko registrirale navedeno gospodarsko družbo, s pomočjo katere je lahko na pristojnem Zavodu RS za zaposlovanje pridobila delovno dovoljenje brez preverjanja trga delovne sile, kar po oceni Upravne enote dokazujejo izjave tožnice na zapisnik, iz katerih je razvidno, da tožnica ne pozna osnovnih sestavin pogodbe o delu, ki jo je podpisala, niti ji ni znano, da jo je podpisala za delovno mesto direktorja, kot tudi ne, da ima sklenjeno pogodbo o delu za nedoločen čas, niti višine bruto plače, višine letnega dopusta, slabo so ji poznani osnovni podatki o gospodarski družbi in kdo so pooblaščene osebe za zastopanje družbe ter kakšna so njihova pooblastila, poleg tega pa se tožnica ne spomni niti, kdaj je bila ta družba registrirana, niti vpisana v sodni register. Iz zapisnika nadalje izhaja, da tožnica ni seznanjena z delom oziroma funkcijo direktorja, ki naj bi jo opravljala v Republiki Sloveniji. Prav tako kot neprepričljive ocenjuje njene izjave o tem, kakšno vlogo ima dejansko prokuristka v navedeni gospodarski družbi in s katero dejavnostjo naj bi se navedena gospodarska družba dejansko sploh ukvarjala, saj je tožnica svoje izjave o tem večkrat spreminjala. Za Upravno enoto pa je zelo sporno, da je bila tožnica v RS že zaposlena med svojim turističnim obiskom v RS, ko si je tudi urejala zdravstveno zavarovanje na podlagi zaposlitve, četudi ji Upravna enota sploh še ni izdala dovoljenja za začasno prebivanje. Po oceni Upravne enote pa njeno slabo poznavanje pogodbe o delu, ki jo je tožnica podpisala in njena neprepričljivost glede dejavnosti navedene gospodarske družbe v RS le še dodatno utemeljujejo sum, da se tožnica ne bo podrejala pravnemu redu Republike Slovenije, zato je prošnjo skladno s 5. alinejo 1. odstavka 55. člen ZTuj-2 zavrnila.

5. Tožnica v tožbi uveljavlja tožbene ugovore nepravilno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in napačnega sklepa o dejanskem stanju, ker meni, da gre za nedopustno diskriminacijo tožnice na podlagi njene narodnosti in državljanstva, češ da je toženka zavrnitev prošnje utemeljila na podlagi njenih  izjav, ki naj bi jih napačno interpretirala in iztrgala iz konteksta. Sodišču predlaga, da naj izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne v ponovno odločanje toženki, ki naj ji naloži tudi plačilo tožničinih stroškov postopka, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Toženki očita, da naj ne bi niti poskušala preveriti tožničinih navedb, češ da jih je že vse od začetka upravnega postopka obravnavala kot poskus zlorabe pravnega reda RS. Očita tudi, da toženka ni preverila dejanskega poslovanja družbe B. d.o.o., niti poslovnih in ne družinskih vezi tožnice, s čimer naj bi toženka kršila 14. člen Ustave.

6. V tožbi poudarja, da tožnica izhaja iz finančno močne ruske družine, ki se ukvarja s številnimi dejavnostmi in ima v lasti večje število nepremičnin. V tej zvezi toženki očita, da naj bi bila do teh tožničinih navedb tekom upravnega postopka  ravnodušna. Tožnica poudarja, da je njen namen delati v RS, in sicer ne le z obstoječo družbo B. d.o.o., ampak si želi prenesti v RS poslovanje vseh družb, ki jih obvladuje njena družina, in sicer zaradi neustrezne gospodarske klime v Rusiji, kot tudi zaradi izogibanja dvojnemu obdavčevanju. Kar zadeva toženkin sum glede tožničinega nepodrejanja pravnemu redu RS, ker je tožnica že prejela prvo plačo za svoje delo v RS, čeprav tedaj še ni imela dovoljenja za prebivanje v RS pa tožnica sicer priznava, da je prišlo do napake. Vendar poudarja, da le-ta ni bila namerna, češ da se je tožnica po navodilih pooblaščenega računovodskega servisa po sklenitvi pogodbe o zaposlitvi prijavila v zavarovanje ZZZS, ki je njeno prijavo sprejel, čeprav naj te prijave ZZZS, po mnenju tožnice, ne bi smel sprejeti. Toženki tožnica očita tudi nepravilno razlago pojma domneve, da se tožnica ne bo podrejala pravnemu redu RS, češ da se naj od nje ne bi smelo pričakovati, da pozna pravila glede prijave delavca v zavarovanje, ker da jih niti ZZZS ni poznal, ker naj bi nepravilno sprejel njeno prijavo, ki jo je oddala na zahtevo svojega pooblaščenega računovodskega servisa.

7. Tožnica izrecno poudarja, da se je iz navedenega zavarovanja nemudoma odjavila, ko ji dovoljenje za prebivanje ni bilo izdano. Ob sklicevanju na načelo sorazmernosti meni, da teža njene napake ne more biti tolikšna, da bi že to lahko bil razlog za domnevo, da se ne bo podrejala pravnemu redu, češ da gre le za  majhno napako brez škodljivih posledic. Nadalje toženki očita napačno in nekonsistentno interpretiranje podatkov, zbranih med zaslišanjem tožnice na Veleposlaništvu RS v Moskvi 27. 10. 2014, ker naj ne bi upoštevala dejstva, da je tožnica direktorica in lastnica gospodarskih družb v Rusiji. Kot napačno označuje interpretacijo toženke, da tožnica sploh ne ve, na katerih področjih bo njena slovenska družba poslovala, ker tožnica nasprotno meni, da je ustrezno predstavila številna poslovna področja in dejavnosti, na katerih namerava poslovati, ter je pojasnila tudi izvor svojega finančnega zaledja. Zato izpodbijano odločbo označuje kot nekonsistentno in protislovno. Toženki nadalje še očita, češ da se je neutemeljeno osredotočila na podatek, da je bila pogodba o zaposlitvi tožnice sklenjena za nedoločen čas, medtem ko je tožnica izjavila, bo njeno delovno razmerje trajalo le do 18. 9. 2015, kar je za tožnico logično, češ da ji takrat poteče delovno dovoljenje.

8. V tožbi posebej poudarja, da niti podatek o plači ni bil bistven, češ da ima tožnica dovolj finančnega zaledja in te plače ne potrebuje za golo preživetje. Nadalje meni, da je zadovoljivo izkazala svoj namen prebivanja v RS zaradi zaposlitve in dela. Zato toženki očita, da naj bi vse pomanjkljivosti v izpovedbi tožnice interpretirala v diskriminatorni luči, ker je tožnica ruska državljanka in ker naj bi ruski državljani sistematično zlorabljali pravni red RS za dostop do schengenskega prostora. V dokazne namene predlaga zaslišanje tožnice in zaslišanje prič Č.Č. in D.D., ZZZS, OE Ljubljana, Miklošičeva cesta 24, ter predstavnika družbe E. d.o.o., Ljubljana, in vpogled v upravni spis z izpodbijano odločbo ter v tožbene priloge (A1 – A12).

9. Tožena stranka je sodišču v skladu z določili 38. člena ZUS-1 predložila predmetne upravne spise in vložila tudi odgovor na tožbo, v katerem vztraja pri izdani odločbi in podrobno obrazloženo prereka tožbene navedbe ter sodišču predlaga, da tožbo zavrne kot neutemeljeno.

10. Tekom postopka sta si tožena stranka in tožnica izmenjali več pripravljalnih vlog, v katerih odgovarjata na stališča nasprotne stranke.

12. V obravnavani zadevi je predmet spora odločitev tožene stranke na podlagi 5. alineje 1. odstavka 55. člena ZTuj-2 o zavrnitvi prošnje za izdajo prvega dovoljenja tožnici kot tujki za začasno prebivanje v RS zaradi zaposlitve ali dela iz 37. člena ZTuj-2. Na podlagi 1. odstavka 37. člena ZTuj-2, ki se je uporabljal v času odločanja tožene stranke v konkretnem primeru, se tujcu, ki želi prebivati v RS zaradi zaposlitve ali dela, lahko izda  dovoljenje za začasno prebivanje, če ima delovno dovoljenje ali če izpolnjuje pogoje, ki jih za opravljanje posamezne dejavnosti določajo zakoni in drugi predpisi RS, kadar tujec za opravljanje teh dejavnosti delovnega dovoljenja ne potrebuje. Po določbi 2. odstavka 37. člena ZTuj-2 se tujcu prvo dovoljenje za začasno prebivanje zaradi zaposlitve ali dela izda za čas, za katerega velja delovno dovoljenje oziroma za čas opravljanja dejavnosti, vendar ne dlje od enega leta.

13. Zakonodajalec je namreč z določilom 1. odstavka 31. člena ZTuj-2 normativno predpisal zahtevo, da mora imeti dovoljenje za prebivanje vsak tujec, ki želi vstopiti v RS in v njej prebivati iz drugačnih razlogov, kot je to mogoče na podlagi vizuma. Definicijo dovoljenja za prebivanje pa je opredelil z določilom 2. odstavka 31. člena ZTuj-2, po katerem dovoljenje za prebivanje pomeni dovoljenje za vstop v Republiko Slovenijo in prebivanje za določen čas in za določen namen ali prebivanje za nedoločen čas.

14. Pogoje za izdajo dovoljenja za prebivanje je zakonodajalec normativno določil s 33. členom ZTuj-2. Na podlagi te določbe se zaprošeno dovoljenje tujcu izda na njegovo prošnjo, v kateri mora v skladu z 2. odstavkom 33. člena navesti namen prebivanja v RS ali razlog iz 2. odstavka 35. člena ZTuj-2, zaradi katerega se tujcu lahko izda dovoljenje za prebivanje, če prosilec kumulativno izpolnjuje vse predpisane pogoje po določilih 33. člena ZTuj-2, hkrati pa mora dodatno v skladu s 4. odstavkom 33. člena ZTuj-2 kumulativno izpolnjevati tudi pogoje, ki se zahtevajo za posamezne vrste dovoljenja za prebivanje, kot tudi, da niso podani razlogi za zavrnitev izdaje zaprošenega dovoljenja po določilih 1. do 9. alineje 1. odstavka 55. člena ZTuj-2. Tako je med pogoji za izdajo dovoljenja za prebivanje po določilih 1., 2., 3. in 4. odstavka 33. člena ZTuj-2 med drugim določeno, da mora imeti tujec, ki želi prebivati v RS, veljavno potno listino z najmanj tri mesece daljšo veljavnostjo od nameravanega prebivanja v RS, ustrezno zdravstveno zavarovanje in zadostna sredstva za preživljanje v času prebivanja v državi. ZTuj-2 v 1. odstavku 37. člena vsebuje pooblastilo za diskrecijsko odločanje pristojnega upravnega organa, da tujcu, ki želi prebivati v RS zaradi zaposlitve ali dela, lahko izda dovoljenje za začasno prebivanje, in sicer le pod pogojem oziroma v primeru, če ima delovno dovoljenje ali če izpolnjuje pogoje, ki jih za opravljanje posamezne dejavnosti določajo zakoni in drugi predpisi RS, kadar tujec za opravljanje teh dejavnosti delovnega dovoljenja ne potrebuje. Nadalje ZTuj-2 v 5. alineji 1. odstavka 55. člena med drugim še dodatno določa, da se dovoljenje za prebivanje v RS tujcu ne izda, če obstajajo razlogi za domnevo, da se ne bo podrejal pravnemu redu RS.

15. Navedeno povedano z drugimi besedami pomeni, da tožena stranka v tovrstnih primerih odloča po prostem preudarku, kar nenazadnje opredeljuje posledično tudi obseg sodne kontrole sodišča v upravnem sporu, kakor je opredeljen z določilom 3. odstavka 40. člena ZUS-1. Na podlagi te določbe sodišče preveri zgolj to, ali je upravni akt nezakonit, ker so bile prekoračene meje prostega preudarka, ali ker je bil prosti preudarek uporabljen na način, ki ne ustreza namenu, za katerega je bil določen. Upravni akt, izdan po prostem preudarku, mora v obrazložitvi zajemati vse tiste dejanske in pravne okoliščine o načinu in mejah uporabe prostega preudarka, ki omogočajo preizkus upravnega akta. Sodišče v konkretnem primeru ugotavlja, da tožena stranka ni prekoračila  meje prostega preudarka, ko je zavrnila  prošnjo za izdajo dovoljenja za prvo prebivanje tožnice v RS zaradi zaposlitve ali dela. Prostega preudarka tudi ni uporabila na način, ki ne bi ustrezal namenu, za katerega je določen, saj je po presoji sodišča v zadostni meri obrazložila vse za odločitev  relevantne dejanske in pravne okoliščine.

16. Sodišče po vpogledu tožbe s tožbenimi prilogami, izpodbijane odločbe in listin predloženega upravnega spisa meni, da  je tožena stranka pravilno presodila, da pri tožnici obstajajo zadostni razlogi za domnevo, da se ne bo podrejala pravnemu redu RS ter s tem za zavrnitev zaprošenega prvega dovoljenja za bivanje v RS, ki so določeni v 5. alineji 1. odstavka 55. člena ZTuj-2. Obrazložitev izpodbijane odločbe, kot je predhodno podrobneje povzeta pod točkama 1 do 4 te sodbe, po presoji sodišča vsebuje tudi vsa za sprejeto odločitev pravno relevantna dejstva, glede na materialno pravni okvir odločanja o vloženi prošnji tožnice za zaprošeno dovoljenje po 37. členu ZTuj-2. Med strankama ni sporno, da je tožnica državljanka Ruske federacije s stalnim prebivališčem v Moskvi ter, da ima tožnica v RS podjetje kot edina lastnica (100 %), in sicer gospodarsko družbo B. oddajanje in obratovanje lastnih in najetih nepremičnin d.o.o., ki je lastnica stanovanja na naslovu C., kjer je registriran tudi sedež te družbe. Prav tako ni sporno, da je bilo tožnici izdano dovoljenje za zaposlitev tujca (z veljavnostjo od 19. 9. 2014 do 18. 9. 2015) in da se je tožnica sama prijavila v obvezno socialno zavarovanje pri ZZZS, ko je RS obiskala na podlagi turističnega vizuma ter je v navedenem podjetju prejela tudi mesečno plačo. Z navedenimi ugotovitvami, kot izhaja iz izpodbijane odločbe in podatkov v listinah predloženega upravnega spisa, je bila tožnica seznanjena v skladu z 9. in 146. členom ZUP ob ustnem zaslišanju na Veleposlaništvu RS v Moskvi dne 27. 10. 2014, o čemer je bil v navzočnosti tolmača sestavljen tudi zapisnik, ki ima dokazno veljavo javne listine, skladno s 1. odstavkom 80. člena ZUP, ki ga je tožnica lastnoročno podpisala brez pripomb.

17. Na podlagi (tako) ugotovljenega dejanskega stanja je tudi po presoji sodišča odločitev tožene stranke pravilna in zakonita, sodišče pa lahko sledi utemeljitvi tožene stranke in se nanjo, da ne ponavlja njenih razlogov, ki so pravilni in skladni s podatki v listinah predloženega upravnega spisa, v celoti sklicuje na podlagi pooblastila, vsebovanega v določbi 2. odstavka 71. člena ZUS-1. V zvezi s tožbenimi ugovori pa sodišče le še dodaja:

18. Iz vsebine odgovorov tožnice na postavljena vprašanja na ustnem zaslišanju, ki je dne 27. 10. 2014 potekalo na Veleposlaništvu Republike Slovenije v Moskvi, izhaja, da tožnica med drugim ni točno vedela, katere osebe vse so pooblaščene za zastopanje njenega podjetja, saj je tedaj netočno navedla, da je, poleg nje, kot 100% lastnice, ustanoviteljice in edine družbenice podjetja, ter prokuristke Č.Č., za zastopanje navedenega podjetja pooblaščena tudi računovodja iz podjetja E. d.o.o, ki se imenuje Alenka. Na posebno vprašanje, za kakšno časovno obdobje je tožnica sklenila svojo pogodbo o zaposlitvi, je nepravilno odgovorila, da je pogodba o zaposlitvi sklenjena za obdobje od 19. 9. 2014 do 18. 9. 2015, četudi iz same pogodbe o zaposlitvi izhaja (5. člen), da je sklenjena za nedoločen čas, od 19. septembra 2014 dalje. Na vprašanje, koliko bo znašala njena bruto in neto plača, je tožnica odgovorila, da se neto zneska ne spominja točno, bruto znesek plače pa bo 1.700 EUR (pravilno 1.895 EUR – 12. člen pogodbe o zaposlitvi). Na posebno vprašanje, katere so registrirane dejavnosti navedenega podjetja je odgovorila, da gre za izvajanje turističnih storitev, pravno svetovanje, oddajanje apartmajev in še druge dejavnosti, medtem ko je na vprašanje, s kom bo navedeno podjetje v RS poslovalo, odgovorila, da še nima podpisanih pogodb. Ker pa v Rusiji prihajajo v modo papirnate vrečke, razmišlja tudi v to smer. Na posebno vprašanje, ali je v matični državi zaposlena in katero delo opravlja, je odgovorila: “Sedaj sem doma, skrbim za družino in otroke“. Zato sodišče kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor, da naj bi tožena stranka niti ne „poskusila vsaj preveriti dejanske podatke z navedbami tožeče stranke“ in da naj bi izdajo zavrnilne odločbe utemeljila na napačno interpretiranih in iz konteksta iztrganih izjav tožeče stranke, saj je navedeni tožbeni očitek protispisen, prav tako pa je tudi v nasprotju s preostalimi tožbenimi navedbami same tožnice, zlasti z navedbami v tožbi pod točko IV. (2. odstavek na str. 5, zlasti v delu, v katerem navaja: „Tožeča stranka priznava, da je prišlo do napake, ki pa nikakor ni bila namerna. Tožeča stranka se je namreč po navodilih pooblaščenega računovodskega servisa E. d.o.o. po sklenitvi pogodbe o zaposlitvi na ZZZS prijavila v zavarovanje, ZZZS pa je njeno prijavo sprejel, čeprav je ne bi smel“) in pod točko V. (1. odstavek na str. 6, zlasti v delu, v katerem  navaja: „Tako tožena stranka sploh ni upoštevala, da je tožeča stranka že direktorica in lastnica gospodarskih družb v Rusiji, ki se ukvarjajo z raznimi dejavnostmi, kot je podrobneje izkazano v točki II. te tožbe“). Tožnica je namreč, kot rečeno, lastnoročno podpisala zapisnik o zaslišanju stranke (ob navzočnosti tolmača) z dne 27. 10. 2014, kar pomeni, da se je z vsebino zapisanega strinjala, zapisnik ji je bil po njenem zaslišanju prebran in nanj ni imela nobenih pripomb, zato tudi ima navedeni zapisnik dokazno moč javne listine, skladno z določilom 1. odstavka 80. člena ZUP. Zato sodišče vse tožbene ugovore zavrača kot neutemeljene, saj je že tožena stranka v izpodbijani odločbi, kot je predhodno povzeta, logično prepričljivo obrazložila svoje razloge za domnevo, da se tožnica ne bo podrejala pravnemu redu RS v smislu 5. alineje 1. odstavka 55. člena ZTuj-2.

19. Sodišče ne more slediti niti tožbenim navedbam, da bi naj bila dolžnost tožene stranke izdati zaprošeno dovoljenje za bivanje v RS, ker naj bi tožnica zadovoljivo izkazala svoj namen prebivati v RS zaradi zaposlitve ali dela, saj to samo po sebi še ne zadostuje za izdajo zaprošenega dovoljenja. Kot rečeno, zakonodajalec je z določili 1. odstavka 37. člena ZTuj-2 toženi stranki podelil diskrecijsko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, da lahko izda dovoljenje za začasno prebivanje tujcu, ki želi prebivati v Republiki Sloveniji zaradi zaposlitve ali dela, vendar le, če kumulativno izpolnjuje vse z zakonom predpisane pogoje in če hkrati ne obstajajo razlogi za domnevo, da se ne bo podrejal pravnemu redu Republike Slovenije v smislu 5. alineje 1. odstavka 55. člena ZTuj-2. Prav slednje namreč ne drži po ugotovitvah tožene stranke, ki so po presoji sodišča pravilne in skladne s podatki v listinah predloženega upravnega spisa, in sicer s prilogami k vlogi z dne 2. 10. 2014 za pridobitev zaprošenega dovoljenja in zapisnikom o zaslišanju tožnice z dne 27. 10. 2014, ki ga je tožnica lastnoročno podpisala brez pripomb. Na tej podlagi, za razliko od stališča tožeče stranke, ki pavšalno uveljavlja neenako obravnavo tožnice zaradi ruske narodnosti oziroma ruskega državljanstva v primerjavi z drugimi tujci, sodišče ocenjuje, da je zakonodajalec primerljive primere zavrnitve izdaje dovoljenja za prvo prebivanje tujca zaradi zaposlitve ali dela uredil na dovolj primerljiv način za vse tujce ne glede na njihovo narodnost oziroma državljanstvo in da izpodbijana odločba ne pomeni kršitve pravice tožnice do enakega obravnavanja tujcev, ki se jim, ne glede na narodnost oziroma državljanstvo, skladno s 3. odstavkom 32. člena Ustave lahko na podlagi zakona omeji vstop v državo in tudi čas bivanja v njej.

20. Sodišče je po povedanem tožbo zavrnilo na podlagi 1. odstavka 63. člena ZUS-1, ker je presodilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega upravnega akta pravilen, prav tako pa je pravilna in na zakonu utemeljena tudi izpodbijana odločba.

21. Sodišče je v zadevi odločilo na nejavni seji, ker dejansko stanje, ki je bilo podlaga za izdajo izpodbijanega upravnega akta, med strankama ni sporno (1. odstavek 59. člena ZUS-1).

22. Izrek o stroških upravnega spora temelji na določilu 4. odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem vsaka stranka trpi svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne, za kar gre v obravnavani sporni zadevi, kakor tudi, če sodišče tožbo zavrže ali postopek ustavi.

ZTuj-2 člen 31, 33, 37, 37/1, 54, 54/1, 55, 55/1, 55/1-5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.