UPRS sodba I U 1770/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-05-20

mag. Darinka Dekleva Marguč (preds.), Liljana Polanec (poroč.), dr. Boštjan Zalar

državljani držav naslednic nekdanje SFRJ - dovoljenje za stalno prebivanje - pogoji za izdajo dovoljenja - dejansko življenje v RS

Upravni organ je pravilno štel, da je pri tožniku kljub njegovi odsotnosti iz RS izpolnjen pogoj dejanskega življenja v RS v obdobju od 15. 12. 1997 do 15. 12. 2002. Pravilno je ugotovil tudi, da tožnik v nadaljnjem obdobju petih let (v obdobju od 15. 12. 2002 do 15. 12. 2007) ni izkazal, da se je v tem času odsotnosti skušal vrniti v Slovenijo in tu nadaljevati z dejanskim življenjem. Zato tožnik pogoja dejanskega življenja v RS iz 1. člena in četrtega odstavka 1.č člena ZUSDDD ne izpolnjuje in zato posledično ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Z izpodbijano odločbo je prvostopenjski organ zavrnil tožnikovo prošnjo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji, ki jo je tožnik vložil dne 15. 10. 2012 na podlagi 1. člena Zakona o urejanju statusa državljanov drugih držav naslednic nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji (ZUSDDD). Ugotovil je, da je bil tožnik na dan 25. 6. 1991 državljan druge republike nekdanje SFRJ (državljan BiH) in da je imel na dan 23. 12. 1990 v Republiki Sloveniji  prijavljeno stalno prebivališče na naslovu v A., zato bi moral izkazati, da od 23. 12. 1990 dalje v Republiki Sloveniji tudi dejansko živi. Glede na navedbe tožnika in zaslišanih prič je bilo ugotovljeno, da se je tožnik dne 15. 12. 1997, skupaj z družino (ženo in dvema sinovoma) zaradi zaposlitve odselil v Ameriko, in nato prvič ponovno prišel v Slovenijo 14. 10. 2012. Med tem časom v Slovenijo ni prihajal in se tudi ni poskušal vračati. Ko je bil seznanjen z ugotovitvami organa, da zapustitev Slovenije zaradi zaposlitve ni povezana z enim od razlogov, ki so navedeni v tretjem odstavku 1. člena ZUSDDD, je v odgovoru navedel, da je Slovenijo zapustil tudi zaradi posledic izbrisa iz registra stalnega prebivalstva v Republiki Sloveniji. Glede na navedeno je organ tožnikovo odsotnost v obdobju petih let od dneva, ko je zapustil Slovenijo, to je od 15. 12. 1997 do 15. 12. 2002, štel za tožnikovo upravičeno odsotnost, za obdobje nadaljnjih petih let (to je za obdobje od 15. 12. 2002 do 15. 12. 2007) pa je ugotovil, da tožnik poskusov vrnitve v Slovenijo in nadaljevanja z dejanskim življenjem v Sloveniji ni izkazal, saj v tem času v Slovenijo ni hodil in tudi nima vstopnih vizumov. Po tako izvedenem postopku je organ zaključil, da tožnik ni izkazal pogoja dejanskega življenja v Republiki Sloveniji od 23. 12. 1990 dalje in da zato, upoštevajoč določbo 1. člena ZUSDDD, ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje.

Drugostopenjski organ je pritožbo tožnika zoper uvodoma navedeno odločbo zavrnil. Meni, da je prvostopenjski organ tožnikovo prošnjo za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, zaradi neizpolnjevanja pogoja dejanskega življenja v Sloveniji od 23. 12. 1990 dalje, pravilno zavrnil. Tožnik sodi med tujce, ki so na dan 25. 6. 1991 bili državljani drugih republik nekdanje SFRJ in ki so na dan 23. 12. 1990 v Sloveniji imeli prijavljeno stalno prebivališče in bi zato moral izkazati, da v Sloveniji od 23. 12. 1990 dalje tudi dejansko živi. Izkazano je tožnikovo dejansko življenje od 15. 12. 1997 do 15. 12. 2002, ne pa tudi za nadaljnje petletno obdobje, od 15. 12. 2002 do 15. 12. 2007. Tožnik se v tem obdobju ni poskušal vračati v Slovenijo in tu nadaljevati z dejanskim življenjem. Ker tožnik pogoja dejanskega življenja v Sloveniji ne izpolnjuje, tudi ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje.

Tožnik v tožbi navaja, da odločitev tožene stranke ni pravilna. Prvostopenjski organ se ni ukvarjal z dejstvom oziroma z navedbo tožnika, da je njegova soproga v letu 2007 pooblastila odvetniško pisarno za priznanje invalidske pokojnine v Sloveniji, vendar ni uspela iz formalnih razlogov, tako da se je bila prisiljena vrniti v Ameriko. To dejstvo tožnik šteje za odločilno dejstvo, ki kaže na to, da si je tudi v nadaljnjem obdobju petih let prizadeval zagotoviti življenjske pogoje v Sloveniji. Tožnik se ni mogel vrniti v Slovenijo, ker ni imel od česa živeti. Nesporno pa je, da je tožnik zaradi izbrisa, ker si ni mogel urediti statusa, zapustil Slovenijo in odšel živet v ZDA. K tožbi prilaga dve listini in sicer potrdilo Upravne enote (UE) Ljubljana z dne 6. 9. 2013 in sklep UE  Ljubljana z dne 18. 10. 2013. Iz potrdila UE Ljubljana z dne 6. 9. 2013 izhaja, da je o tožnikovi pravici za sprejem v državljanstvo RS oziroma za ureditev statusa, odločalo Vrhovno sodišče, ki je z odločbo opr. št. U 392/2010 z dne 8. 7. 1993 odpravilo zavrnilno odločbo za sprejem v državljanstvo RS po 40. členu Zakona o državljanstvu RS in odločilo, da se s sodbo odpravijo tudi pravne posledice zavrnilne odločbe MNZ, kar pomeni, da je imenovani ponovno izenačen z državljani RS in je bila zato v registru stalnega prebivalstva odpravljena tudi odjava stalnega prebivališča na dan 17. 7. 1992. Iz sklepa z dne 18. 10. 2013 pa izhaja, da se postopek ugotavljanja tožnikovega dejanskega prebivališča na naslovu A. ustavi. Iz obrazložitve tega sklepa je razvidno, da je tožnik dne 10. 10. 2013 odjavil stalno prebivališče v RS in navedel svoj novi naslov v tujini, in sicer v B., BiH. Tožnik si zato težko pojasni, da ne more pridobiti dovoljenja za stalno prebivanje v Sloveniji, ob dejstvu, da je imel vse do leta 2013 veljavno prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji. Glede na navedeno sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje. Hkrati zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri navedbah v odločbi z dne 23. 9. 2014 in sodišču predlaga, da tožbo tožnika kot neutemeljeno zavrne.

Po določbi 1. člena ZUSDDD je bila omogočena pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje tako tistim državljanom drugih republik SFRJ, ki so na dan 23. 12. 1990 imeli na območju RS prijavljeno stalno prebivališče in so od tega dne dalje v Republiki Sloveniji (RS) tudi dejansko živeli, kot tudi tistim državljanom drugih republik, ki niso imeli prijavljenega stalnega prebivališča, so pa na dan 25. 6. 1991 prebivali v RS in od tega dne dalje v njej tudi dejansko neprekinjeno živeli.

Po prvem odstavku 1. člena ZUSDDD dejansko življenje v RS po tem zakonu pomeni, da ima posameznik v RS središče življenjskih interesov, ki se presoja na podlagi njegovih osebnih, družinskih, ekonomskih, socialnih in drugih vezi, ki kažejo, da med posameznikom in RS obstajajo dejanske in trajne povezave. Upravičena odsotnost iz RS zaradi razlogov iz tretjega odstavka tega člena ne pomeni prekinitve dejanskega življenja v RS.

Po presoji sodišča je upravni organ (tako prvostopenjski kakor tudi drugostopenjski za njim) pravilno ugotovil, da je bil tožnik državljan druge republike nekdanje SFRJ, ki je imel na dan 23. 12. 1990 v RS prijavljeno stalno prebivališče in bi zato moral izkazati, da je od tega dne dalje v RS tudi dejansko živel.

Po drugem odstavku 1. č člena citiranega zakona je pogoj dejanskega življenja v RS izpolnjen, če je oseba zapustila RS in odsotnost v neprekinjenem trajanju ni trajala dlje kot leto dni, ne glede na razlog odsotnosti. Po tretjem odstavku istega člena pa je pogoj dejanskega življenja v RS izpolnjen tudi v primeru, če je odsotnost trajala več kot leto dni in gre za upravičeno odsotnost iz naslednjih razlogov: če je oseba zapustila RS zaradi posledic izbrisa iz registra stalnega prebivalstva; če je oseba zapustila RS, ker jo je poslala na delo, študij ali na zdravljenje pravna oseba iz RS ali v primeru mladoletne osebe njeni starši oziroma skrbniki ali če je bila zaposlena na ladji z matično luko v RS za čas napotitve na delo, študij ali zdravljenje oziroma za čas zaposlitve na ladji; če je oseba zapustila RS, ker ni mogla pridobiti dovoljenja za prebivanje v RS zaradi neizpolnjevanja pogojev in ji je bila prošnja za izdajo dovoljenja zavrnjena, zavržena ali je bil postopek ustavljen; če se oseba ni mogla vrniti v RS zaradi vojnih razmer v drugih državah naslednicah nekdanje SFRJ ali iz zdravstvenih razlogov; če je bila oseba prisilno odstranjena iz RS na podlagi 28. člena Zakona o tujcih ali 50. člena ZTuj, razen če je bila prisilno odstranjena zaradi izrečene stranske kazni izgona tujca iz države zaradi storjenega kaznivega dejanja ali če je bil osebi zavrnjen vstop v RS, razen v primeru, če je bil vstop zavrnjen zaradi izrečene stranske kazni izgona tujca iz države zaradi storjenega kaznivega dejanja ali zaradi razlogov iz prve, druge ali šeste alineje prvega odstavka 9. člena Zakona o tujcih ali iz razlogov iz prve, druge, pete ali sedme alineje 10. člena Zakona o tujcih ali iz razlogov iz točke d) ali e) prvega odstavka 5. člena Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in sveta z dne 15. 3. 2006 o Zakoniku skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja. Po četrtem odstavku istega člena pa se v primeru, da je odsotnost zaradi razlogov iz prejšnjega odstavka, razen iz druge alineje, trajala več kot 5 let, šteje, da je bil pogoj dejanskega življenja izpolnjen za obdobje petih let, v nadaljnjem obdobju petih let pa samo, če ravnanja osebe kažejo na to, da se je v času odsotnosti oseba poskušala vrniti v RS in nadaljevati z dejanskim življenjem v RS.

Upravni organ se je pri svoji odločitvi oprl na določbo četrtega odstavka 1. člena ZUSDDD. Pri svoji odločitvi je upošteval tudi okoliščine iz tretjega odstavka 1. člena ZUSDDD. Sodišče zato skladno z določbo drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, temveč se sklicuje na razloge, navedene v prvostopenjski in drugostopenjski odločbi.

V konkretnem primeru ni sporno, da je tožnik zapustil Republiko Slovenijo dne 15. 12. 1997 zaradi izbrisa in zaradi zaposlitve v ZDA. Zato je upravni organ pravilno štel, da je pri tožniku kljub njegovi odsotnosti iz RS izpolnjen pogoj dejanskega življenja v RS v obdobju od 15. 12. 1997 do 15. 12. 2002. Pravilno je ugotovil tudi, da tožnik v nadaljnjem obdobju petih let (v obdobju od 15. 12. 2002 do 15. 12. 2007) ni izkazal, da se je v tem času odsotnosti skušal vrniti v Slovenijo in tu nadaljevati z dejanskim življenjem. Zato je pravilno zaključil, da tožnik pogoja dejanskega življenja v RS iz 1. člena in četrtega odstavka 1. č člena ZUSDDD ne izpolnjuje in da zato posledično ne izpolnjuje pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje.

Tožbeni ugovori na drugačno odločitev sodišča ne morejo vplivati. Prvostopenjski organ se sicer res ni opredelil do tožnikove navedbe, da je njegova žena v letu 2007 vložila zahtevo za priznanje invalidske pokojnine v RS in da to kaže na tožnikovo prizadevanje, da si status uredi v Sloveniji, vendar ta napaka na drugačno odločitev v zadevi ne more vplivati. Samo dejstvo, da si je tožnikova žena poskušala pridobiti invalidsko pokojnino v RS (pri čemer ni uspela), še ne kaže na to, da je tožnik nameraval v RS tudi dejansko živeti. Glede tožbenih navedb, ki se nanašajo na predložitev dodatne listinske dokumentacije, s katero naj bi tožnik dokazoval obstoj pogojev za izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, sodišče tožniku pojasnjuje, da, glede na določbo 52. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), lahko tožnik v tožbi navaja nova dejstva in nove dokaze, vendar se le-ti kot tožbeni razlogi upoštevajo le, če so obstajali v času odločanja na prvi stopnji izdaje upravnega akta in če jih stranka upravičeno ni mogla predložiti oziroma navesti v postopku izdaje upravnega akta. Tožnik po presoji sodišča ni dokazal, da teh dokazil ni mogel predložiti že v upravnem postopku (v katerem je imel pooblaščenca), zato sodišče novih dejstev in dokazov ni upoštevalo kot tožbenih razlogov in se do njihove vsebine ni opredeljevalo. Obe listini, ki jih je tožnik priložil k tožbi, namreč v skladu z 52. členom ZUS-1, predstavljata nedopustno tožbeno novoto.

Ker je po presoji sodišča odločitev tožene stranke pravilna in zakonita, je sodišče tožbo tožnika na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno.

Ker je sodišče tožbo zavrnilo, v skladu z določbo četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

UPRS sodba I U 1213/2015, enako tudi I U 1228/2015