UPRS sodba I U 1992/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2016-05-11

mag. Darinka Dekleva Marguč (preds.), Liljana Polanec (poroč.), mag. Damjan Gantar

dovoljenje za stalno prebivanje - državljani držav naslednic nekdanje SFRJ - dejansko življenje v Republiki Sloveniji - odhod iz Republike Slovenije - odhod zaradi zaposlitve

Sodišče se strinja z ugotovitvijo drugostopenjskega organa, da tožničin odhod iz Slovenije zaradi zaposlitve oktobra 1991 (najkasneje do 8. 10. 1991) ni bil posledica izbrisa iz registra stalnega prebivalstva v smislu 1. alineje tretjega odstavka 1.č člena ZUSDDD, saj je tožnica zapustila Slovenijo pred 26. 2. 1992 in pred 7. 11. 1992, ko je bila z dokončno odločbo Ministrstva za notranje zadeve izbrisana iz registra stalnega prebivalstva. Sodišče se strinja tudi z ugotovitvijo istega organa, da tožnica tudi ni izkazala nobene druge okoliščine iz tretjega odstavka 1.č člena ZUSDDD.

1. Z izpodbijano odločbo je prvostopenjski organ zavrnil tožničino prošnjo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, ki jo je tožnica vložila dne 4. 9. 2012 na podlagi prvega odstavka 1. člena Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (ZUSDDD). Ugotovil je, da je bila tožnica na dan 25. 6. 1991 državljanka druge republike nekdanje SFRJ in da je imela na dan 23. 12. 1990 v Republiki Sloveniji (RS) prijavljeno stalno prebivališče na naslovu ..., Novo mesto, zato bi morala izkazati, da od 23. 12. 1990 dalje v RS tudi dejansko živi. Ugotovil je, da je imela tožnica stalno prebivališče v RS prijavljeno do 26. 2. 1992. Ugotovil je tudi, da je tožnica vložila vlogo za pridobitev državljanstva po 40. členu Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS), vendar njeni vlogi ni bilo ugodeno, tako da je bila z dnem 7. 11. 1992 izbrisana iz registra stalnega prebivalstva. Iz pojasnila, ki ga je tožnica priložila k svoji prošnji, izhaja, da je prišla v Slovenijo leta 1975, da je bila zaposlena pri JLA kot civilna oseba in da ji je bilo leta 1976 dodeljeno stanovanje v Novem mestu. Nadalje iz tega pojasnila izhaja, da je tožnica v drugi polovici leta 1991 v RS izgubila zaposlitev, ker hkrati z JLA, ki se je umikala iz Slovenije, Slovenije ni želela zapustiti, ker sta v Sloveniji živela njena brata. V Sloveniji pa je obdržala stanovanje vse do leta 1996. Ker je v Sloveniji izgubila zaposlitev, se je znašla v socialni stiski, zato je nekaj časa živela pri materi v Prištini, nekaj časa pa v Novem mestu. V Slovenijo se je redno vračala, saj ji je brat pošiljal garantna pisma, da si je lahko uredila vizum za vstop v Slovenijo. Priložila je kopijo vstopnega vizuma za Slovenijo, veljavnega od 3. 10. 1994 do 17. 10. 1994, drugih vizumov ni priložila. Organ je v vizumskem informacijskem sistemu, ki se od leta 2000 dalje vodi elektronsko, preveril morebitne nadaljnje tožničine vizume za vstop in bivanje v Sloveniji, vendar je ugotovil, da tožnica v vizumskem informacijskem sistemu ni zabeležena. V postopku je bil zaslišan tudi tožničin brat, A.A., ki je podal izjavo na zapisnik, da je njegova sestra odšla iz Slovenije zaradi izgube službe in da je do leta 1995 pogosto hodila na obiske v Slovenijo, po tem letu pa vedno redkeje. Predložil je tudi kopijo tožničine delovne knjižice, iz katere je med drugim razvidno, da je bila tožnica od 1. 1. 1989 do 8. 10. 1991 zaposlena pri Vojni pošti Č., od 9. 10. 1991 do 2. 1. 1996 pri Vojni pošti P. in od 3. 1. 1996 dalje v Toplicah v Vrnjački banji ter nato pri drugih delodajalcih v Srbiji. Glede na navedeno je organ tožničino odsotnost v obdobju petih let, to je od oktobra 1991 do oktobra 1996, zaradi posledic izbrisa, štel za tožničino upravičeno odsotnost. Za obdobje nadaljnjih pet let, to je od oktobra 1996 do oktobra 2001, pa organ ugotavlja, da tožnica za to obdobje poskusov vračanja v Slovenijo in nadaljevanja dejanskega življenja v Sloveniji ni izkazala, saj se v tem obdobju v Slovenijo ni poskušala vrniti. Tožnica torej ni izkazala pogoja dejanskega življenja v RS od 23. 12. 1990 dalje in zato ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje po določbah ZUSDDD.

2. Drugostopenjski organ je pritožbo tožnice zavrnil. Meni, da je odločitev prvostopenjskega organa, da tožnica ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, pravilna. Vendar pa sam, za razliko od prvostopenjskega organa, meni, da tožnica pogoja dejanskega življenja v RS od 23. 12. 1990 dalje ne izpolnjuje že zaradi tega, ker v postopku ni izkazala razloga za upravičeno odsotnost iz RS in ne zato, ker ni izkazala poskusov vračanja v RS. Tožnica je zapustila RS v začetku oktobra 1991, torej pred 26. 2. 1992, ko so bili državljani drugih republik nekdanje SFRJ, ki v zakonskem roku niso zaprosili za sprejem v državljanstvo RS, izbrisani iz registra stalnega prebivalstva. Tožnica je zaprosila za sprejem v slovensko državljanstvo, vendar je bila njena prošnja zavrnjena. Zato so dne 7. 11. 1992 zanjo pričele veljati določbe tedanjega Zakona o tujcih. Tožnica Slovenije ni zapustila zaradi posledic izbrisa iz registra stalnega prebivalstva, temveč zato, ker je odšla k mami v Prištino, kjer je bila zaposlena do začetka vojne zaposlena na pošti, kar izhaja iz podatkov tožničine delovne knjižice. Tožnica ob odhodu enot JLA iz RS službe ni izgubila, temveč je bila le prerazporejena iz Vojne pošte Č. v Vojno pošto P. Čeprav je do leta 1996 obdržala stanovanje v Novem mestu, to ne pomeni, da je v tem stanovanju tudi dejansko živela. Prvostopenjski organ je torej nepravilno upošteval razlog tožničine upravičene odsotnosti na podlagi 1. alineje tretjega odstavka 1. člena ZUSDDD. Tožnica je Slovenijo zapustila štiri mesece pred 26. 2. 1992 in tudi več kot eno leto prej, preden so zanjo pričele veljati določbe tedanjega Zakona o tujcih. Slovenije ni zapustila zaradi posledic izbrisa iz registra stalnega prebivalstva, temveč zato, ker se je v Prištini zaposlila. Glede na navedeno torej tožnica pogoja dejanskega življenja v RS od 23. 12. 1990 dalje ne izpolnjuje in zato tudi ni bilo potrebno ugotavljati njenih poskusov vračanja v RS.

3. Tožnica se s takšno odločitvijo ne strinja. V tožbi navaja, da ugotovitev organa, da njena ravnanja v nadaljnjem petletnem obdobju ne kažejo na to, da se je v tem času poskušala vrniti v Republiko Slovenijo in tu nadaljevati z dejanskim življenjem, ni točna oziroma je interpretacija materialnega zakona s strani organa preveč restriktivna. Sklicuje se na sodbo Upravnega sodišča št. I U 1930/2012, da je potrebno ravnanja tožnika presojati prek aktivnosti tožnika za vrnitev v RS in objektivnih ovir, ki so upravičeno lahko določala ravnanja tožnika. Tožnica je v Sloveniji dolgo časa iskala zaposlitev in šele potem, ko je spoznala, da zaposlitve ne bo mogla dobiti, je spoznala tudi, da si dovoljenja za prebivanje v Sloveniji ne bo mogla urediti. V danih okoliščinah zato ne gre za daljšo odsotnost tožnice zaradi njene neaktivnosti, temveč za okoliščino izven sfere njenega odločanja. Pogoj poskušanja vračanja v Slovenijo je neustaven. Izbrisani so namreč z nezakonitim dejanjem izgubili svoj dotedanji zakoniti status in to nezakonitost je bila država sama dolžna odpraviti po uradni dolžnosti. Ker je trajalo sedem let, preden je Ustavno sodišče ugotovilo, da je bil izbris nezakonit in preden je bil nato julija 1999 sprejet ZUSDDD, so si mnogi izbrisani res skušali urediti svoj status na kakšnega od omenjenih drugih načinov, vendar drugi teh možnosti niso imeli. Tisti, ki te možnosti niso imeli, pa so se lahko poskusili vrniti samo tako, da so se pojavili na slovenski meji, kjer pa so bili zavrnjeni. Zato meni, da so poskusi vračanja neustavni in so v nasprotju z 2. členom in četrtim odstavkom 15. člena Ustave. Tožnica sodišču predlaga, da izvede glavno obravnavo ter odločbo tožene stranke z dne 18. 4. 2014 spremeni tako, da se njeni prošnji za izdajo dovoljenja za stalno prebivanja v RS ugodi oziroma podrejeno, da odločbo tožene stranke z dne 18. 4. 2014 razveljavi in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje.

4. Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in meni, da je izpodbijana odločba pravilna in zakonita ter sodišču predlaga, da tožbo tožnice kot neutemeljeno zavrne.

6. Po določbi 1. člena ZUSDDD je bila omogočena pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje tako tistim državljanom drugih republik SFRJ, ki so na dan 23. 12. 1990 imeli na območju RS prijavljeno stalno prebivališče in so od tega dne dalje v Republiki Sloveniji (RS) tudi dejansko živeli, kot tudi tistim državljanom drugih republik, ki niso imeli prijavljenega stalnega prebivališča, so pa na dan 25. 6. 1991 prebivali v RS in od tega dne dalje v njej tudi dejansko neprekinjeno živeli.

7. Po prvem odstavku 1. č člena ZUSDDD dejansko življenje v RS po tem zakonu pomeni, da ima posameznik v RS središče življenjskih interesov, ki se presoja na podlagi njegovih osebnih, družinskih, ekonomskih, socialnih in drugih vezi, ki kažejo, da med posameznikom in RS obstajajo dejanske in trajne povezave. Upravičena odsotnost iz RS zaradi razlogov iz tretjega odstavka tega člena ne pomeni prekinitve dejanskega življenja v RS.

8. Po presoji sodišča je upravni organ (tako prvostopenjski, kakor tudi drugostopenjski za njim) pravilno ugotovil, da je bila tožnica državljanka druge republike nekdanje SFRJ, ki je imela na dan 23. 12. 1990 v RS prijavljeno stalno prebivališče (na navedenem naslovu v Novem mestu) in bi zato morala izkazati, da je od tega dne dalje v RS tudi dejansko živela.

9. Po drugem odstavku 1. č člena citiranega zakona je pogoj dejanskega življenja v RS izpolnjen, če je oseba zapustila RS in odsotnost v neprekinjenem trajanju ni trajala dlje kot leto dni, ne glede na razlog odsotnosti. Po tretjem odstavku istega člena pa je pogoj dejanskega življenja v RS izpolnjen tudi v primeru, če je odsotnost trajala več kot leto dni in gre za upravičeno odsotnost iz naslednjih razlogov: če je oseba zapustila RS zaradi posledic izbrisa iz registra stalnega prebivalstva; če je oseba zapustila RS, ker jo je poslala na delo, študij ali na zdravljenje pravna oseba iz RS ali v primeru mladoletne osebe njeni starši oziroma skrbniki ali če je bila zaposlena na ladji z matično luko v RS za čas napotitve na delo, študij ali zdravljenje oziroma za čas zaposlitve na ladji; če je oseba zapustila RS, ker ni mogla pridobiti dovoljenja za prebivanje v RS zaradi neizpolnjevanja pogojev in ji je bila prošnja za izdajo dovoljenja zavrnjena, zavržena ali je bil postopek ustavljen; če se oseba ni mogla vrniti v RS zaradi vojnih razmer v drugih državah naslednicah nekdanje SFRJ ali iz zdravstvenih razlogov; če je bila oseba prisilno odstranjena iz RS na podlagi 28. člena Zakona o tujcih ali 50. člena ZTuj, razen če je bila prisilno odstranjena zaradi izrečene stranske kazni izgona tujca iz države zaradi storjenega kaznivega dejanja ali če je bil osebi zavrnjen vstop v RS, razen v primeru, če je bil vstop zavrnjen zaradi izrečene stranske kazni izgona tujca iz države zaradi storjenega kaznivega dejanja ali zaradi razlogov iz prve, druge ali šeste alineje prvega odstavka 9. člena Zakona o tujcih ali iz razlogov iz prve, druge, pete ali sedme alineje 10. člena Zakona o tujcih ali iz razlogov iz točke d) ali e) prvega odstavka 5. člena Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in sveta z dne 15. 3. 2006 o Zakoniku skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja. Po četrtem odstavku istega člena pa se v primeru, da je odsotnost zaradi razlogov iz prejšnjega odstavka, razen iz druge alineje, trajala več kot 5 let, šteje, da je bil pogoj dejanskega življenja izpolnjen za obdobje petih let, v nadaljnjem obdobju petih let pa samo, če ravnanja osebe kažejo na to, da se je v času odsotnosti oseba poskušala vrniti v RS in nadaljevati z dejanskim življenjem v RS.

10. Ob upoštevanju zgoraj navedenih zakonskih določb in podatkov v spisu je odločitev upravnega organa po presoji sodišča pravilna in zakonita. Iz podatkov v spisu in sicer iz kopije tožničine delovne knjižice namreč izhaja, da je bila tožnica v RS nazadnje zaposlena v Vojni pošti Č. in sicer od 1. 1. 1989 do 8. 10. 1991 in da je bila (že) od 9. 10. 1991 dalje zaposlena v Vojni pošti P. ter nato (brez prekinitve) pri več delodajalcih v Srbiji.  Delovna knjižica pa je javna listina in dokazuje tisto, kar se v njej potrjuje ali določa (prvi odstavek 169. člena ZUS). Sodišče se zato strinja z ugotovitvijo drugostopenjskega organa, da tožničin odhod iz Slovenije zaradi zaposlitve oktobra 1991 (najkasneje do 8. 10. 1991), ni bil posledica izbrisa iz registra stalnega prebivalstva v smislu 1. alineje tretjega odstavka 1. č člena ZUSDDD, saj je tožnica zapustila Slovenijo pred 26. 2. 1992 in pred 7. 11. 1992, ko je bila z dokončno odločbo Ministrstva za notranje zadeve izbrisana iz registra stalnega prebivalstva. Sodišče se strinja tudi z ugotovitvijo istega organa, da tožnica tudi ni izkazala nobene druge okoliščine iz tretjega odstavka 1.č člena ZUSDDD. Na podlagi teh ugotovitev je zato pravilen zaključek obeh upravnih organov, da tožnica ne izpolnjuje pogoja dejanskega življenja v Sloveniji od 23. 12. 1990 dalje. Ker torej tožnica tega pogoja ne izpolnjuje, tudi ne izpolnjuje pogoja za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje v RS po določbi prvega odstavka 1. č člena ZUSDDD.

11. Sodišče zato tožbene ugovore zavrača kot neutemeljene. V zvezi z izpostavljeno sodbo Upravnega sodišča sodišče dodaja, da je sodišče v citirani sodbi zavzelo stališče, da se ravnanja osebe, ki kažejo na to, ali se je oseba v času odsotnosti v obdobju pet let in drugih pet let skušala vrniti in nadaljevati življenje v RS, presojajo glede na dejanske okoliščine vsakega konkretnega primera. V konkretnem primeru je tožnica Slovenijo zapustila oktobra 1991, tako da je iz Slovenije odsotna že več kot 20 let, zato se na citirano sodbo Upravnega sodišča ne more uspešno sklicevati. Sodišče tožnici tudi pojasnjuje, da je bila novela ZUSDDD, ki predstavlja pravno podlago za odločitev v obravnavani sporni zadevi, sprejeta na podlagi ugotovitve Ustavnega sodišča RS, da je ZUSDDD, kakršen je bil v veljavi pred sprejetjem novele, neustaven, ker določenim državljanom drugi republik nekdanje SFRJ, ki so bili dne 26. 2. 1992 izbrisani iz registra stalnega prebivalstva, od navedenega dne ne priznava stalnega prebivanja in ne ureja možnosti pridobitve dovoljenja za stalno prebivanje. Takrat veljavni 1. člen ZUSDDD je bil po mnenju Ustavnega sodišča neustaven, ker ni točno opredeljeval meril za ugotavljanje izpolnjevanja pogoja dejanskega življenja za pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-246/02-28 z dne 3. 4. 2003). Omenjeno neskladje zakona z ustavnimi določbami je zakonodajalec odpravil prav z novelo ZUSDDD-B, ki je v skladu s stališči Ustavnega sodišča RS med drugim določneje opredelila nedoločen pravni pojem dejanskega življenja v Republiki Sloveniji (prvi odstavek 1. č člena ZUSDDD). To je novela ZUSDDD-B storila tako, da je določila kriterije za določitev tega pojma, opredelila pa je tudi primere upravičene odsotnosti iz Republike Slovenije ter upravičen čas trajanja teh odsotnosti. Ti kriteriji (ob upoštevanju razlage Ustavnega sodišča RS v navedeni odločbi) so bili obravnavanem primeru, da tožničina odsotnost iz RS ni upravičena odsotnost v smislu tretjega odstavka 1. č člena ZUSDDD, pravilno upoštevani. Glede na navedeno ni relevantna tožbena navedba, da so poskusi vračanja neustavni in v nasprotju z 2. členom in četrtim odstavkom 15. člena Ustave.

12. Ker je odločitev tožene stranke po presoji sodišča pravilna in zakonita, je sodišče tožbo tožnice na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.