UPRS sodba III U 103/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2014-06-13

Andrej Orel (preds.), Nevenka Zajc (poroč.), Igor Lučovnik

okoljevarstveno soglasje - stranka v postopku - stranski udeleženec - pravni interes

Vplivno območje je določeno v poročilu o vplivih na okolje in ne v Uredbi o odpadkih, na katero se sklicuje tožeča stranka. Iz izpodbijanega sklepa niti iz navedb v tožbi ne izhaja, da bi tožeča stranka stalno prebivala na vplivnem območju, niti da je lastnik ali posestnik nepremičnine. Zato tožbena trditev, da  živi v neposredni bližini posega na pravilnost izpodbijane odločitve ne more vplivati.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Z izpodbijanim sklepom je Agencija RS za okolje (organ prve stopnje) v točki I. sklenila, da se tožeči stranki v upravnem postopku izdaje okoljevarstvenega soglasja za poseg Center za ravnanje z odpadki A. na tam navedenih zemljiščih vse v k.o. ..., ne prizna lastnost stranke oziroma status stranskega udeleženca. V točki II. pa je zavrgla zahtevo tožeče stranke za vročitev odločbe - okoljevarstveno soglasje št. 35402-10/2012-47 z dne 14. 6. 2013.

V obrazložitvi izpodbijanega sklepa je navedeno, da tožeča stranka v svoji zahtevi ni uveljavljala statusa stranke po 64. členu Zakona o varstvu okolja (v nadaljnjem besedilu ZVO-1) pač pa po 43. členu Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljnjem besedilu ZUP). Na podlagi podatkov v spisih obravnavane zadeve je upravni organ 1. stopnje ugotovil, da tožeča stranka ni izkazala pravnega interesa za sodelovanje stranskih udeležencev, kot je določeno v 43. členu ZUP. Glede oddaljenosti nepremičnine tožeče stranke od Centra za ravnanje z odpadki je bilo ugotovljeno, da je zemljiškoknjižni lastnik nepremičnine C., B.B., od predvidenega južnega odlagalnega polja pa je oddaljena cca 330m zračne razdalje, kar je v skladu z Uredbo o odlaganju odpadkov. V zvezi z posegom v njeno ustavno pravico do zdravega življenjskega okolja pa je navedla, da tožeča stranka ni predložila nobenega strokovnega dokazila, s katerim bi izkazovala, da bo res prihajalo do povečanega oziroma prekomernega ropota zato je ta navedba nedokazana. Po izgradnji CERO A. bo dejavnost na odlagalnem polju potekala na enak način kot v obstoječem stanju, zato ni pričakovati večje spremembe hrupne obremenjenosti glede na obstoječe stanje, razen same spremembe lokacije odlagalnega polja. V zvezi s sklicevanjem tožeče stranke na ustavno pravico do zdravega življenjskega okolja pa je upravni organ skladno z določilom prvega odstavka 61. člena ZVO-1 pridobil mnenje Ministrstva za zdravje, direktorat za javno zdravje z dne 23. 8. 2012 s priloženim strokovnim mnenjem, ki ga je dne 17. 8. 2012 pripravil Inštitut za varovanje zdravja Republike Slovenije iz katerega izhaja, da nameravani poseg ne vpliva na kakovost vode in zraka. Na podlagi tega mnenja in pojasnil k mnenju Ministrstva za zdravje prejetih dne 5. 10. 2012 je bilo ugotovljeno, da je načrtovani poseg sprejemljiv s stališča njegovega vpliva na zdravje ljudi. V upravnem postopku je bilo ugotovljeno vplivno območje, drugačno vplivno območje pa se lahko izkaže le s predložitvijo dokaza, ki dokazuje drugačno vplivno območje.

Ministrstvo za kmetijstvo in okolje (v nadaljevanju pritožbeni organ) je z odločbo št. 35402-45/2013/2 z dne 28. 1. 2014, kot neutemeljeno zavrnilo pritožbo tožeče stranke zoper izpodbijani sklep.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da pravni interes za udeležbo utemeljuje z določili ZVO-1 ter Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih, ki v tretjem odstavku 1. člena določa, da se za vprašanja v zvezi z odpadki, ki se odlagajo in splošnimi pogoji odstranjevanja odpadkov, ki niso posebej urejeni s to uredbo uporablja predpis, ki ureja odpadke, to pa je Uredba o odpadkih. Uredba o odpadkih pa v 10. členu določa, da je treba z odpadki ravnati tako, da ni ogroženo človekovo zdravje in da ravnanje ne povzroča škodljivih vplivov na okolje, zlasti čezmernega obremenjevanja voda, zraka in tal ter čezmernega obremenjevanja s hrupom in neprijetnimi vonjavami. Tožeča stranka živi v neposredni bližini odlagališča zato je dnevno izpostavljena hudim nedopustnim onesnaženostim zraka, hrupa in emisij vonjav. Glede na navedeno je izkazala pravni interes za priznanje lastnosti stranke oziroma stranskega udeleženca v postopku.

V nadaljevanju očita, da se prvostopenjski organ ni opredelil do predloženega dokaza "Mnenja Zavoda za zdravstveno varstvo Maribor o verjetnosti pomembnejših vplivov plana na okolje za Občinski podrobni prostorski načrt (OPPN) za Center za ravnanje z odpadki A. (CERO)", iz katerega izhaja, da bodo predvideni posegi verjetno lahko vplivali na zdravje prebivalcev bližnjih stavb s stališča hrupa in kakovosti zraka.

Tožena stranka, ki odgovora na tožbo ni podala, je sodišču predložila upravne spise.

Po presoji sodišča je izpodbijani sklep, ki temelji na podatkih v upravnih spisih pravilen in na zakonu utemeljen. Tožena stranka je tako v obrazložitvi izpodbijanega sklepa, kot tudi v obrazložitvi odločbe pritožbenega organa navedla pravilne razloge za svojo odločitev. Sodišče zato sledi njeni utemeljitvi in razlogov za svojo odločitev ponovno ne navaja (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu - ZUS-1). V zvezi z tožbenimi navedbami pa še dodaja:

Skladno z drugim odstavkom 64. člena Zakona o varstvu okolja imajo določene osebe pravico sodelovati v postopku kot stranski udeleženci. To so osebe, ki stalno bivajo ali so lastniki ali drugi posestniki nepremičnin na območju, na katerem nameravani poseg povzroča take obremenitve okolja, da lahko vplivajo na zdravje ali premoženje ljudi (v nadaljnjem besedilu vplivno območje). Vplivno območje določi pooblaščeni izdelovalec v poročilu o vplivu na okolje (6. točka drugega odstavka 54. člena ZVO-1). Pri tem mora upoštevati obvezno vsebino poročila in kriterije, določene v 51. in 54. členu ZVO-1 in metodologijo, ki jo predpiše Vlada (peti odstavek 54. člena ZVO-1). Metodologija je bila predpisana z Uredbo o vsebini poročila o vplivih nameravanega posega na okolje in načinu njegove priprave (v nadaljnjem besedilu Uredba o poročilu o vplivih na okolje). Za določanje obsega vplivnega območja je bistveno, da se na njem pričakuje, da bo nameravani poseg ali delovanje naprave povzročil obremenitve okolja, ki lahko vplivajo na zdravje ali premoženje ljudi.

Za pripoznanje statusa stranskega udeleženca po Zakonu o splošnem upravnem postopku pa mora predlagatelj izkazati pravno korist, ta pa je po drugem odstavku 43. člena ZUP neposredna, na zakon ali drugi predpis oprta osebna korist. Neposrednost pomeni glede na obstoječo sodno prakso, da je korist sedanja, obstoječa in ne morebitna bodoča. Da je korist osebna se mora nanašati neposredno na osebo, ki jo uveljavlja. Korist pa je pravna, če je oprta na zakon ali drug zakonski predpis, saj le iz pravne norme in njenega namena varovanja položaja določenega posameznika izhaja, da je korist neke osebe pravna korist (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-165/09 z dne 3. 3. 2011). Udeležba stranskega udeleženca v konkretnem postopku je torej potrebna zato, da se z njo prepreči morebiten poseg v njegov pravno varovan položaj, kar pa tožeča stranka tudi po mnenju sodišča ni izkazala.

Ugovor tožeče stranke, da tožena stranka v postopku izdaje izpodbijanega sklepa ni pravilno uporabila določbe 10. člena Uredbe o odpadkih, ob upoštevanju že navedenih določil ZVO-1, v zvezi z ugotavljanjem oseb, ki imajo po drugem odstavku 64. člena ZVO-1 pravni interes za sodelovanje v postopku, ni utemeljen. Vplivno območje je namreč določeno v poročilu o vplivih na okolje (6. točka drugega odstavka 54. člena ZVO-1) in ne v Uredbi, na katero se sklicuje tožeča stranka. Iz izpodbijanega sklepa niti iz navedb v tožbi ne izhaja, da bi tožeča stranka stalno prebivala na vplivnem območju, niti da je lastnik ali posestnik nepremičnine. Zato tožbena trditev, da tožeča stranka živi v neposredni bližini posega na pravilnost izpodbijane odločitve ne more vplivati. Iz izpodbijanega sklepa in podatkov upravnih spisov še izhaja, da je bilo za poseg, za katerega je bilo izdajo okoljevarstveno soglasje izdelano poročilo o vplivih na okolje (št. 100411-M z dne 16. 3. 2012 z dopolnitvami z dne 2. 8. 2012, 3. 10. 2012 in 24. 5. 2013 - v nadaljnjem besedilu Poročilo), tožeča stranka pa v postopku zahteve za priznanje statusa stranke ni izkazala, da navedeno poročilo ni ustrezno, ker nepremičnine v katerih prebiva ne uvršča v vplivno območje, v posledici pa tožeča stranka ne more izkazati pravnega interesa po določbi 43. člena ZUP. Po navedeni določbi, imajo glede na določbe ZVO-1 pravni interes le osebe, ki stalno živijo ali katerih nepremičnine se nahajajo v vplivnem območju določenem v poročilu o vplivih na okolje.

Ugovor tožeče stranke, da se prvostopenjski organ ni opredelil do vsebine mnenja Zavoda za zdravstveno varstvo Maribor o verjetnosti pomembnejših vplivov plana na okolje za občinski podrobni prostorski načrt za Center za ravnanje z odpadki A. z dne 17. 7. 2009 (v nadaljnjem besedilu Mnenje) ni utemeljen. Tudi po mnenju sodišča je namreč upravni organ prve stopnje pravilno presodil, da je bilo Mnenje izdano v postopku celovite presoje vplivov na okolje, ki se je izvedla v času sprejemanja OPPN za center CERO B. in ne v postopku izdaje spornega okoljevarstvenega soglasja, zaradi česar ne more biti predmet zadevnega postopka izdaje okoljevarstvenega soglasja in ga ni mogoče upoštevati.

Po mnenju sodišča je pravilna tudi odločitev upravnega organa prve stopnje, navedena v II. točki izreka, s katero je v skladu z drugim odstavkom 229. člena ZUP zavrgel njeno zahtevo za vročitev okoljevarstvenega soglasja, saj je ugotovil, da vlagatelj zahteve ni izkazal, da bo nameravani poseg vplival na njene osebne koristi oziroma pravice, kar posledično pomeni, da tudi dne 14. 6. 2013 izdano okoljevarstveno soglasje ne posega v njene pravice in pravne koristi. Glede na navedeno, na odločitev v tej stvari ne more vplivati, to da ji je bil v upravnem postopku izdaje gradbenega dovoljenja priznan status stranke, saj ji je bil ta status priznan v drugem upravnem postopku.

Na podlagi navedenega je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo po prvem odstavku 63. člena ZUS-1.

Izrek o stroških temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.