UPRS sodba IV U 10/2015
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-10-15

Melita Ambrož (preds.), Majda Kovačič (poroč.), Marjanca Faganel

dovoljenje za stalno prebivanje - pogoji za izdajo dovoljenja - državljani držav naslednic nekdanje SFRJ - izbris iz registra stalnega prebivalstva - datum odhoda iz Slovenije - upravičena odsotnost

Ker je tožnik kot mladoletna oseba zapustil Slovenijo skupaj z družino avgusta leta 1991, zaradi izgube očetove službe in službenega stanovanja, ni podan razlog iz prve alinee tretjega odstavka 1.č člena ZUSDDD, ker njegov odhod z družino iz Republike Slovenije ni bil posledica izbrisa iz registra stalnega prebivalstva. Dejanski izbris iz registra stalnega prebivalstva v Republiki Sloveniji se je namreč zgodil 26. 2. 1992.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Z izpodbijano odločbo je prvostopenjski upravni organ odločil, da se prošnja A.A. (tožnika v tem sporu) za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje v Republiki Sloveniji na podlagi prvega odstavka 1. člena Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (v nadaljevanju ZUSDDD) zavrne. V obrazložitvi navaja določbo 1. člena tega zakona, ki določa, da se tujcu, ki je bil na dan 25. 6. 1991 državljan druge republike nekdanje SFRJ in je imel 23. 12. 1990 v Republiki Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče in od tega dne dalje v Republiki Sloveniji tudi dejansko živi, oziroma tujcu, ki je na dan 25. 6. 1991 prebival v Republiki Sloveniji in od tega dne dalje v njej tudi dejansko neprekinjeno živi, ne glede na določbe Zakona o tujcih, na prošnjo izda dovoljenje za stalno prebivanje, če izpolnjuje pogoje, določene v tem zakonu. Prosilčeva družina je odjavila stalno prebivališče v B. zaradi odhoda v Črno Goro na naslov C., dne 22. 8. 1991. Prosilec in njegova družina je imela prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji dne 23. 12. 1990. Na dan 25. 6. 1991 pa je bil tudi državljan SFRJ, SR Črne Gore.

2. Ugotovljeno je, da prosilec ne izpolnjuje pogoja dejanskega življenja v Republiki Sloveniji od 23. 12. 1990 dalje, saj je v Republiki Sloveniji z družino kot mladoletni otrok dejansko živel do avgusta 1991, ko jo je družina prostovoljno zapustila in se v Republiko Slovenijo vse do izdaje izpodbijane odločbe organa prve stopnje prosilec ni vračal, niti na zasebne obiske, počitnice in podobno. Do vložitve obravnavane prošnje ni izkazal nobenega namena, da bi v Republiki Sloveniji živel in tukaj nadaljeval z dejanskim življenjem. Njegova odsotnost ni posledica enega od razlogov določenih v šestih alineah tretjega odstavka 1.č člena ZUSDDD, zato njegova odsotnost ni dopustna oziroma upravičena.

3. Tožnik se, kot razlog zapustitve Republike Slovenije ne more sklicevati na posledice izbrisa iz registra stalnega prebivalstva, saj je zapustil Republiko Slovenijo avgusta 1991, skoraj 4 mesece pred 26. 2. 1992, ko so bili državljani drugih republik nekdanje SFRJ, ki v zakonsko določenem roku niso zaprosili za sprejem v državljanstvo na podlagi 40. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije, izbrisani iz registra stalnega prebivalstva.

4. Upravni organ se sklicuje na zapisnik z dne 17. 3. 2014, sestavljen na Veleposlaništvu Republike Slovenije v Podgorici, iz katerega izhaja dejansko stanje tožnikovih življenjskih okoliščin kot mladoletne osebe do odhoda v Črno Goro in nadaljnje okoliščine, ki kažejo na to, da se tožnik niti sam, niti skupaj z družino ni poskušal vrniti v tem času nazaj v Republiko Slovenijo in tukaj nadaljevati z dejanskim življenjem.

5. S pritožbeno odločbo tožena stranka potrjuje odločitev prvostopenjskega upravnega organa in še enkrat navaja  vse dejanske in pravne okoliščine navedene zadeve.

6. Tožnik v tožbi uveljavlja tožbene razloge nepravilne ugotovitve dejanskega stanja, procesno kršitev določb postopka in nepravilno uporabo materialnega prava. Navaja kršitev določbo 22. in 25. člena Ustave ter določbe 23. člena Ustave, ki določa, da ima vsakdo pravico da o njegovih pravicah in dolžnostih odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Sklicuje se na kršitev pravic iz 8. in 13. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah. Družina je zapustila Republiko Slovenijo zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva, vojnih razmer v Sloveniji in diskriminacije državljanov drugih republik. Izrek odločbe je nejasen in tudi nima obrazložitve, na podlagi katere je prišlo do zavrnilne odločitve.

7. Napačno in nepopolno je ugotovljeno dejansko stanje. Ni v celoti ocenjena njegova izjava, temveč gre za samo njeno pristransko citiranje. Tožnik v pritožbenem postopku ni imel pravice, da bi poudaril, da je družina A. zapustila Republiko Slovenijo zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva, vojnih razmer v Sloveniji in diskriminacije državljanov drugih republik nekdanjih SFRJ. Vse to je pripeljalo do odhoda tožnikove družine zaradi obveznega šolanja otrok.

8. Tožnikove ustavne pravice so varovane tudi z določili Evropske konvencije o človekovih pravicah. Sklicuje se na določbo Evropskega sodišča v zadevi Kurič, ki je del pravnega sistema Slovenije. Tožnik si je večkrat poskusil urediti status v Republiki Sloveniji in je pokazal dovolj interesa za stalno prebivanje. Preverjal je možnosti za ureditev statusa preko veleposlaništva in preko sorodnikov v Velenju. Drugih dokazov o poskusu vračanja sicer nima, tožena stranka pa ne razloži, zakaj so navedbe tožnika neutemeljene. Tožnik v celoti izpolnjuje pogoje določene v 1. členu ZUSDDD. Imel je stalno prebivališče 23. 12. 1990 in je dejansko z družino živel v Republiki Sloveniji. Bil je državljan nekdanje SFRJ dne 25. 6. 1991 in je tudi dejansko živel v Republiki Sloveniji. Tožnik oziroma njegova družina so dokazali objektivne in subjektivne razloge za začasni odhod iz Slovenije. Šolanje otroka je ključna stvar v življenju vsakega človeka. Obdobje izbrisa je bilo zelo dolgo, zato se tudi ni poskušal formalno vrniti nazaj vse do implementacije odločbe Ustavnega sodišča leta 2003 in ZUSDDD, sprejetega leta 2010.

9. Razlaga ZUSDDD je nasprotna cilju ustavne odločbe z dne 2003. Tožnik ne more trpeti težav, zato ker je ZUSDDD sprejet 7 let po odločbi Ustavnega sodišča, ter ves ta čas dokazovati pogoj dejanskega prebivanja oziroma poskus vrnitve. Ves čas izbrisa je bila zakonodaja takšna, da ni bilo nobene možnosti za ureditev statusa. Takšno stališče je nasprotno določbam Ustave in Evropske konvencije o človekovih pravicah, kot tudi ustavne odločbe iz leta 2003. Tožena stranka je glede na pravilno uporabo materialnega prava oziroma neustavne določbe ZUSDDD, imela možnost, da na podlagi 153. člena Ustave zavrne uporabo takšnega predpisa in uporabi institut „exceptio illgalis“. Tožnik predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi in se zadeva vrne toženi stranki v ponoven postopek ter da ji tožena stranka povrne stroške postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izreka sodbe sodišča dalje do plačila, vse v 15. dneh pod izvršbo.

10. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri dejanskih in pravnih razlogih navedenih v izpodbijani odločbi in predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

12. ZUSDDD je za nazaj uredil vprašanje stalnega prebivanja za tiste tujce, ki so bili na dan 25. 6. 1991 državljani drugih republik nekdanje SFRJ ter so imeli 23. 12. 1990 v Republiki Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče, ter so od tega dne v Sloveniji tudi dejansko živeli (1. člen). V takšnem primeru se tujcu na prošnjo izda dovoljenje za stalno prebivanje, če izpolnjuje pogoje določene v tem zakonu.

13. Glede na navedeno pravno podlago ter ugotovljeno dejansko stanje, sta tudi po presoji sodišča odločitvi obeh upravnih organov pravilni in zakoniti, zato se sodišče na takšno razlago v celoti sklicuje (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1). Dejansko stanje med strankama postopka ni sporno. Kot izhaja iz zapisnika Veleposlaništva Republike Slovenije, Ambasade Republike Slovenije, številka KPG 042/14-1 z dne 17. 3. 2014, je tožnik kot stranka na zaslišanju izpovedal, da je zapustil Republiko Slovenijo kot mld. otrok skupaj z družino avgusta 1991 zaradi izgube očetove službe in službenega stanovanja. V Republiko Slovenijo se ni vrnil, ker so mu na Generalnem konzulatu Slovenije v Podgorici povedali, da se ne more. Živeli so v B. do odhoda družine v Črno Goro. Ni vlagal prošnje za pridobitev dovoljenja za prebivanje, tudi ne za državljanstvo Republike Slovenije. V Črni Gori živi ves čas, od leta 1991 dalje skupaj z družino v očetovi hiši. Nikoli se ni poskušal vrniti v Slovenijo. Tudi ni iskal zaposlitve in nikoli ni bil zavrnjen na meji. Ni prepričan, da se bo kdaj sploh vrnil v Slovenijo. Želi dobiti odškodnino.

14. Dejansko življenje v Republiki Sloveniji, ki je po 1. členu ZUSDDD nadaljnji pogoj za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, je opredeljeno v 1.č členu istega zakona. Tako dejansko življenje v Republiki Sloveniji po tem zakonu pomeni, da ima posameznik v Republiki Sloveniji središče življenjskih interesov, ki se presojajo na podlagi njegovih osebnih, družinskih, ekonomskih, socialnih ali drugih vezi, ki kažejo na to, da med posameznikom in Republiko Slovenijo obstojajo dejanske in trajne povezave.

15. Na podlagi tretjega odstavka 1.č člena ZUSDDD, je pogoj dejanskega življenja v Republiki Sloveniji izpolnjen tudi v primeru, če je odsotnost trajala več kot eno leto in gre za upravičeno odsotnost. Med drugim tudi iz razloga, na katerega se sklicuje tožnik, da je oseba zapustila Republiko Slovenijo zaradi posledic izbrisa iz registra stalnega prebivalstva. Ker je tožnik kot mladoletna oseba zapustil Slovenijo skupaj z družino avgusta leta 1991, zaradi izgube očetove službe in službenega stanovanja, tudi po presoji sodišča ni podan razlog iz prve alinee tretjega odstavka 1.č člena, ker njegov odhod z družino iz Republike Slovenije ni bil posledica izbrisa iz registra stalnega prebivalstva. Dejanski izbris iz registra stalnega prebivalstva v Republiki Sloveniji, se je namreč zgodil 26. 2. 1992. Tožnik po odhodu ni izkazal nobenih določenih aktivnosti, ki bi kazale na to, da bi se sam ali z družino vrnil in nadaljeval življenje v Sloveniji. Neutemeljeno je tožnikovo zatrjevanje, da je dokazovanje dejanskega prebivanja samo na njegovi strani, medtem ko tožena stranka ni pridobila nobenih dokazov, s čimer so mu bile kršene z Ustavo zagotovljene človekove pravice do enakega varstva iz 22. člena Ustave in pravice do pravnega sredstva iz 25. člena, ter da se mu zato neupravičeno nalaga breme dokazovanja. Navedene trditve na drugačno odločitev ne morejo vplivati, ker sodišče za to nima pravne podlage. Glede na navedeno sodišče kot neutemeljene zavrača tudi vse nadaljnje tožbene ugovore, ki se nanašajo na sklicevanje v zadevi Minić (odločba z dne 13. 7. 2010) in na to, da je tožnikov oče izgubil delo in čutil nacionalno nestrpnost, ter da je družina odšla v Črno Goro zaradi takrat še mladoletnih otrok.

16. Glede na navedeno, je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen in je odločba na zakonu utemeljena.

17. Odločitev o stroških postopka temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.