sodba I U 1845/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2014-01-08

mag. Darinka Dekleva Marguč (preds.), Agata Zavašnik  (poroč.), mag. Damjan Gantar

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - PRAVO EVROPSKE UNIJE

mednarodna zaščita - begunec - združevanje družine - družinski člani

V 7. točki prvega odstavka 16.b člena ZMZ so med družinskimi člani, za katere lahko prosilec zaprosi oziroma za katere je država dolžna zagotoviti združevanje družine z osebo, ki ji je priznana mednarodna zaščita, le starši mladoletnika brez spremstva. Usmeritve, ki jih daje Direktiva 2011/95/ES, so le možnosti oziroma priporočila državam članicam EU, da (lahko, če se tako odločijo) razširijo krog oseb, ki lahko po načelu združevanja družine pridobijo status begunca v povezavi z družinskim članom, ki mu je tak status iz razlogov Ženevske konvencije v določeni državi članici EU že priznan. Tudi v tem primeru pa bi se za družinskega člana štela le oseba, ki jo begunec vzdržuje.

Tožnik ni uspel izkazati, da se mu družinski člani sploh resnično želijo pridružiti v Republiki Sloveniji.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila prošnjo tožnika, ki ima v Republiki Sloveniji od dne 2. 11. 2012 dalje priznan status begunca po Ženevski konvenciji, za združevanje družine v Republiki Sloveniji z mamo A.A., ženo B.B., sinom C.C., sinom Č.Č. in ženinima hčerama D.D. in E.E. Iz obrazložitve izhaja, da je tožnik v prošnji navedel, da ne more predložiti nobenih osebnih dokumentov za izkazovanje istovetnosti in za izkazovanje sorodstvenega razmerja. Predložil je pet različnih virov internetnih strani, ki so v odločbi navedene. Tožena stranka je ugotovila, da so vsa starejšega datuma in ne upoštevajo spremenjenih razmer, ki so nastale v avgustu 2011. Iz predloženih dokazil je razbrala, da se osebne izkaznice v Somaliji od leta 1991 dalje ne izdajajo. Dne 18. 6. 2012 pa je tožnik svojo prošnjo za združevanje družine dopolnil z dokumenti – s štirimi rojstnimi listi ter poročnima listoma. Dokumenti so bili dani v preveritev dani Nacionalnemu forenzičnemu laboratoriju, ki je ugotovil, da gre za dokumente, ki so ponarejeni. Pri svoji odločitvi se je tožena stranka oprla na določbo 16.b in 17. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ) ter Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. 9. 2003 o pravici do združitvi družine. Glede na to, da tožnik organu ni predložil nikakršnih dokazov, je tožena stranka za pomoč k rešitvi prošnje zaprosila UNHCR, kateremu so bili posredovani podrobnejši podatki. Podatke je tožena stranka naknadno še dopolnila in jih poslala UNHCR. Dne 7. 8. 2012 je tožena stranka s strani UNHCR prejela informacijo, da so tožnikovi družinski člani locirani in da je bilo z njimi dogovorjeno, da se dne 23. 8. 2012 opravi intervju, vendar družinski člani tega dne intervjuja niso želeli opraviti in so bili do vsega zelo zadržani. UNHCR je bil naknadno po elektronski pošti še trikrat pozvan za pomoč pri informacijah o družinskih članih, vendar na to ni odgovoril. S tožnikom je bil opravljen tudi osebni razgovor, na katerem je bil seznanjen z ugotovitvami Nacionalnega forenzičnega laboratorija. Pojasnil je, da v Somaliji že 21 let divja državljanska vojna in da dokumentov ne more pridobiti. Vsako pleme ima svojo pisarno in vsako pleme zase tudi naredi dokumente. V Somaliji nimajo sistema pošte, zato je bila ovojnica prinesena v Etiopijo in nato poslana v Slovenijo. Pojasnil je še, da njegova žena in dve hčeri živijo v Etiopiji v glavnem mestu Adis Abebi, mama in njegova sinova pa živijo v Somaliji, v F. Povedal je še, da živi v Sloveniji, da prejema pomoč od tožene stranke v višini 260 EUR in socialno pomoč prav tako v višini 260 EUR. Večino denarja porabi za plačilo najemnine, za vodo in elektriko. Denarja družini ne pošilja, saj še sam s s prejetim denarjem težko živi. Tožena stranka je na podlagi vsega navedenega ugotovila, da tožnik družinskih vezi s sinovoma, ženo in njenima hčerama ni izkazal, izkazoval jih je s ponarejenimi dokumenti, s tem pa je po mnenju tožene stranke organ zavestno zavajal. Glede matere se je tožena stranka oprla na prvi odstavek 16.b člena ZMZ in ugotovila, da niso izpolnjeni zakonski pogoji za združevanje tožnika z družinskimi člani. Tožnik je namreč polnoletna oseba, zato mama ne šteje med družinske člane osebe s priznano mednarodno zaščito. Tožena stranka je pridobila več poročil in informacij glede pridobitve dokumentov, v odločbi so navedeni in povzeti. Na podlagi informacij tožena stranka ugotavlja, da je mogoče v Somaliji pridobiti nekatere osebne dokumente oziroma potni list, zato navedbe tožnika, da ne more predložiti ničesar drugega, kar je predložil, ne sprejema. Pri tem sicer ugotavlja, da na podlagi potnega lista ni mogoče ugotoviti sorodstvenih in družinskih razmerij, so pa lahko v potnem listu pri otroku navedene tudi informacije o starših. Informacije so bile poslane v izjavo tožniku in pooblaščencem, ki so se strinjali glede informacij o izdaji potnih listov, za informacijo pod točko 3 pa so navedli, da potrjujejo navedbe tožnika, da drugačnih dokumentov ne more pridobiti. Navedli so še, da se izdaja dokumentov razlikuje od evropskega sistema oziroma s tem ni primerljiva

Tožnik se z odločitvijo tožene stranke ne strinja. Glede matere pojasnjuje, da je mati edini skrbnik tožnikovima sinovoma, med njimi se je spletla čustvena in socialna vez. Zato ni pravilna odločitev tožene stranke, ko je prošnjo v tem delu zavrnila na podlagi 16.b člena ZMZ. Meni tudi, da ZMZ ni edina pravna podlaga za odločanje v primerih združevanja družine. Sklicuje se na prvi odstavek 51. člena Listine v zvezi s prvim odstavkom 6. člena Pogodbe o Evropski uniji in 7. člena v zvezi s prvim odstavkom 52. člena Listine, pa tudi na pravo Unije – Direktivo sveta 2003/86/ES z dne 22. 9. 2003 o pravici do združevanja družine ter Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2011/95/ES z dne 13. 12. 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite in glede vsebine te zaščite. Zato 16.b člen ZMZ ni edina pravna podlaga za odločanje o združitvi družine. Sklicuje se tudi na sodbo Upravnega sodišča U 1576/2007 z dne 10. 10. 2007 ter sodbo Vrhovnega sodišča I Up 179/2008 z dne 29. 5. 2008. Glede združevanja s sinovoma, ženo in njenima hčerama ugovarja, da ne gre za ponarejene dokumente, ki bi bili na ta način zavestno pridobljeni, gre za dokumente, ki jih je tožnikova žena pridobila v F. od somalijske vlade. Za tožnika so to originalni dokumenti, pridobil jih je iz izvorne države. Poleg tega pa tožena stranka odločitev o zavrnitvi prošnje ne bi smela temeljiti samo na dejstvu, da tožnik ustreznih dokazov ni predložil. Iz vseh predloženih poročil tudi izhaja, da razen pridobitve potnih listov in vozniških dovoljenj v Somaliji še vedno ni vladnega sistema za registracijo rojstev, porok, in smrti. Dokumenti se lahko pridobijo le na ta način, če poznaš „pravilne poti“. Poleg tega pa iz potnega lista družinskih vezi ni mogoče dokazovati. Tožniku zato ni mogoče očitati, da bi zavestno predložil ponarejene dokumente, posledično čemur tudi ne more biti podan dvom v verodostojnost njegovih izjav glede zatrjevanih družinskih članov. Predlaga, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi in s sodbo odloči tako, da se tožniku prizna pravica do združevanja z družino oziroma podrejeno, naj zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek.

Tožena stranka v celoti prereka tožbene navedbe in vztraja pri izpodbijani odločbi. Glede pravilnosti odločitve za združevanje z mamo se sklicuje na sodbi Vrhovnega sodišča RS št. I Up 321/2013 z dne 19. 9. 2013 in št. I Up 423/2013 z dne 14. 11. 2013 in v odgovoru na tožbo bistvene sestavine sodb tudi povzema.

V obravnavani zadevi je sporna odločitev tožene stranke, s katero je zavrnila prošnjo tožnika za združevanje družine v Republiki Sloveniji, in sicer z mamo, ženo, sinovoma ter hčerama svoje žene. Po presoji sodišča je odločitev tožne stranke pravilna in zakonita.

Sodišče se strinja, da na podlagi 17. in 16.b člena ZMZ združitev tožnika z njegovo materjo ni mogoča. ZMZ v prvem in drugem odstavku 16.b člena določa, za katere družinske člane lahko oseba s priznano mednarodno zaščito zaprosi za združevanje. To so člani družine, ki je obstajala že v izvorni državi: to so lahko zakonec prosilca ali osebe, ki ji je priznana mednarodna zaščita, ali zunajzakonski partner in mladoletni otroci, če so neporočeni in nepreskrbljeni. V 7. točki prvega odstavka 16.b člena ZMZ in v členu 2 Direktive 2011/95/ES so med družinskimi člani, za katere lahko prosilec zaprosi oziroma za katere je država dolžna zagotoviti združevanje družine z osebo, ki ji je priznana mednarodna zaščita, starši mladoletnika brez spremstva. V obravnavani zadevi pa ni sporno, da tožnik ni mladoletna oseba. Vrhovno sodišče je v sodbi I Up 250/2013 z dne 10. 7. 2013 sprejelo stališče, da je ZMZ glede družinskih članov prosilca v celoti usklajen z Direktivo 2003/86/ES. Usmeritve, ki jih daje Direktiva 2011/95/ES, so le možnosti oziroma priporočila državam članicam EU, da (lahko, če se tako odločijo) razširijo krog oseb, ki lahko po načelu združevanja družine pridobijo status begunca v povezavi z družinskim članom, ki mu je tak status iz razlogov Ženevske konvencije v določeni državi članici EU že priznan. Tudi v tem primeru pa bi se za družinskega člana štela le oseba, ki jo begunec vzdržuje. Slovenija Direktive 2011/95/ES niti še ni implementirala v slovenski pravni red, rok za to je 21. 12. 2013. V času odločanja tožene stranke Državni zbor še ni niti odločal o tem, ali bo Slovenija v ZMZ razširila krog družinskih članov. Poleg tega pa v zadevi tudi ni nepomembno, da bi se za družinskega člana štela le oseba, ki jo begunec vzdržuje. V obravnavani zadevi pa je tožnik sam jasno na zaslišanju oziroma osebnem razgovoru povedal, da prejema skupaj 520 EUR, da to že za njegovo preživetje ne zadostuje, denarja družini zato ne pošilja. To pomeni, da tožnik matere ne vzdržuje. Vrhovno sodišče je v prej citirani sodbi še zapisalo, ker torej pravni red EU ne določa razširitve kroga družinskih članov, ki lahko po načelu združitve družine pridobijo status begunca po osnovnem prosilcu, kot obveznost, ki jo morajo države članice vnesti v svojo zakonodajo, temveč le kot možnost, neposredna uporaba Direktive Sveta 2003/86/ES niti Direktive 2011/95/ES ni mogoča že zaradi njiju samih, kogentnih določb ZMZ, ki so s pravnim merilom EU usklajene, pa tudi ni mogoče razglašati širše, kot so zapisane. Zato ni utemeljen tožbeni ugovor, da je tožena stranka svojo odločitev glede združevanja s tožnikovo materjo nepravilno oprla na določbo 16.b člena ZMZ.

Združevanje s preostalimi družinskimi člani:

Tudi po presoji sodišča je pravilno stališče tožene stranke, da le s ponarejenimi dokumenti, s katerimi je tožnik želel izkazati povezanost z družinskimi člani, s katerimi je želel združevanje, ni mogoče izkazati. Tožnik je sicer priložil štiri rojstne liste ter dva poročna rojstna lista, za katera pa je tudi sam priznal, da so ponarejeni, poudaril pa je tudi, da drugih (verodostojnih) dokumentov iz svoje domovine ne more predložiti. Sodišče se sicer strinja s tožnikom, da potni listi ne izkazujejo družinskih vezi, vendar sodišče meni, da je bila tožniku dana možnost, da tudi na drug način izkaže družinske vezi z ženo, sinovoma in njenima hčerama. Tožnik je na osebnem razgovoru pojasnil, da je v kontaktu z ženo in materjo, poleg tega pa je bila družinskim članom preko UNHCR dana možnost, da opravijo intervju na podlagi katerega bi lahko prepričljivo izkazali, da s tožnikom tvorijo družinsko vez. UNHCR je tožnikom poslal vabilo na razgovor, katerega pa se niso udeležili in v postopku niso želeli sodelovati. Temu tožnik v tožbi ne oporeka. Tožnik je bil s tem seznanjen, glede na to, da ima z ženo in mamo stike, pa bi jih na to možnost lahko tudi sam opozoril, prav tako tudi na posledice nesodelovanja. Zato se vzbuja dvom, ali se zatrjevani družinski člani tožniku v Republiki Sloveniji resnično želijo pridružiti. Kot povedano, bi se po presoji sodišča v tem primeru vabilu na razgovor odzvali ali svoj izostanek opravičili.

Na podlagi navedenega sodišče zavrača tožbeni ugovor, da je tožena stranka odločala le na podlagi okoliščine, da tožnik dokumentov, ki bi bili verodostojni, v postopku ni predložil. Tožniku je bila dana možnost, da tudi na podlagi drugih dokazov izkaže zatrjevane družinske vezi z ženo, sinovoma in hčerama žene.

Iz opisanih razlogov je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) kot neutemeljeno zavrnilo.

Direktiva 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite člen 2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.