UPRS sodba I U 451/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2014-10-28

mag. Miriam Temlin Krivic (preds.), Petra Hočevar (poroč.), Jonika Marflak Trontelj

denacionalizacija - ista upravna zadeva - zavrženje vloge

Ker je bilo z odločbo z dne 15. 4. 2002 odločeno o denacionalizaciji parc. št. 226/1 in 227 v celotnih površinah, se sodišče strinja z zaključkom organa, da je bilo o teh dveh parcelah že v celoti odločeno. Pri tem tudi ni pravno relevantno, da je bilo odločeno o denacionalizaciji navedenih parcel v obliki odškodnine v obveznicah, saj je določitev odškodnine za podržavljeno premoženje le ena izmed oblik vračila podržavljenega premoženja, če vračilo v naravi ni možno. V postopku denacionalizacije se namreč vrača premoženje, ki je bilo podržavljeno, v obliki, ki je glede na pogoje iz ZDen možna.

Tožnica je neutemeljeno zahtevala še dodatno površino obeh parcel, ki ju ni nobena izmed teh parcel imela, zato je bila njena vloga pravilno zavržena.

Z odločbo in sklepom, št. 490-72/2012/3 z dne 7. 2. 2014, je drugostopni organ na podlagi pritožbe tožnice pritožbi ugodil, odločbo prvostopnega organa, št. DEN-321-353/92 z dne 26. 9. 2012, odpravil (1. točka izreka), zahtevek tožnice v vlogi z dne 24. 1. 2011 glede parc. št. 226/2 (točno: 226/1) in 227, k.o. … zavrgel (2. točka izreka) in odločil, da stroški pritožbenega postopka niso bili zaznamovani (3. točka izreka). V obrazložitvi je navedel, da je prvostopni organ z odločbo z dne 26. 9. 2012 zahtevek tožnice za vrnitev parc. št. 226/1 in 227, k.o. … zavrnil. Zoper to odločitev je tožnica vložila pritožbo. Uvodoma je organ ugotovil, da je v zadevi sporna površina nekdanjih podržavljenih parc. št. 226/1 in 227, k.o. …. Iz odločbe in dokumentov je razvidno, da je ob podržavljenju parc. št. 226/1 merila 5.510 m2, parc. št. 227 pa 3.570 m2. To izhaja tudi iz potrdila o zemljiškokatastrskih podatkih parcel v času podržavljenja, kot iz izvedenskega dela izvedenske geodetinje A.A. z dne 19. 5. 2011. Z odločbo o denacionalizaciji z dne 15. 4. 2002, ki je postala pravnomočna 4. 5. 2002, pa je bila v obliki odškodnine v obveznicah Slovenske odškodninske družbe d.d. vrnjena parc. št. 226/1 v izmeri 5.510 m2 in parc. št. 227 v izmeri 3.570 m2. To pomeni, da sta bili obe parceli pravnomočno vrnjeni. Organ je navedel, da odločbe o podržavljenju z dne 29. 1. 1946 ni mogoče šteti kot dokaz o katastrski kulturi, razredu in površini obeh parcel, kar meni tožnica. Tak dokaz v postopku denacionalizacije je potrdilo o zemljiškokatastrskih podatkih parcel v času podržavljenja, tj. v tem primeru potrdilo z dne 10. 11. 1997. Pravilnost tega potrdila potrjuje tudi izvedensko mnenje. (Pri)tožbene navedbe, vezane na ugotavljanje funkcionalnega zemljišča k objektu na parc. št. 35* so tako nepomembne. Ker pa je prvostopni organ že v celoti pravnomočno odločil o  obeh parcelah, pa o njima ni več mogoče ponovno odločati, razen če bi bili podani razlogi za katero od izrednih pravnih sredstev. Torej je utemeljena pritožbena navedba, da je organ ponovno odločil o že pravnomočno odločenem zahtevku, s tem, ko je zahtevek zavrnil. Iz vloge tožnice z dne 24. 1. 2011 je razvidno, da je ta predlagala organu, da odloči o še preostalem delu parc. št. 226/1 in o preostalem delu parc. št. 227, o katerih še ni bilo odločeno z odločbo z dne 15. 4. 2002. S to vlogo je torej tožnica neutemeljeno zahtevala še dodatno površino obeh parcel, ki ju ni nobena izmed teh parcel imela. Organ je zato njeno vlogo zavrgel.

Prvostopni organ je s svojo odločbo zavrnil zahtevek tožnice za vrnitev parc. št. 226/1 in 227, k.o. …, ker je ugotovil, da je bilo o vračilu zahtevanih parcel že odločeno v celoti.

Tožnica je vložila tožbo iz razlogov napačne ugotovitve dejanskega stanja, kršitve določb materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka. V tožbi je uvodoma povzela potek dosedanjega postopka, navedla, da je po odločbi o zaplembi (na podlagi katere poteka obravnavani postopek denacionalizacije) bila njenemu pravnem predniku zaplenjena celotna imovina, iz odločbe z dne 29. 1. 1946 pa izhaja, katere nepremičnine po parcelnih številkah so to bile. Tako sta med drugim navedeni parc. št. 226/1 v izmeri 6.913 m2 in parc. št. 227 v izmeri 9.055 m2. Takšna izmera izhaja tudi iz zemljiškoknjižnega izpiska vl. št. 34 k.o. …. Ker je bilo z odločbo z dne 15. 4. 2002 odločeno o parc. št. 226/1 le v izmeri 5.510 m2, o parc. št. 227 pa v izmeri 3.570 m2, to pomeni, da organ še ni odločil o preostanku parcel. Odločitev o zavrnitvi oziroma zavrženju zahtevka je zato napačna. Tožnica je že organ opozorila, da ima del parc. št. 226/1 sedaj označbo 226/4, ki ga je možno vrniti v naravi. Celotna parc. št. 226/4 meri 825 m2, del parcele je njiva 5. razreda v izmeri 325 m2, del pa dvorišče v izmeri 500 m2, po namenski rabi pa je del stanovanjska stavba, del pa najboljše kmetijsko zemljišče. Že iz teh podatkov je razbrati, da se del lahko vrača v naravi. V dosedanjem postopku je bilo ugotovljeno, da parc. št. 226/4 v celoti obkroža parc. št. 35* k.o. …, in da parc. št. 226/4 po podatkih geodetske uprave pomeni funkcionalno zemljišče k stavbi s parc. št. 35* k.o. …. Nastanek parc. št. 226/4 iz parc. št. 226/1 pa potrjuje tudi izvedensko mnenje A.A. O tem delu ni bilo odločeno. Organ je do sedaj odločil le o odškodnini za nepremičnine in premičnine, ki jih ni možno vrniti v naravi. Zato je tožnica utemeljeno pričakovala še nadaljnje odločanje. Prvostopni organ pa je v delni odločbi z dne 8. 11. 1994 še navedel, da bo o preostalem delu zahtevka (tudi o parc. št. 226/1 in 227) še odločil. Tožnica je sodišču predlagala, da tožbi ugodi in odpravi sklep drugostopnega organa.

Toženka je v zadevi poslala upravne spise, na tožbo vsebinsko ni odgovorila.

Stranki z interesom Občina B. in C.C. na tožbo v danem roku nista odgovorili.

Po presoji sodišča je izpodbijani akt pravilen in zakonit, zanj pa je organ navedel utemeljene razloge, na katere se sodišče v izogib ponavljanju sklicuje (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu – v nadaljevanju ZUS-1), v zvezi s tožbenimi ugovori pa še navaja:

Tudi po presoji sodišča je treba kot pravno relevantni podatek o izmeri podržavljenih parcel št. 226/1 in 227, k.o. …, upoštevati podatek o izmeri iz potrdila o zemljiškokatastrskih podatkih o izmeri parcel v času podržavljenja, izdanega s strani pristojne geodetske uprave dne 10. 11. 1997, in ne podatek o izmeri, naveden v odločbi o zaplembi z dne 29. 1. 1946, ki je sicer bila podlaga za podržavljenje premoženja pok. denacionalizacijskega upravičenca. Podatke iz navedenega potrdila potrjuje tudi s strani sodne izvedenke geodetinje A.A. izdelano identifikacijsko potrdilo (oziroma izvedensko mnenje o primerjavi podatkov zemljiškega katastra ob podržavljenju s sedanjim stanjem) z dne 11. 11. 1997, kot tudi izvedensko mnenje (ki ga je izdelala ista sodna izvedenka) z dne 18. 9. 2011. Dejstva, ki izhajajo iz tega potrdila, pa so dejstva, pridobljena iz zemljiškega katastra, ki je izvorna uradna evidenca o vrsti, rabi, kulturi ter površini nepremičnin, zaradi česar bi morala tožnica pri pristojnem organu zahtevati spremembo potrdila oziroma druge listine in drugačna dejstva tudi dokazati (171. člen ZUP/86 oziroma podobno 179. in 180. a člen ZUP), če bi menila, da ti podatki niso pravilni. Tega pa tožnica očitno ni storila.

Ker pa je bilo z odločbo z dne 15. 4. 2002 odločeno o denacionalizaciji parc. št. 226/1 in 227 v celotnih površinah, kot izhajajo iz navedenega potrdila, se tudi sodišče strinja z zaključkom organa, da je bilo o teh dveh parcelah že v celoti odločeno. Pri tem tudi ni pravno relevantno, da je bilo odločeno o denacionalizaciji parc. št. 226/1 in 227 v obliki odškodnine v obveznicah takrat še Slovenske odškodninske družbe d.d., kar naj bi po tožničinem mnenju pomenilo, da je treba odločiti še o parc. št. 226/4 kot delu podržavljene parc. št. 226/1, ki jo je možno vrniti v naravi, saj je določitev odškodnine za podržavljeno premoženje le ena izmed oblik vračila podržavljenega premoženja, če vračilo v naravi ni možno (2. člen ZDen). V postopku denacionalizacije se namreč vrača premoženje, ki je bilo podržavljeno, v obliki, ki je glede na pogoje iz ZDen možna. Ker pa za celotni parc. št. 226/1 in 227 vračilo v naravi ni bilo možno, je zato bilo pravilno odločeno v obliki odškodnine za obe parceli v celoti. Tožbene navedbe glede določitve funkcionalnega zemljišča k parc. št. 35* so zato nerelevantne za  rešitev tega upravnega spora.

Na drugačen zaključek pa tudi ne more vplivati tožničin ugovor, da iz delne odločbe z dne 8. 11. 1994 izhaja, da bo odločeno še o parc. št. 226/1 in 227, saj je to bilo storjeno s pravnomočno odločbo z dne 15. 4. 2002.

Sodišče še pripominja, da iz izreka izpodbijanega akta izhaja, da je organ zavrgel zahtevek tožnice glede parc. št. 226/2 in 227, iz obrazložitve akta – med strankami pa tudi ni sporno – da gre za zahtevek tožnice glede parc. št. 226/1 in 227. Ker gre za očitno pomoto, jo sme organ, ki je izdal odločbo, vsak čas popraviti z izdajo posebnega sklepa (219. člen ZUP/86).

Glede na navedeno je sodišče tožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.