UPRS sodba III U 160/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-01-30

Andrej Orel (preds.), Lara Bartenjev (poroč.), mag. Damjan Gantar

gradbeno dovoljenje - pogoji za izdajo gradbenega dovoljenja - skladnost projekta s prostorskim aktom - pogojevanje gradnje s sprejetjem predpisa

Obravnavani pogoj iz PUP je po vsebini oz. po namenu začasni ukrep za zavarovanje prostora. Zato bi bil tak pogoj lahko zakonit, če bi bili izpolnjeni tudi drugi, z zakonom predpisani pogoji za izdajo in veljavnost začasnih ukrepov.

I. Tožbi se ugodi, odločba Upravne enote Piran številka 351-25/2013-87 z dne 19. 12. 2013 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Toženka je z izpodbijano odločbo zavrnila zahtevek tožnic za izdajo gradbenega dovoljenja za novogradnjo večstanovanjske stavbe na zemljišču parc. št. 1443/4 k.o. …. V obrazložitvi navaja, da se območje predmetne gradnje ureja z Odlokom o prostorskih ureditvenih pogojih za območja planskih celot Strunjan (1), Fiesa-Pacug (2), Piran (3), Razgled-Moštra-Piranska vrata (4), Portorož (5), Lucija (7), Seča (8), Sečoveljske soline (10), Dragonja (12) in M SE/2 v Občini Piran (Uradne objave številka 25/93 in naslednje, v nadaljevanju PUP). Iz grafičnega dela PUP je razvidno, da se predlagana gradnja nahaja v območju z oznako T 5/10, ki je v tekstualnem delu opredeljeno kot območje stanovanjske pozidave nad cerkvijo, po planskih aktih pa S 5/10 stanovanja-območje med Belokriško in Strmo cesto, za katero je predvidena izdelave zazidalnega načrta. Ugotavlja, da gre v konkretnem primeru za zemljišče v razširjenem ureditvenem območju B Nad staro cesto v Portorožu. Osnovno območje je bilo določeno s sprejemom Odloka o spremembi PUP (Uradne objave št. 23/2000, v nadaljevanju sprememba PUP), razširjeno pa na občinski seji dne 20. 4. 2000. Po določbi 4. člena spremembe PUP je treba za predmetno območje izdelati skupinsko (arhitektonsko in komunalno) zazidalno situacijo, s katero se določi lega, velikost objektov, dostopna cesta in priključitev na komunalno infrastrukturo. Ker občina navedenega dokumenta ni poslala, ni izpolnjen pogoj skladnosti predvidene gradnje s prostorskim aktom.

Upravni organ druge stopnje je zavrnil pritožbo tožnic zoper izpodbijano odločbo. V obrazložitvi navaja, da se strinja z odločitvijo prvostopenjskega organa, ne pa tudi z njeno obrazložitvijo. Pritrjuje ugotovitvi prvostopenjskega organa, da gre za območje gradnje z oznako T 5/10 (območje stanovanjske pozidave nad cerkvijo) po planskih aktih pa S 5/10 stanovanja-območje nad Belokriško in Strmo cesto, za katero je predvidena izdelava zazidalnega načrta, kar ni sporno. Glede na navedeno 4. člen spremembe PUP ne more biti podlaga za izdajo gradbenega dovoljenja za novogradnjo na predmetnem zemljišču, saj je dopolnilna gradnja ene ali več stanovanjskih in drugih objektov v manjši skupini ali zaokrožitev skupine po navedeni določbi mogoča, če gre za stavbna zemljišča, znotraj območja splošnega PUP, ki so s planom predvidena za poselitev, niso pa predvidena za urejanje z zazidalnim načrtom in UN. Zavrnitev iz razloga nepredložitve ustrezne skupinske (arhitektonske in komunalne) situacije je zato nepravilna, pravilna pa je zavrnitev iz razloga neskladnosti s prostorskim aktom.

Tožnici se s takšno odločitvijo ne strinjata in v tožbi navajata, da je 4. člen spremembe PUP v delu, ki določa, da je potrebno pred izdelavo lokacijske dokumentacije za posamezen objekt izdelati skupinsko (arhitektonsko in komunalno) zazidalno situacijo nezakonit, zato ga skladno z načelom exceptio illegalis ni mogoče uporabiti. Pri tem se sklicuje na sodno prakso Upravnega sodišča RS, ki se je že postavila na stališče, da taka zahteva po izdelavi dokumenta, ki bi moral biti izdelan že v fazi sprejemanja PUP, v postopku za izdajo gradbenega dovoljenja pomeni, da PUP ni dovolj določen, da bi v skladu s prvim odstavkom 66. člena Zakona o graditvi objektov (v nadaljevanju ZGO-1) upravnemu organu omogočil odločanje, ali je nameravana gradnja skladna z njim (sodba I U 750/2013). Ne strinja pa se tudi s stališčem drugostopenjskega organa, da naj bi bila dopolnilna gradnja ene ali več stanovanjskih in drugih objektov v manjši skupini ali zaokrožitev obstoječe skupine znotraj splošnega PUP možna le, če bi šlo za zemljišča, ki niso predvidena za urejanje z zazidalnim načrtom. Predlaga odpravo odločbe in povrnitev stroškov postopka.

Tožnici v pripravljalni vlogi z dne 21. 1. 2015 opozarjata še na sodbo Upravnega sodišča RS št. I U 1194/2014, iz katere izhaja, da je določba PUP, po kateri bi bila gradnja možna šele po tem, ko bi občina sprejela skupno zazidalno situacijo, neskladna z Ustavo in zakonom.

Zahteva tožnic za izdajo gradbenega dovoljenja je bila v upravnem postopku zavrnjena, ker ni sporno, da gre za nameravano gradnjo na območju, kjer je predvidena izdelava zazidalnega načrta, 9. člen PUP pa gradnje na takem območju ne dopušča. PUP v navedeni določbi namreč med drugim določa, da dopolnilna gradnja ni možna na območjih, kjer je predvidena izdelava ZN.

PUP torej v predmetnem območju, sicer namenjenemu stanovanjski gradnji,  smiselno prepoveduje novogradnjo do sprejema zazidalnega načrta oziroma njegovega ekvivalenta po trenutno veljavni zakonodaji, torej OPPN (sedmi odstavek 96. člena Zakona o prostorskem načrtovanju, v nadaljevanju ZPNačrt). Vendar pa sta bila ta določba PUP in območje dodana s spremembo tega prostorskega akta, ki je bila sprejeta na podlagi določb Zakona o urejanju prostora (v nadaljevanju ZUreP-1), ki tako prepoved ureja v okviru zavarovanja prostora s sprejemom začasnih ukrepov (3. točka drugega odstavka 81. člena ZUreP-1). Določa tudi vrste začasnih ukrepov, med katerimi je prepoved izvajanja gradenj (prvi odstavek 83. člena). Določbe ZUreP-1, ki urejajo začasne ukrepe, se še vedno uporabljajo (103. člen ZPNačrt).

Obravnavani pogoj iz PUP je torej po vsebini oz. po namenu začasni ukrep za zavarovanje prostora. Zato bi bil tak pogoj lahko zakonit, če bi bili izpolnjeni tudi drugi, z zakonom predpisani pogoji za izdajo in veljavnost začasnih ukrepov. ZUreP-1 namreč v 84. členu omejuje njihovo časovno veljavnost. Tako lahko začasni ukrepi za zavarovanje prostora trajajo največ štiri leta in se jih za isto območje in za isto prostorsko ureditev ne sme ponovno uvesti vsaj štiri leta. Glede na to, da je bil pogoj iz 9. člena PUP za predmetno območje uveljavljen že leta 2000, ni dvoma, da je navedeni štiriletni rok že potekel. Že zato tega pogoja v času odločanja o zahtevi tožnikov za izdajo gradbenega dovoljenja ni mogoče šteti za začasni ukrep iz 81. člena ZUreP-1.

Druge zakonske podlage za določitev prepovedi gradnje na območju, ki je namenjeno za stanovanjsko pozidavo (T5/10, S 5/10), pa ne dajejo ne ZUreP-1, ne ZPNačrt, ne ZLS.

Poleg tega je Ustavno sodišče že v odločbah U-I-17/94 z dne 13. 10. 1994 in U-I-86/94 z dne 14. 11. 1996 presodilo, da načelo pravne države (2. člen Ustave), ki obsega tudi načelo zaupanja v pravo, zahteva, da normodajalec določeno razmerje ali pravico uredi dokončno in se pri tem ne sklicuje na predpis, ki še ne obstaja oziroma niti ni določeno, do katerega roka ga je treba izdati. To stališče je ponovilo tudi v odločbi U-I-60/98 z dne 16. 7. 1998. Pri tem ni odveč pripomniti, da iz odločbe upravnega organa druge stopnje izhaja, da je Občina Piran z dopisom z dne 6. 2. 2013 zavzela stališče, da glede na že začrtano urbanistično zasnovo z obstoječimi objekti, glede na izgrajeno prometno in komunalno infrastrukturo in glede na možnost dopolnilne gradnje meni, da izdelava zazidalnega načrta na predmetnem območju sploh ni potrebna.

Navedena določba 9. člena PUP je torej v delu, ki določa, določa, da dopolnilna gradnja ni možna na območjih, kjer je predvidena izdelava zazidalnega načtrta, nezakonita in neustavna. Sodišče je po 125. členu Ustave pri odločanju vezano na ustavo in zakon, zato mora uporabo take določbe odloka zavrniti (exceptio illegalis).

Iz navedenih razlogov je sodišče ugotovilo, da je tožba utemeljena, zato ji je v okviru tožbenih predlogov (4. točka prvega odstavka 64. člena ZUS-1) ugodilo tako, da je izpodbijano odločbo odpravilo in zadevo vrnilo toženki v ponovni postopek.

Če sodišče tožbi ugodi, se tožniku glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve v upravnem sporu prisodi pavšalni znesek povračila stroškov v skladu s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (tretji odstavek 25. člena ZUS-1). Ker je bila zadeva rešena na seji, tožnici pa je v postopku zastopala odvetniška pisarna, se jima priznajo stroški v znesku 285,00 EUR (drugi odstavek 3. člena Pravilnika) z zahtevanim 22 % DDV. Sodišče bo plačano sodno takso vrnilo po uradni dolžnosti (opomba 6.1/c Taksne tarife Zakona o sodnih taksah).

Zakonske zamudne obresti od stroškov postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.