UPRS sodba I U 423/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2015-02-10

Petra Hočevar (preds.), mag. Miriam Temlin Krivic (poroč.), Jonika Marflak Trontelj

avtorsko pravo - kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic - nadzor pristojnega organa - delitev prihodka

Tožnik je z ravnanjem, ko je del zbranih nadomestil za reproduciranje fonogramov za privatno ali drugo uporabo ter nadomestil za javno priobčitev fonogramov v obdobju od 12. 5. 2005 do 27. 7. 2011 odvajal v promocijski sklad brez sklepov skupščin v vsakem letu za vsako poslovno leto, kršil v določbah Statuta in Pravilnika o porabi sredstev posebnega sklada določena pravila delitve.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Upravni organ je z izpodbijanim delnim sklepom ugotovil, da je tožnik kršil določbe 7. točke prvega odstavka 146. člena in drugega odstavka 153. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah (ZASP), s tem ko je v obdobju od 12. 5. 2005 do 27. 7. 2011 brez sprejetih sklepov Skupščine izvajalcev Zavoda A. in brez sprejetih sklepov Skupščine proizvajalcev fonogramov Zavoda A. o višini sredstev, katerih vir so zbrana nadomestila, ki se odvede vsako leto v posebni promocijski sklad, oblikoval delitvene sklade izvajalcev in proizvajalcev fonogramov (delilno maso) in odvedel v tem obdobju del zbranih nadomestil v posebni promocijski sklad (1. točka izreka); tožniku odredil, da v 1. točki izreka ugotovljeno kršitev odpravi s tem, da v roku dveh mesecev Skupščina izvajalcev Zavoda A. in Skupščina proizvajalcev fonogramov Zavoda A. sprejmeta sklepe o višini dejansko odvedenih sredstev v posebni promocijski sklad za obdobje od 12. 5. 2005 do 27. 7. 2011 in sicer ločeno za vsako poslovno leto (2. točka izreka); ter tožniku naložil, da pošlje Uradu sprejete sklepe iz 2. točke izreka v roku 7 dni od njihovega sprejetja (3. točka izreka). V obrazložitvi je navedel, da je tožnik kolektivna organizacija na podlagi dovoljenja ter zavezan, da upošteva določbe ZASP, ki določajo, da mora deliti zbrana sredstva imetnikom pravic v skladu z vnaprej določenimi pravili delitve. V postopku je ugotovil, da tožnik ni upošteval pravil delitve iz prvega odstavka 51. člena Statutov Zavoda A. (z dne 13. 11. 2003, 22. 8. 2006 in 24. 8. 2010) ter določb Pravilnika o porabi sredstev posebnega sklada (z dne 10. 9. 2002, 18. 12. 2007). Iz navedenih določil izhaja, da morata Skupščina izvajalcev in Skupščina proizvajalcev fonogramov vsako leto za obdobje enega leta določiti višino sredstev od zbranih nadomestil, ki se steka v promocijski sklad. Zavrnil je ugovore tožnika, da je višina sredstev, ki je bila odvedena v promocijski sklad, znana na podlagi letnih načrtov in poročil, ker ta ne vsebujejo podatkov o višini letno odvedenih sredstev v promocijski sklad ter imajo le pasivno stran. Tožnik je v postopku priskrbel le podatke, iz katerih je moč razbrati odhodkovno stran promocijskega sklada in ne prihodkovne strani, koliko sredstev se je v promocijski sklad odvedlo. Zato tudi zgolj sklep skupščin, da potrjujeta posamezno letno poročilo, ne more nadomestiti sklepa o višini sredstev (dela zbranih nadomestil), ki se odvede v promocijski sklad v posameznem letu. Zavrača tudi ugovore, da je višino promocijskega sklada moč oblikovati šele po oblikovanju delilne mase ter tudi, da višine nominalnih sredstev, ki se odvajajo v promocijski sklad, ni moč predvideti vnaprej. Iz pravnih aktov stranke same izhaja, da se sprejme sklep o absolutni in ne relativni višini sredstev, ki se letno odvede v promocijski sklad. Po ugotovljeni kršitvi je na podlagi določbe 162.a člena ZASP odredil, da se ta v določenem roku odpravi tako, da tožnik sprejme sklepe o višini dejansko odvedenih sredstev v posebni promocijski sklad za relevantno obdobje, o tem pa v primerno dolgem roku obvesti Urad.

2. Tožnik v tožbi navaja, da se v zadevi, ki ugotavlja kršitev za obdobje od 12. 5. 2005 do 27. 7. 2011, postavlja vprašanje pravočasnosti oziroma zastaranja. Izpostavlja, da je redno pošiljal dokumentacijo toženki, tako da je bila ta seznanjena s poslovanjem tožnika – tudi z načinom porabe sredstev posebnega sklada, pa ta do leta 2014 ni reagirala. Toženka je seznanjena tudi z dejstvom, da se sredstva v posebni sklad do leta 2007 niso stekala, tako da ni jasno, kako naj bi torej prišlo do takšne očitane kršitve. Neizvajanje nadzorne funkcije toženke je pripeljalo do ustaljene prakse poslovanja, zato je reagiranje toženke škandalozno. Tožnik je na toženko večkrat naslavljal vprašanja glede določil ZASP, vendar ta na vprašanja ni odgovorila. Postavlja se tudi vprašanje smotrnosti takega početja, saj se v zvezi z očitki iz izpodbijanega sklepa ni nihče pritožil od tistih, zaradi katerih tožnik obstaja in posluje. Na podlagi določb 162. člena ZASP pa je nadzor nad tožnikovim delom uzakonjen zaradi zaščite individualnih imetnikov pravic v razmerju do kolektivne organizacije. Avtorske in druge pravice so zasebne pravice, zaradi česar ni nikakršne posebne potrebe po morebitnem nadzoru nad tožnikom. Nadzor je uveden izključno kot dodatna pomoč in varovalka individualnim imetnikom pravic. Ugovarja, da iz izreka ne izhaja, kakšna je očitana kršitev. Gre zgolj za sklicevanje na blanketna določila ZASP in toženka ugotavlja le, da nadomestila vedno deli imetnikom pravic po vnaprej določenih pravilih, kar se je dogodilo tudi v konkretnem primeru. Skupščinski sklepi potrjujejo, da ni bilo delitve, ki je tožnik ne bi izvajal po vnaprej določenih pravilih. Tožnik namreč vedno deli zbrana nadomestila v skladu s svojimi pravili o delitvi. Opozarja, da je bila določba 51. člena Statuta uvrščena v akt davno prej, preden je tožnik sploh začel zbirati nadomestila, pa toženka ni odreagirala. Tožnik je toženki že večkrat pojasnil, da se po določilih tega člena v posebni sklad stekajo sredstva, ki bi jih bilo mogoče potencialno porabiti na način, kot to določa Pravilnik o porabi sredstev posebnega sklada, vendar pa sta obe skupščini preko potrjevanja letnih načrtov smiselno potrjevali samo porabo, preostali del pa se je vrnil nazaj v tekočo delilno maso. V skladu z določili Statuta tožnika je sprejemanje sprememb statuta v pristojnosti skupščin, tako da sta obe skupščini s sprejetjem določil 51. člena Statuta določili, kakšen del posameznega dela zbranih nadomestil, glede na vir teh nadomestil, se steka v posebni sklad. Ker se le-ta stekajo tekom celotnega poslovnega leta, končnega zneska sredstev ni mogoče določiti, saj določena sredstva za minulo koledarsko obdobje, na račun pozneje zapadlih računov, sodnih postopkov, zamud pri plačilih ipd., pritečejo na račun šele pozneje. Iz navedenega razloga sta skupščini potrjevali samo predlagano porabo sredstev. Bistveno je le, da iz posebnega sklada ni bilo porabljeno več, kot je bilo mogoče glede na 51. člen Statuta v posameznem obračunskem letu v sklad odvesti. Preko določil 51. člena Statuta sta skupščini vnaprej smiselno določili maksimalni znesek posebnega sklada, ki pa ni zaradi opisane problematike podan v absolutni številki, ampak opisno. Ne drži ugotovitev, da je bil znesek smiselno določen samo na odhodkovni strani, ko je bil denar že razdeljen. To dokazuje dejstvo, da v določenih letih (2007 in 2008) stanje sklada na dan 31. 12. ni bilo nič, ampak je v letu 2007 znašalo 7.170,31 EUR, v letu kasneje pa 3.753,00 EUR. Toženka ugotavlja, da bi morali skupščini o tem sprejemati posebne sklepe, vendar je ugotoviti, da Pravilnik sklepa izrecno ne predvideva. Toženka domnevo o tem gradi na določilih Poslovnika skupščine izvajalcev in Poslovnika skupščine proizvajalcev, spregleda pa, da sta oba poslovnika sprejeta šele 6. 12. 2011 ter da je statut hierarhično višji pravni akt, tako da poslovnik lahko sicer določa samo podrobnosti, ne pa tudi pravic ali obveznosti. Tožnik je v letu 2011 toženko tudi izrecno spraševal, kako si razlaga obe očitani kršitvi, vendar odgovora na svoje vprašanje še ni prejel. Ravnanje toženke je šikanozno ravno iz razloga, ker toženka gradi na nedorečenosti zakonskih določil. Pojavlja se tudi vprašanje smotrnosti ukrepov. Kot že rečeno sklepi skupščin, ki jih od tožnika zahteva toženka, niso izrecno predvideni. Kako pa bo sprejetje zahtevanih sklepov zagotavljalo delitev zbranih sredstev imetnikom pravic, v skladu z vnaprej določenimi pravili delitve in delitev v skladu s pravili o delitvi za obdobje, ki se je glede na izpodbijano odločbo začelo 12. 5. 2005 in končalo 27. 7. 2011, tožniku ni jasno. Na mestu tudi ni rok, ki ga je toženka postavila tožniku za sklic skupščin. Predlaga, da sodišče razpiše glavno obravnavo in na njej neposredno izvede predlagane dokaze ter izpodbijani sklep odpravi, toženka pa naj tožniku povrne stroške postopka.

3. Toženka v odgovoru na tožbo odgovarja na očitke tožnika in predlaga zavrnitev tožbe in stroškovnega zahtevka, v pripravljalni vlogi pa zavrženje tožbe iz razloga, saj je tožnikov pravni interes odpadel, ker je naloženo obveznost izpolnil.

5. Toženka je z izpodbijanim sklepom v 1. točki izreka ugotovila kršitev 7. točke prvega odstavka 146. člena in drugega odstavka 153. člena ZASP. Ker ima 1. točka izreka ugotovitveno naravo, tožnik izkazuje pravni interes za presojo pravilnosti in zakonitosti izpodbijanega sklepa. Z izpolnitvijo naložene obveznosti v 2. točki izreka delnega sklepa namreč niso prenehali pravni učinki izpodbijane odločbe, ki je 1. točki izreka ugotovitvena, zato tožnik tudi ob odločanju izkazuje pravni interes za izpodbojno tožbo.

6. Uvodoma je med strankama sporna pravočasnost oziroma zastaranje ugotovljene kršitve za obdobje od 12. 5. 2005 do 27. 7. 2011. Ugovor zastaranja oziroma nepravočasnosti v obravnavani zadevi ne pride v poštev. Nadzor nad delom kolektivnih organizacij toženka izvaja skladno z določbami ZASP, v postopku pa smiselno (peti odstavek 162.a člena ZASP) uporablja določbe Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP). Kolikor bi določbe teh zakonov vsebovale možnost ugovora zastaranja, kot materialni ugovor za zastaranje kršitve oziroma ugovor prekluzije v smislu procesnih pravic toženke za uvedbo postopka nadzora, bi  take določbe morala vsebovati navedena zakona, vendar v določbah ZASP ne ZUP ni določb o rokih glede zastaranja kršitev oziroma zastaranja uvedbe upravnega postopka po uradni dolžnosti.

7. Tožnik se tudi ne more sklicevati na zakonitost ravnanja opustitve nadzorne funkcije. Zatrjuje, da je redno pošiljal dokumentacijo, kot to določa četrti odstavek 162. člena ZASP, tako da je bila toženka seznanjena z njegovim poslovanjem, pa do leta 2014 na to ni reagirala. Uvodoma je nepravilna navedba, da toženka ni reagirala do leta 2014, saj je v obravnavani zadevi uvedla postopek v letu 2011. Tožnik je kolektivna organizacija, ki kolektivno upravlja pravice imetnikov sorodnih pravic na podlagi 146. člena ZASP v povezavi s 145. členom ZASP nepridobitno kot edino dejavnost, na podlagi pooblastila imetnikov sorodnih pravic oziroma zakona, v svojem imenu in na račun imetnikov sorodnih pravic. Za izvajanje nadzora nad zakonitostjo delovanja kolektivnih organizacij je določena toženka, ta pa je primarno določen v korist avtorjev oziroma imetnikov sorodnih pravic. Če bi bil nadzor nad delovanjem kolektivne organizacije časovno omejen ali po vsebini, bi bil prizadet interes imetnikov avtorskih oziroma sorodnih pravic. Torej se tožnik na opustitev nadzorne funkcije v določenem času, kot razlog za zakonitost morebitnega nezakonitega ravnanja, ne more sklicevati.

8. Na zakonitost prakse tožnika ne vpliva tudi njena ustaljenost. Ni tudi na tožniku, da se sprašuje o smotrnosti nadzornega početja toženke (za izdajo izpodbijanega sklepa, s katerim ugotavlja kršitev). Ali se je kateri od imetnikov pravic pritožil zoper ravnanje tožnika, ni del dejanskega stanja v zadevi, kot drugo pa pritožba ne pomeni pobude za sprožitev nadzora s strani toženke v smeri njenega uradnega nadzora. Toženka je za nadzor pooblaščena z zakonom in ga je dolžna izvajati po uradni dolžnosti.

9. Tožnik nadalje ugovarja nedoločnosti izreka, ker iz njega ne izhaja, kakšna je kršitev. Sodišče meni, da izrek ustreza standardom, ki jih vzpostavlja določba 213. člena ZUP. V izreku je odločeno o predmetu postopka, je jasen in določen. Tožnik zavajajoče očita, da vsebuje zgolj blanketni določili ZASP – ugotovitev kršitve določb 7. točke prvega odstavka 146. člena in drugega odstavka 153. člena ZASP, saj vsebuje tudi opis kršitve ter njeno trajanje.

10. Kolikor pa tožnik meni, da citirani določbi 7. točke prvega odstavka 146. člena in drugega odstavka 153. člena ZASP z opisom dejanja po vsebini ne pomenijo, da tožnik delitve ne izvaja po vnaprej določenih pravilih delitve, ugovarja nepravilno ugotovljenemu dejanskemu stanju in nepravilni uporabi prava. Točka 7 prvega odstavka 146. člena ZASP določa, da kolektivne organizacije delijo zbrana sredstva imetnikom pravic v skladu z vnaprej določenimi pravili delitve, enako določa drugi odstavek 153. člena ZASP, da mora kolektivna organizacija sredstva za avtorske honorarje deliti v skladu s pravili delitve. V zvezi z navedenima določbama je toženka preverjala, ali tožnik pri delitvi upošteva pravila delitve, ki si jih je določil v Statutu in Pravilniku o porabi sredstev posebnega sklada. Na podlagi presoje besedil 51. člena treh Statutov tožnika (13. 11. 2003, 22. 8. 2006 in 24. 8. 2010) ter 2. člena dveh Pravilnikov o porabi sredstev posebnega sklada (10. 9. 2002, 18. 12. 2007), sodišče soglaša s toženko, da iz določil obeh Pravilnikov o porabi sredstev posebnega sklada, v povezavi z določbo 51. člena vseh treh Statutov Zavoda A., izhaja, da morata Skupščina izvajalcev in Skupščina proizvajalcev fonogramov vsako leto za obdobje enega leta določiti višino sredstev od zbranih nadomestil, ki se steka v promocijski sklad oziroma bi lahko skupščini od 18. 12. 2007 določili višino letno odvedenih sredstev, ki bi veljala vse do preklica. Obe skupščini Zavoda A. pa sprejemata svoje odločitve s sklepi. Iz pravnih aktov tožnika izhaja torej, da sprejme sklep o absolutni višini sredstev, ki se letno odvede v promocijski sklad, preden se opravi delitev. Posledično pa navedeno pomeni, da tožnik z ravnanjem, ko je del zbranih nadomestil za reproduciranje fonogramov za privatno ali drugo uporabo ter nadomestil za javno priobčitev fonogramov v obdobju od 12. 5. 2005 do 27. 7. 2011 odvajal v promocijski sklad brez sklepov skupščin v vsakem letu za vsako poslovno leto, kršil v določbah Statuta in Pravilnika določena pravila delitve. Naveden opis kršitve izhaja iz 1. točke izreka, sodišče pa soglaša s toženko, da opis dejanja pomeni kršitev določb ZASP. Ugovor, da odločitev toženke temelji na določilih Poslovnika, ne drži (nasprotno izhaja iz citiranih določb Statuta in Pravilnika). Razlog, da je bilo stekanje sredstev v posebni sklad uvrščeno v Statut, preden je tožnik začel zbirati nadomestila, ni relevanten, saj se v predmetnem postopku ne odloča o pravilnosti stekanja sredstev v promocijski sklad, temveč zgolj spoštovanje pravil delitve, ki jih je tožnik sam določil.

11. V zvezi z ugovorom, da so se v promocijski sklad stekala sredstva, ki bi jih bilo mogoče potencialno porabiti na način, kot je določal Pravilnik o porabi sredstev posebnega sklada, zato sta obe skupščini preko potrjevanja letnih načrtov smiselno potrjevali samo porabo, je toženka zavrnila, ker po njenem mnenju ne predstavljajo ekvivalenta zahtevi, določeni v Pravilniku oziroma Statutu. Sodišče se z njenimi razlogi strinja, saj se s potrditvijo letnih poročil izkaže le odhodkovna stran promocijskega sklada, torej koliko in komu se izplača sredstva iz promocijskega sklada, ne pa prihodkovna stran. Torej, koliko sredstev se je v promocijski sklad odvedlo. Tudi sodišče soglaša s toženko, da zgolj podatek o izplačanih sredstvih ne pove želenega.

12. Tožnik v točki V. tožbe navaja, da je v letu 2011 toženko izrecno spraševal, kako si razlaga sporni določbi, vendar odgovora na svoje vprašanje še ni prejel. V zvezi s tem vprašanjem je tožniku nedvomno pojasnjeno z izpodbijanim sklepom (jasno pa je stališče toženke tudi iz teka postopka). Zakonski določbi toženka razume tako, da je kolektivna organizacija dolžna, da se drži pravil delitve, kot jih je opredelila v svojih aktih. Ker iz tožnikovih aktov izhaja, da le-ta določata maksimalni delež zbranih nadomestil, ki se odvede v promocijski sklad „največ ½ in pa največ 1/10“ (Statut), ter da 2. člen Pravilnika o porabi sredstev posebnega sklada poleg maksimalnega deleža določa tudi obveznost letnega sprejema sklepa obeh skupščin o višini odvedenih sredstev v promocijski sklad, bi se tožnik izognil obravnavani kršitvi, kolikor bi jih na opisan način izvrševal. S tem, ko je tožnik izvajal svoja pravila delitve na drugačen način, kot jih je imel v pravilih delitve zapisane, je določila kršil.

13. Sodišče ne deli mnenja tožnika, da sta določbi, katerih kršitev se mu očita, nedefinirani oziroma ohlapni. Namreč iz določb ZASP izhaja, da je na kolektivnih organizacijah, da v skladu z določbami ZASP v svojih aktih oblikujejo pravila delitve in na njihovi podlagi delijo zbrana sredstva imetnikom pravic. Sporni določbi zavezujeta kolektivne organizacije, da se lastnih pravil držijo, zato jih sodišče ne šteje za ohlapne oziroma nedefinirane v določitvi obveznosti kolektivnih organizacij.

14. Res se je lahko v času poslovanja kolektivnih organizacij izoblikovala praksa, ki bi bila lahko prekinjena že ob predhodnem nadzoru. Vendar pa nadzor, ki ga izvaja toženka, dejansko ne pomeni šikaniranja, kot to očita tožnik, bo pa lahko usmeril prakso za vnaprej, kot sam navaja. Usmerjanje k pravilni praksi je naloga toženke, zato sodišče izdaje izpodbijanega sklepa ne razume zgolj kot smer k odvzemu dovoljenja.

15. Tožnik se v nadaljevanju sprašuje, kako bo sprejetje zahtevanih sklepov zagotavljalo delitev zbranih sredstev imetnikom pravic v skladu z vnaprej določenimi pravili delitve in delitev v skladu s pravili o delitvi za obdobje, ki se je glede na izpodbijano odločbo začelo 12. 5. 2005 in končalo 27. 7. 2011. Na naveden ugovor mu je odgovoriti, da bo z izvršitvijo naložene obveznosti zadostil pravilom delitve, ki si jih je sam vzpostavil, razen tega pa bo iz sklepov razvidna višina sredstev, ki se je v posameznem poslovnem letu odvedla v promocijski sklad. Ali pa bo toženka v nadaljevanju postopka sprejela še dodatne ukrepe, pa ni stvar tega postopka.

16. V točki 2 izreka je toženka določila rok za sprejem sklepov obeh skupščin. Tožnik ugovarja, da postavljen rok ni na mestu ter se sklicuje na nastanek stroškov v zvezi s sklicem skupščin. V zvezi s tem sodišče meni, da je toženka določila primerno dolg rok, s tem, da je upoštevala poslovnika obeh skupščin. Kot je razvidno iz pripravljalne vloge toženke, da je tožnik izvršil svojo obveznost, pa je jasno tudi, da postavljeni rok tožniku ni predstavljal problema.

17. Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1), ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega sklepa pravilen ter da je sklep pravilen in na zakonu utemeljen. Predlagane glavne obravnave sodišče ni izvedlo, ker meni, da izpodbijani sklep temelji na popolno ugotovljenem dejanskem stanju. Tožnik predlaga zaslišanje prič, ki so osebe iz sfere tožnika, torej bi predstavile stališča tožnika, ki jih je toženka že obravnavala, enako je s predlagano dokumentacijo. S strani tožnika predložena dokumentacija je bila presojena, sodišče pa dokazno oceno toženke sprejema.

18. Odločitev o stroških postopka temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

ZASP člen 146, 146/1, 146/1-7, 153, 153/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.