UPRS sodba I U 1791/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-02-03

mag. Slavica Ivanović Koca (preds.), Adriana Hribar Milič (poroč.), Bojana Prezelj Trampuž

naknadni obračun dajatev - doplačilo DDV - sprostitev blaga v prost promet - carinska deklaracija - netočni podatki v carinski deklaraciji

V obravnavani zadevi je carinski organ opravil naknadno preverjanje točnosti navedb v carinskih deklaracijah na podlagi prvega odstavka 78. členu CZS. Pri naknadnem preverjanju carinske deklaracije se preverja resničnost navedb v carinski deklaraciji. Pri tem je carinski organ ugotovil, da ima tožnik v poslovnih knjigah evidentirane druge račune z drugimi vrednostmi za dobave dobavitelja, kot jih je predložil in deklariral carinskemu organu. Dobavitelj je tožniku izdal drug račun, ki ga je evidentiral v svojih poslovnih knjigah in tudi plačal. Tako so bili za isto dobavo izdani različni računi.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Z izpodbijano odločbo je Carinski urad Ljubljana (prvostopenjski organ) tožniku, kot kupcu (prejemnik blaga) določil doplačilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju DDV) in obresti za blago, sproščeno v prost promet po 30 carinskih deklaracijah za hkratno sprostitev v prost promet in vnos v domačo porabo, za blago, ki je oproščeno plačila DDV v okviru davčne dobave v drugo državo članico, ki jih navaja v točki 1 izreka (v nadaljevanju predmetne carinske deklaracije), v skupnem znesku 242.949,04 EUR. Rok za plačilo je 10 dni od vročitve odločbe, sicer bo uveden postopek prisilne izterjave in zaračunane zakonite zamudne obresti. O stroških postopka bo izdan poseben sklep (točka 2 izreka) Pri naknadnem preverjanju pravilnosti deklariranja carinske vrednosti blaga po predmetnih 30 carinskih deklaracijah predloženih v carinskem postopku 42 v skladu z določbo 78. člena Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L št. 302 z dne 19. 10. 1992, s spremembami; v nadaljevanju CZS) je prvostopenjski organ ugotovil, da je imel tožnik v svojih poslovnih knjigah evidentirane drugačne račune z drugačnimi vrednostmi, kot jih je predložil carinskemu organu k predmetnim carinskim deklaracijam za blago dobavitelja A. Ltd.. Tako je tožnik za iste posle davčnemu in carinskemu organu predložil različne račune, z različnimi vrednostmi. Plačilo je tožnik izvedel na podlagi računov, ki jih je imel evidentirane v poslovnih knjigah. Tožnik je v postopku navajal, da je dobavitelj izdal nadgrajene račune v višjem znesku, ker so bili zneski povečani za stroške carinskega postopka. Prvostopenjski organ je v skladu z 29. členom CZS upošteval transakcijsko vrednost blaga, ki je bila tudi dejansko plačana in je izkazana z računi, ki jih je imel tožnik evidentirane v svojih poslovnih knjigah. Pogoj iz 33. člena CZS v obravnavani zadevi ni bil izpolnjen, saj sporni računi niso izkazovali uvozne dajatve ločeno od cene, ki je bila dejansko plačana ali bi jo bilo potrebno plačati za uvoženo blago. Iz računov, ki so bili predloženi predmetnim carinskim deklaracijam ni bilo razvidno, da bi bili začasni oz. proforma računi. Da naj bi šlo za dobavo DDP (Delivered Duty Paid) pa tudi ni bilo navedeno v predmetnih carinskih deklaracijah. Vse stroške v zvezi s predmetnimi dobavami je dejansko nosil prodajalec oz. dobavitelj in ne tožnik. Iz predmetnih carinskih deklaracij tudi izhaja, da gre za dobavo FCA Koper. Tožnik tudi ni izkazal, da bi bil zastopnik dobavitelja A. Ltd. za opravljanje poslov, saj v spornem obdobju ni imel evidentiranih nobenih prihodkov iz naslova provizije.

V  postopku inšpekcijskega nadzora je carinski organ presojal tudi ali so bili izpolnjeni pogoji za uveljavljanje oprostitve plačila DDV ob sprostitvi blaga (banan) v prost promet po carinskem postopku 42 na podlagi 4. točke prvega odstavka 50. člena Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV-1). V zvezi s temi dobavami je carinski organ od tožnika večkrat zahteval dokumentacijo in pojasnila. Tožnik kot uvoznik je tisti, ki mora dokazati izpolnjevanje deklariranih pogojev iz prvega odstavka 46. člena ZDDV-1 za oprostitve plačila DDV. Tožnik je blago, prejeto po predmetnih carinskih deklaracijah in vneseno v Slovenijo nato dobavljal različnim končnim prejemnikom blaga v druge države članice, pretežno v Romunijo. Za predmetne carinske deklaracije je tožnik predložil prevozne listine CMR – tovorne liste, ki pa so bili pomanjkljivo izpolnjeni (pomanjkljivosti natančno navaja na straneh 48 do 52 obrazložitve) in niso vsebovali vseh podatkov iz 6. člena Konvencije o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga podpisani v Ženevi, 19. maja 1956, spremenjeni s Protokolom z dne 5. junija 1978 (v nadaljevanju Sporazum CMR). Tovorni listi CMR, ki niso popolnoma izpolnjeni, pa niso ustrezen dokaz, da je blago zapustilo ozemlje Slovenije in prispelo v drugo državo članico, skladno s predloženo deklaracijo carinskega postopka 42. Gre za dokazovanje pravilnosti izvedbe in posledično zaključitve carinskega postopka 42, kar pa predloženi CMR tovorni listi ne izkazujejo. Pri tem je dokazno breme na strani deklaranta. Carinski organ je pridobil informacije o posameznih prejemnikih blaga iz Romunije tudi preko postopka mednarodne izmenjave informacij, ki jih v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja. Tožnik carinskemu organu tudi ni izkazal ekonomske logike za posel, ki je potekal brez kakršnekoli razlike v ceni. Carinski organ navede indice in objektivne okoliščine, zaradi katerih meni, da je v predmetni zadevi podan tudi tožnikov subjektivne element (v zvezi z DDV). Tožnik ni ravnal s skrbnostjo dobrega strokovnjaka. Pri naknadni odmeri DDV je carinski organ kot davčno osnovo v skladu z določbo prvega odstavka 38. člena ZDDV-1 upošteval carinsko vrednost blaga, to pa je celotno izkazano vrednost po računih (vključno z uvoznimi dajatvami), ki jih je imel tožnik evidentirane v poslovnih knjigah kot transakcijsko vrednost v smislu 29. člena CZS in jo je tudi  dobavitelju poravnal.  Tožnik v postopku ni izkazal pogojev za oprostitev plačila DDV v skladu s 4. točko prvega odstavka 50. člena ZDDV-1. Zaradi napačno deklarirane carinske vrednosti blaga in neupravičeno deklarirane oprostitve DDV na podlagi 4. točke prvega odstavka 50. člena ZDDV-1 je carinski organ po predmetnih carinskih deklaracijah tožniku naknadno obračunal DDV, katerega izračun je razviden iz strani 82 in 83 obrazložitve izpodbijane odločbe.

Pritožbeni organ je pritožbi delno ugodil in kot stranko namesto B. s.p.,  navedel C.C. Carinski dolžnik B. je bil namreč 31. 12. 2012 izbrisan iz Poslovnega registra RS. Na podlagi 7. člena Zakona o gospodarskih družbah za obveznosti, ki nastanejo pri opravljanju gospodarske dejavnosti samostojnega podjetnika odgovarja nosilec podjema, torej fizična oseba z vsem svojim premoženjem. V preostalem delu pa je pritožbo kot neutemeljeno zavrnil iz razlogov, ki jih navaja v obrazložitvi.

Tožnik se z izpodbijano odločitvijo ne strinja. Tožena stranka napačno meni, da niso bili izpolnjeni pogoji iz 4. točke prvega odstavka 50. člena ZDDV-1 za oprostitev plačila DDV, ker tožnik ne razpolaga z dokazilom, da je bilo blago namenjeno, da se odpelje ali odpošlje iz Slovenije v drugo državo članico (točka c) drugega odstavka 50. člena ZDDV-1). Gre za napačno uporabo materialnega prava in napačno ugotovitev dejanskega stanja. Tožnik meni, da je navedeno izkazano na podlagi predloženih tovornih listov CMR in izjav. Po mnenju tožnika listine vsebujejo ključne podatke, iz katerih je razviden tek poslovnih dogodkov. Iz polja 24 izhaja žig kupca in včasih tudi podpis, kar dokazuje prevzem blaga v Romuniji v namembnem kraju. Glede tovornih listin CMR pa navaja, da ni bilo nepravilnosti v polju 3 pri navedbi namembnega kraja, kar je v zadevi bistveno. Polje 4 – odhodni kraj v zadevi ni pomemben. Na podatke v poljih 14, 16 in 17 pa tožnik ni imel vpliva, saj ni prevoznik. Tožnik je banane prodajal FCA Luka Koper in ni organiziral prevoza. Prevozniki mu niso bili dolžni predati tovornih listin CMR. Izdan je bil le dokument o skladiščenju, s katerim se dokazuje, da je bilo blago v Luki Koper predano prevozniku.

Tožnik v tožbi tudi pojasnjuje, da je podana njegova dobra vera in da je sprejel vse potrebne ukrepe za preprečevanje davčnih utaj. Prevzemnik, naveden na računu, je blago prevzel v Romuniji. Očitki glede utaje DDV niso utemeljeni. Tožena stranka je ugotovila, da naj bi tožnik dobavil blago „missing trader“ družbam v Romunijo, vendar s predloženimi listinami ni dokazal, da je blago dejansko dobavil v Romunijo na sedež kupcev. Tožena stranka glede na obrnjeno dokazno breme tudi ne navaja dokazov, da bi bilo predmetno blago predloženo drugemu subjektu in hkrati zavrne vse predložene dokaze tožnika, brez navedbe razlogov, zaradi česar je izpodbijana odločba nezakonita Ni jasno, komu in kam naj bi tožnik dobavil predmetno blago, saj gre za zelene banane, ki so hitro pokvarljivo blago in potrebujejo zorilnice. Dobave predmetnega blaga so bile dejansko izvedene. Tožena stranka ni pravilno presojala objektivnih okoliščin in indicev na strani tožnika, na podlagi katerih bi lahko temeljil očitek, da je podan tožnikov subjektivni element. Niti eno dejstvo ne dokazuje drugačnega stanja, da je bilo blago dobavljeno v skladu s prevoznimi listinami v Romunijo. Glede na to, da je bila dobava opravljena, bi morala tožena stranka tožniku dokazati subjektivni element. Sklicuje se na sodbi Vrhovnega sodišča RS X Ips 82/2011 in X Ips 453/2011. Navaja sodbe SEU v združenih zadevah C-80/11 in C-142/11 ter C-439/11 in C-440/11. Navaja tudi sodbe SEU v zadevah C-324/11, C-285/11, C-354/03, C-355/03, C-484/3 in C-409/04. Sklicuje se tudi na sodbi Upravnega sodišča RS IU 2270/2011 in IU 733/2012.

Tožnik v tožbi tudi ugovarja, da je blago uvozil v Slovenijo in ga dobavil kupcem v Romunijo in mu iz tega naslova ni nastala obveznost za plačilo DDV. Na podlagi te transakcije tudi romunskim kupcem ni nastala obveznost obračunati DDV, saj so ti zavezani, da ob dobavi blaga obračunajo DDV po sistemu obrnjene davčne obveznosti. Glede na povedano niti pri tožniku niti pri kupcu v Romuniji ni nastala obveznost plačila DDV in tako tudi ne more bit predmet davčne utaje. V primeru pa, da bi bil DDV odmerjen tako tožniku, kot tudi končnemu prejemniku v Romuniji, bi bil DDV neupravičeno odmerjen 2 krat. Tožnik se ne strinja z ugotovitvijo, da iz SCAC obrazcev, pridobljenih v postopku mednarodne izmenjave informacij izhaja, da je romunska uprava predmetne kupce blaga opredelila kot „missing trader“ družbe. Romunski organ je zgolj navedel, da so preiskave v teku in konkretnih podatkov ni posredoval. Tožnik dvomi, da je sploh do utaje DDV prišlo. Opozarja na načelo materialne resnice (5. člen Zakona o davčnem postopku).

Nepravilno so bili tudi presojeni indici in objektivne okoliščine v zvezi z subjektivnim elementom na strani tožnika, ki jih tožnik v tožbi navaja.  Ne gre za neobičajne plačilne pogoje in tudi ne za neobičajno poslovno prakso tožnika, česar tožena stranka ne opredeli. Tožena stranka se sklicuje na načelo poslovanja dobrega gospodarja, pri čemer splošni pojem ne konkretizira. V danem primeru gre zgolj za pomanjkanje izkušenj tožnika, ki je ravnal v dobri veri. Tožnik je tudi preveril ID številke za DDV romunskih kupcev (in ne EORI število – gre za napako).  Pred pričetkom poslovanja se je  tožnik pozanimal o tovrstnih poslih pri špediterju in pri računovodkinji, katerih imena navaja. Tožena stranka ni upoštevala dejstev, ki so tožniku v korist. Tožnik pojasni razloge za poslovanje brez ustvarjanja dobička pri predmetnem poslu z zelenimi bananami. Tožnik je delal po navodilih dobavitelja in ni res, da tega ni dokazal. V zvezi z očitkom, da je vodil za posle dvojne račune tožnik ugovarja, da je šlo za začasne račune in nato za končne račune. Prereka ugotovitve glede nepopolno vodene dokumentacije.

Tožnik ugovarja, da je vložil pripombe na zapisnik in da tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja nova dejstva, ki ne izhajajo iz zapisnika. Tožena stranka se do navedb tožnika, danih v postopku ni opredelila. Tožena stranka je storila bistveno kršitev določb postopka tudi s tem, ko se je sklicevala na sodbe SEU. Tako Šesta direktiva o DDV, kot tudi sodbe SEU nimajo neposrednega vertikalnega učinka na posameznika, kar izhaja iz sodb SEU v zadevah 152/84, Marshall, 103/88, Fratelli Costanzo Spa in 8/81, Becker.

Tožnik v tožbi navaja, da se je carinski organ pri razlogih, zakaj tožniku ni priznal pravice do oprostitve plačila DDV, enkrat skliceval na pomanjkljive transportne listine CMR, drugič pa na tožnikov subjektivni element torej, da ni ravnal dovolj skrbno, zaradi česar tožnik izpodbijane odločbe ne more preizkusiti in je ta tudi nezakonita. Res so transportne listine CMR nekoliko pomanjkljive, vendar te pomanjkljivosti niso tako bistvene, da bi lahko vplivale na pravico do oprostitve plačila DDV. Tožnik pa tudi ni vedel, da sodeluje z „missing trader“ družbami. Sklicuje se na sodbo SEU C-587/10, točko 46. Vsebino transakcij je potrebno postaviti pred postopkovna določila. Sodišču tožnik predlaga, da odloči objektivno in upošteva, da posledic vsake davčne goljufije ni možno prenesti na poštene davčne zavezance. Sodišče naj po opravljeni glavni obravnavi izpodbijano odločbo odpravi in o stvari odloči tako, da tožbi ugodi, podrejeno pa, da izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne v ponovni postopek, v obeh primerih pa toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka, v primeru zamude, z zamudnimi obrestmi.

V odgovoru na tožbo tožena prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih iz obrazložitev obeh upravnih odločb. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Po presoji sodišča je odločitev carinskega organa, potrjena z odločitvijo pritožbenega organa, pravilna in na zakonu utemeljena, zato se sodišče sklicuje na razloge obeh upravnih organov (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1), v zvezi s tožbenimi ugovori pa še dodaja:

Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je v obravnavani zadevi carinski organ opravil naknadno preverjanje točnosti navedb v predmetnih carinskih deklaracijah na podlagi prvega odstavka 78. členu CZS. Slednji določa, da lahko carinski organi po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga v prost promet, carinske deklaracije ponovno pregledajo. Če se pri naknadnem preverjanju izkaže, da so bili v carinskih deklaracijah nepopolni ali netočni podatki, carinski organi sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja. Tako je po presoji sodišča prvostopenjski organ navedel pravilno pravno podlago za predmetni postopek inšpekcijskega nadzora. Pri naknadnem preverjanju carinske deklaracije se preverja resničnost navedb v carinski deklaraciji. Predmet preverjanja je bilo 30 carinskih deklaracij, po katerih se je izvajal postopek 42. Iz listin upravnega spisa izhaja, da je v tem postopku prvostopenjski organ ugotovil odstopanje podatkov, deklariranih v predmetnih carinskih deklaracijah, od podatkov, evidentiranih v poslovnih knjigah tožnika (število računov, vrednost, številka računa itd.). Pri preverjanju pravilnosti carinske vrednosti blaga je carinski organ ugotovil, da ima tožnik v poslovnih knjigah evidentirane druge račune z drugimi vrednostmi za dobave dobavitelja A. Ltd, kot jih je predložil in deklariral carinskemu organu. Dobavitelj je tožniku izdal drug račun, ki ga je evidentiral v svojih poslovnih knjigah in tudi plačal. Tako so bili za isto dobavo izdani različni računi, čemur tožnik tudi ne oporeka.

Med strankama je v predmetni zadevi med drugim tudi sporno ali je z izpodbijano odločbo prvostopenjski organ za naknadni obračun DDV kot carinsko dajatev upošteval pravilno davčno osnovo. Carinski organ je namreč kot davčno osnovo upošteval transakcijsko vrednost blaga, ki jo je tožnik kot kupec dobavitelju tudi plačal in izhaja iz računov, ki jih je imel tožnik evidentirane v svojih poslovnih knjigah. Po presoji sodišča je  carinski organ v skladu z 29. členom CZS pravilno upošteval transakcijsko vrednost blaga, ki jo jo je tožnik tudi plačal svojemu dobavitelju na podlagi računov, ki jih je imel evidentirane v svojih poslovnih knjigah.

Tožnik tudi sam priznava, da strošek uvoznih dajatev ni bil posebej naveden v računih, ki jih je priložil carinskim deklaracijam, kakor tudi ne na računih, ki jih je imel evidentirane.  Za poslovne potrebe je izdal druge fakture, ki so vsebovale tudi strošek carinskih dajatev in jih je imel evidentirane v poslovnih knjigah ter jih je tudi plačal svojemu dobavitelju. Pogoj iz 33. člena CZS, da bi bile iz carinske vrednosti izključene uvozne dajatve, tudi po mnenju sodišča v obravnavanem primeru ni bil izpolnjen. Tožnik nesporno v obravnavanih carinskih deklaracijah ni navedel, da gre za dobave DDP (Delivered Duty Paid oz. da nosi vse stroške uvoznih dajatev prodajalec). Iz predmetnih carinskih deklaracij (polje 20) izhaja, da gre za dobave FCA (Free Carier) Luka Koper. Prevozna klavzula „franko prevoznik“ iz Pravil Incoterms (mednarodna pravila o standardiziranih trgovskih izrazih) pa pomeni, da prodajalec dobavi blago prevozniku (ali drugi osebi, ki jo določi kupec) v svojih prostorih ali drugem navedenem kraju. Tako tudi po presoji sodišča iz polja 20 predmetnih carinskih deklaracij nesporno izhaja, da gre v obravnavani zadevi za dobavo FCA Koper. Ker so imeli računi vse zakonsko predpisane elemente ni šlo za začasne ali proforma račune, ki bi bili izdani le za namene carinjenja. Tožnik tudi po presoji sodišča ni izkazal, da je delal po navodilih dobavitelja.

Carinski organ je v postopku naknadnega preverjanja predmetnih carinskih deklaracij na podlagi 78. člena CZS po uradni dolžnosti preverjal tudi resničnost navedb v teh deklaracijah in priloženih listinah ter ugotavljal upravičenost tožnika do uveljavljanja oprostitve plačila DDV ob sprostitvi blaga v prost promet po carinskem postopku 42 na podlagi 4. točke prvega odstavka 50. člena ZDDV-1. Namen postopka 42 je, da se s sprostitvijo blaga v prost promet po carinskem postopku 42 neskupnostno blago sprosti v prost promet v Sloveniji. Pri tem je blago oproščeno plačila DDV in nekaterih drugih dajatev, ker uvoznik opravi davčno oproščeno dobavo blaga prejemniku v drugo državo članico. Iz ugotovljenega dejanskega stanja v predmetni zadevi izhaja, da je tožnik kot kupec oz. prejemnik blaga (banane) to blago nabavljal pri dobavitelju A. Ltd. iz Deviških otokov (neskupnostno blago) po postopku 42 in ga sprostil v prost promet pri Izpostavi Luka Koper (dobava FCA Luka Koper). Dobava DDP (Delivered Duty Paid) s plačanimi dajatvami na predmetnih carinskih deklaracijah ni bila evidentirana. Predmetno blago je bilo namenjeno končnim prejemnikom blaga v okviru Evropske Unije, pretežno iz Romunije. Za uspešno uveljavljanje oprostitve plačila DDV na podlagi 4. točke prvega odstavka 50. člena ZDDV-1 bi v primeru uvoza blaga, ki mu sledi oproščena dobava blaga v skladu s 1. in 4. točko 46. člena ZDDV-1,  moral tožnik pristojnemu carinskemu organu na podlagi drugega odstavka 50. člena ZDDV-1 izkazati naslednje informacije: a) svojo ID številko za DDV, b) ID številko za DDV prejemnika blaga in c) dokaz, da je uvoženo blago namenjeno, da se odpelje ali odpošlje iz Slovenije v drugo državo članico. Na podlagi 80. člena Pravilnika o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju PZDDV-1) zavezanec podatke iz točke a) in b) drugega odstavka 50. člena ZDDV-1 navede v carinski deklaraciji. Kot dokaz iz točke c) pa carinskemu organu predloži prevozno listino glede na vrsto prevoza ali drug ustrezni dokument, iz katerega mora biti nedvoumno razvidno, da je namembni kraj tega blaga druga država članica. V predmetni zadevi je tožnik carinskemu organu predložil izjave o namembnosti. Kadar se uporabi ta izjava o odpremi blaga v drugo državo članico mora imetnik postopka naknadno pridobiti in hraniti prevozne listine, ki dokazujejo, da je blago zapustilo ozemlje Slovenije, kot je to tožniku pravilno pojasnil tudi pritožbeni organ. V danem primeru pa so bile prevozne listine CMR slabo vidne, nepopolno izpolnjene, nekatere precej pomanjkljive, prodajne vrednosti blaga so bile identične nabavnim vrednostim. Tudi po presoji sodišča takšne pomanjkljive prevozne listine, ki ne vsebujejo vseh potrebnih podatkov, kot jih določa 6. člen Konvencije o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga podpisani v Ženevi, 19. maja 1956, spremenjeni s Protokolom z dne 5. junija 1978 ne morejo biti verodostojni dokaz o tem, da je bilo blago odpeljano iz Slovenije in predano deklariranim tujim prejemnikom, saj ne vsebujejo vseh relevantnih podatkov, ki se nanašajo na prevoz predmetnega blaga. To pa se bistveni podatki za uspešno uveljavljanje pravice do oprostitve plačila DDV na podlagi 4. točke prvega odstavka 50. člena ZDDV-1 (dobava iz Slovenije tujemu prejemniku). Sodišče se v celoti strinja z dokazno oceno predmetnih prevoznih listin CMR, podano s strani organa prve stopnje in pritožbenega organa. Po mnenju sodišča je neutemeljen ugovor tožnika, da je izkazal pogoje iz c) točke drugega odstavka 50. člena ZDDV-1 na podlagi predloženih tovornih listov CMR in izjav, ki po mnenju tožnika vsebujejo ključne podatke, iz katerih je razviden tek poslovnih dogodkov. Tožnik tudi v tožbi priznava, da so predmetne transportne listine CMR nekoliko pomanjkljive, vendar napačno meni, da pomanjkljivosti niso tako bistvene, da bi lahko vplivale na pravico do oprostitve plačila DDV. Po presoji sodišča so prevozne listine CMR lahko verodostojen dokaz le, če so dobro vidne ter v celoti in pravilno izpolnjene, skladno z določbo 6. člena  Konvencije o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga podpisani v Ženevi, 19. maja 1956, spremenjeni s Protokolom z dne 5. junija 1978. Tudi po presoji sodišča tožnik v danem primeru ni izkazal, da izpolnjuje pogoje za oprostitev plačila DDV na podlagi predhodno navedene določbe ZDDV-1.

V predmetnem postopku naknadnega preverjanja spornih carinskih deklaracij na podlagi 78. člena CZS je carinski organ po uradni dolžnosti ugotavljal, ali je imetnik carinskega postopka izpolnil obveznosti iz začetega carinskega postopka 42. Tožnik tudi po presoji sodišča v postopku ni uspel z verodostojnimi listinami dokazati, da je izpolnil vse obveznosti iz carinskega postopka 42 in sicer, da je sporno blago po predmetnih carinskih deklaracijah, ki je bilo sproščeno v prost promet v Sloveniji, odpeljal v drugo državo članico in da je predano posameznemu deklariranemu tujemu prejemnikom. Ker tožnik svojih obveznosti iz carinskega postopka 42 ni izpolnil, je posledično nastala obveznost obračuna DDV. Da je bil  tožniku na predhodno navedeni podlagi DDV naknadno obračunan, pa izhaja tudi iz obrazložitve izpodbijane odločbe. Tožnik tudi po presoji sodišča ni z verodostojnimi listinami izkazal pogojev iz 4. točke prvega odstavka 50. člena ZDDV-1 za oprostitev plačila DDV (zlasti točke c) iz drugega odstavka 50. člena ZDDV-1).

Ugovor tožnika, da je ravnal v dobri veri in da ni imel dovolj izkušenj na odločitev ne vpliva, kar je tožniku pravilno pojasnil že pritožbeni organ. Tudi po presoji sodišča sklicevanje tožnika, da se v času poslovanja ni zavedal, da dela nepravilno na odločitev ne vpliva. V postopku naknadne vknjižbe DDV, ker imetnik carinskega postopka ni izpolnil obveznosti iz začetega carinskega postopka 42, subjektivni element ni relevantna okoliščina, ki bi lahko vplivala na položaj tožnika kot carinskega dolžnika.  Z dodatno odmero DDV v predmetni zadevi carinski organ po mnenju sodišča tudi ni kršil načela nevtralnosti obdavčitve z DDV.

Neutemeljen je tudi očitek tožnika, da izpodbijane odločbe ni mogoče preizkusiti, ker ni navedb, kako so nepravilno izpolnjene carinske deklaracije vplivale na obdavčenje. Iz izpodbijane odločbe jasno izhaja, da je bila napačno deklarirana carinska vrednost, saj so bili k predmetnim carinskim deklaracijam priloženi računi v nižji vrednosti, ki niso izkazovali ločeno uvoznih dajatev, kot pa so bili računi, ki so bili evidentirani v poslovnih knjigah tožnika. Slednji so bili tudi plačani.

Sodišče se tudi v celoti strinja z razlogi, s katerimi je pritožbeni organ zavrnil ugovor tožnika, da niti pri njemu niti pri romunskih prejemnikih predmetnega blaga ni nastala nobene obveznost plačila DDV in tako tudi ni bilo možne nobene davčne utaje. V danem primeru tudi po mnenju sodišča ni bistveno ali je v Romuniji prišlo do davčne utaje ali ne, marveč je v predmetni zadevi bistveno, da tožnik ni izpolnil svojih obveznosti iz carinskega postopka 42. Tožnik ni z verodostojnimi listinami izkazal, da je bilo blago v skladu z izjavo o namembnosti, ki jo je predložil carinskemu organu, dejansko odpeljano iz Slovenije v drugo državo članico k prejemniku, katerega ID številko za DDV je navedel v predmetnih carinskih deklaracijah. S tem pa tudi ni izpolnil pogoja za oprostitev plačila DDV iz začetega carinskega postopka 42. Posledično je ob tako ugotovljenem dejanskem stanju nastala podlaga za naknaden obračun DDV. Ugovor tožnika, da je tožena stranka kršila določbe postopka, ker v uvodu izpodbijane odločbe ni naveden predpis, na podlagi katerega je postopek tekel (prvi odstavek 212. člena Zakona o splošnem upravnem postopku,v nadaljevanju ZUP) je sicer upravičen, vendar pa ni imel bistvenega vpliva na pravilnost izpodbijane odločbe in tako ne gre za bistveno kršitev določb postopka (drugi odstavek 237. člena ZUP). Ne držijo navedbe tožnika, da je carinski organ upošteval zgolj okoliščine, ki so tožniku v škodo in da se ni opredelil do okoliščin, ki so mu v korist. Neutemeljen in pavšalen je ugovor tožnika, da se carinski organ ni opredelil do vseh tožnikovih navedb in dokaznih predlogov. Carinski organ je podrobno pojasnil, kako je prišel do ugotovitev ter tudi pojasnil razloge in pravno podlago za svojo odločitev.

V zvezi z ugovorom tožnika, da se tožena stranka ne more sklicevati na Šesto direktivo o DDV in na sodbe SEU, saj nimajo neposrednega vertikalnega učinka na posameznika sodišče pojasnjuje, da SEU s svojimi sodbami razlaga pravo Evropske Unije. Njegove sodbe so zavezujoče tako za sodišča, kot tudi za vse upravne organe držav članic. Le na tak način se lahko zagotovi pravna varnost in enotna uporaba prava v vseh državah članicah Evropske unije.

Glede na povedano je po presoji sodišča izpodbijana odločba pravilna in zakonita, sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, zato je tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

Tožnik je tudi predlagal, da naj sodišče izvede glavno obravnavo, vendar po presoji sodišča ni navedel nobene okoliščine ali trditve, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da bo na ta način mogoče dejansko stanje dopolniti z ugotovitvami, ki bi utegnile biti pomembne za odločitev. Sodišče zato njegovemu predlogu ni ugodilo in je na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1, v zadevi odločalo brez glavne obravnave na nejavni seji.

Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.

Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o Carinskem zakoniku Skupnosti člen 29, 78.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.