TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
UPRS sklep I U 1163/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-09-18

tožba v upravnem sporu - rok za vložitev tožbe - zavrženje tožbe

Če je tožba vložena prepozno, jo mora sodišče po določbi 2. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 s sklepom zavreči.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Tožnica je 17. 7. 2013 priporočeno po pošti vložila tožbo v upravnem sporu zoper uvodoma navedeno odločbo Davčne uprave Republike Slovenije, Davčnega urada Ljubljana, s katero ji je bila odmerjena dohodnina za leto 2011. V tožbi obrazlaga, zakaj se z izpodbijano odločbo ne strinja, ter predlaga, da jo sodišče odpravi in zadevo vrne pristojnemu organu v ponovni postopek; uveljavlja pa tudi povrnitev stroškov postopka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

S pritožbo zoper izpodbijano odločbo namreč tožnica ni uspela, saj je Ministrstvo za finance z odločbo št. DT-499-01-119/2013-2 z dne 21. 5. 2013 njeno pritožbo zavrnilo in ugotovilo še, da stroški postopka niso bili priglašeni.

Toženka je hkrati z odgovorom na tožbo sodišču predložila upravne spise zadeve.

Tožbo je bilo treba zavreči kot prepozno.

Po določbi prvega odstavka 28. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) je treba tožbo vložiti v 30 dneh od vročitve upravnega akta, s katerim je bil končan postopek.

Kot je razvidno iz vročilnice v predloženih upravnih spisih, je bila v 2. točki te obrazložitve navedena odločba Ministrstva za finance, s katero je bil končan postopek upravnega odločanja v zadevi, tožnici vročena 5. junija 2013.

30-dnevni rok za vložitev tožbe (na katerega je bila tožnica opozorjena v pravnem pouku drugostopenjske odločbe) je tako začel teči 6. junija 2013 in je potekel 5. julija 2013. Tožnica pa je, kot rečeno, tožbo vložila šele 17. julija 2013, s tega dne priporočeno po pošti oddano poštno pošiljko. To pomeni, da je tožbo vložila po poteku zakonsko določenega roka.

Če je tožba vložena prepozno, jo mora sodišče po določbi 2. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 s sklepom zavreči, zato je bilo odločeno, kot izhaja iz I. točke izreka sklepa. Odločitev o zavrženju pomeni, da tožbe ni mogoče obravnavati po vsebini, ker za to niso izpolnjeni z zakonom določeni pogoji. Na zakon pa je sodišče vezano.

Odločitev o stroških postopka (II. točka izreka sklepa) temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri v primeru, če sodišče tožbo zavrže, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

sklep IV U 49/2013, enako tudi IV U 193/2013
UPRS sodba I U 233/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-09-03

Marjanca Faganel (preds.), Zdenka Štucin (poroč.), Bogdana

davčna izvršba - davčna izvršba na denarna sredstva dolžnika - slabo premoženjsko stanje dolžnika - odpis dolga

Socialni položaj dolžnika je v davčnem izvršilnem postopku varovan z določbami 159. in 160. člena ZDavP-2, ki določajo denarne prejemke, ki so iz izvršbe izvzeti, in omejitve davčne izvršbe na dolžnikove denarne prejemke, ki jih mora pri opravi rubeža upoštevati izplačevalec tudi po izpodbijanem sklepu.

Tožnik v upravnem sporu ne more z uspehom uveljavljati odpisa davčnega dolga.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopni organ zoper tožnika začel davčno izvršbo  dolžnega zneska obveznosti po v izreku navedenih izvršilnih naslovih, ki skupaj z zamudnimi obrestmi in stroški sklepa znaša skupaj 7.810,31 EUR, z rubežem na tožnikove denarne prejemke pri Zavodu Republike Slovenije za zaposlovanje, Ljubljana.

Ministrstvo za finance je z odločbo št. DT 499-29-475/2012 z dne 16. 1. 2013 pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo.

Tožnik vlaga tožbo v upravnem sporu. Tudi v tožbi navaja, da  davčnega dolga ni zmožen poravnati, ker je bil dejavnost zaradi nerentabilnosti prisiljen odjaviti (7.10.2011), je praktično brez prihodkov in nima niti za preživetje. Prosi za odpis dolga.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. Predlaga zavrnitev tožbe.

Izpodbijani sklep je po presoji sodišča pravilen in skladen z določbami Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2), na katere se sklicuje. Sodišče se strinja tudi z razlogi, s katerimi njegovo pravilnost in zakonitost potrdi pritožbeni organ in z razlogi, s katerimi obrazloži zavrnitev pritožbenih ugovorov.

Slabo premoženjsko stanje dolžnika, kot tožniku pravilno pojasni pritožbeni organ, na odločitev ne more vplivati. Socialni položaj dolžnika je v davčnem izvršilnem postopku varovan z določbami 159. in 160. člena ZDavP-2, ki določajo denarne prejemke, ki so iz izvršbe izvzeti, in omejitve davčne izvršbe na dolžnikove denarne prejemke, ki jih mora pri opravi rubeža upoštevati izplačevalec tudi po izpodbijanem sklepu.

Tožnik v upravnem sporu tudi ne more z uspehom uveljavljati odpisa davčnega dolga. Predmet upravnega spora je namreč le presoja pravilnosti in zakonitosti izpodbijanega akta (v obravnavanem primeru sklepa o davčni izvršbi), odločanje o prošnjah za odpis davčnega dolga na prvi stopnji pa je v pristojnosti davčnega urada, pri katerem je tožnik, kot izhaja iz pritožbe, odpis že uveljavljal.

Ker je torej po povedanem izpodbijana odločitev pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa pravno neupoštevne, je sodišče tožbo na podlagi 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo kot neutemeljeno.

Glede na nesporne dejanske okoliščine, ki so podlaga za odločitev, je sodišče na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1 v zadevi odločilo na nejavni seji.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep I U 77/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-02-05

Marjanca Faganel (preds.), Zdenka Štucin (poroč.),

davčna izvršba - ugovor dolžnika - ugotovitev lastninske pravice - stvarna pristojnost

Tožeča stranka ne izpodbija upravnega akta, temveč vlaga tožbo na ugotovitev lastninske pravice v skladu z napotkom iz sklepa, ta pa temelji na tretjem odstavku 182. člena ZDavP-2, ki se (v okviru postopka davčne izvršbe) nanaša na postopanje z ugovorom dolžnika, da so zarubljene premičnine last tretje osebe.

I. Upravno sodišče ni stvarno pristojno za odločanje o tožbi.

II. Zadeva se po pravnomočnosti tega sklepa odstopi v reševanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani.

Tožeča stranka je dne 11. 1. 2013 vložila tožbo pri naslovnem sodišču zaradi ugotovitve obstoja lastninske pravice. Tožeča stranka je bila namreč, kot sledi iz tožbe in priloženih listin, s sklepom Davčne uprave Republike Slovenije, Davčnega urada Ljubljana št. DT-42914-7265/2012-6 08-3111-06 z dne 14. 12. 2012 napotena, da v roku 8 dni od vročitve sklepa vloži tožbo zoper toženo stranko na ugotovitev lastninske pravice na premičninah, ki so predmet izvršbe.

Po vložitvi tožbe tožeča stranka sodišče opozorja, da je tožbo vložila na stvarno nepristojno sodišče s predlogom, da se sodišče izreče za stvarno nepristojno in zadevo odstopi stvarno pristojnemu Okrožnemu sodišču v Ljubljani.

Upravno sodišče ni stvarno pristojno za odločanje v zadevi.

Po določbah Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) Upravno sodišče odloča o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, o zakonitosti drugih posamičnih aktov in dejanj pa samo, če tako določa zakon, oziroma če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo. V konkretnem primeru ne gre za takšen primer. Tožeča stranka namreč s tožbo ne izpodbija upravnega akta, to je citiranega sklepa davčnega organa, temveč vlaga tožbo na ugotovitev lastninske pravice v skladu z napotkom iz sklepa, ta pa temelji na tretjem odstavku 182. člena Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2), ki se (v okviru postopka davčne izvršbe) nanaša na postopanje z ugovorom dolžnika,  da so zarubljene premičnine last tretje osebe. Posebnih določb o pristojnosti sodišča za odločanje o tožbi na ugotovitev lastninske pravice ZDavP-2 ne vsebuje. Veljajo torej splošna pravila o pristojnosti sodišč za sojenje v sporih o premoženjskopravnih zahtevkih. To pa pomeni, da je v konkretnem primeru z ozirom na s prošnjo tožnika smiselno zatrjevano vrednost spornega predmeta, in sedež tožene stranke (DURS, DU Ljubljana), v skladu z določbami Zakona o pravdnem postopku (ZPP) za odločanje o tožbi pristojno Okrožno sodišče v Ljubljani.

Zato je bilo potrebno na podlagi 19. in 23. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 odločiti tako, kot sledi iz izreka tega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep I U 1989/2012
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-02-22

upravni spor - nejasna vloga oziroma tožba - poziv k dopolnitvi - zavrženje vloge oziroma tožbe

Ker iz vloge tožnice ni bilo jasno razvidno, ali želi vložiti tožbo v upravnem sporu oziroma kaj na podlagi vloge od sodišča sploh pričakuje, je bila pozvana, naj v roku 15 dni vlogo dopolni tako, da sporoči, ali pomeni tožbo v upravnem sporu ali ne. Tožnica na poziv sodišča v danem roku ni odgovorila ter vloge (tožbe) ni dopolnila, zato jo je sodišče zavrglo kot neprimerno za obravnavanje.

Upravno sodišče Republike Slovenije je dne 31. 12. 2012 prejelo vlogo tožeče stranke, v kateri je navedla, da prosi za odpis davka. V vlogi je navajala svoje slabo socialno in finančno stanje. Priložila je tudi odločbo DURS, Davčnega urada Ljubljana št. DT 4292-14675/2012 208-3231-01 z dne 10. 8. 2012, s katero je bila zavrnjena njena vloga za odpis davčnega dolga iz naslova nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča, in odločbo Ministrstva za finance RS št. DT-499-31-302/2012-2 z dne 7. 11. 2012, s katero je bila pritožba zoper prvostopenjsko odločbo zavrnjena.

Ker iz vloge tožnice ni bilo jasno razvidno, ali želi vložiti tožbo v upravnem sporu zoper priloženi odločbi, oziroma ni bilo jasno, kaj na podlagi vloge od sodišča sploh pričakuje, jo je sodišče dne 11. 1. 2013, skladno z določbo prvega odstavka 108. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v povezavi s prvim odstavkom 22. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) pozvalo, da v roku 15 dni dopolni svojo vlogo tako, da sporoči, ali z njo vlaga tožbo v upravnem sporu, oziroma, da sodišču sporoči, ali vloga predstavlja tožbo v upravnem sporu ali ne. Navedlo je tudi relevantne določbe ZUS-1, ki določajo, kaj mora tožba v upravnem sporu vsebovati. Sodišče je tožnici določilo rok za dopolnitev tožbe in jo opozorilo, da bo tožbo zavrglo kot neprimerno za nadaljnjo obravnavo na podlagi petega odstavka 108. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1, če ne bo ravnala skladno z danimi napotki. Tožnica na poziv sodišča v odrejenem roku ni odgovorila. Prav tako vloge (tožbe) ni dopolnila glede na določbe 108. člena ZPP in glede na napotke sodišča. Ker tožnica tožbe ni dopolnila, je sodišče tožbo zavrglo kot neprimerno za obravnavo na podlagi petega odstavka 108. člena ZPP v povezavi z 22. členom ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep I U 462/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-09-10

Marjanca Faganel (preds.), Zdenka Štucin (poroč.), Bogdana

akt, ki se lahko izpodbija v upravnem sporu - opomin pred izvršbo - zavrženje tožbe

Sodišče je moralo tožbo zavreči, ker akta, ki ju tožnica izpodbija, nista upravna akta po določbah ZUS-1 in s tem akta, ki bi ju bilo dopustno izpodbijati v upravnem sporu. Predmet presoje v upravnem sporu pa tudi niso odločitve sodišč, sprejete v okviru izvrševanja sodne funkcije (3. člen ZUS-1).

Tožeča stranka vlaga tožbo v upravnem sporu zoper sklep Višjega sodišča v Ljubljani PRp 37/2013 z dne 5. 2. 2013 in opomin pred izvršbo, navedena v uvodu tega sklepa.

Sodišče je moralo tožbo zavreči, ker akta, ki ju tožnica izpodbija, nista upravna akta po določbah Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) in s tem akta, ki bi ju bilo dopustno izpodbijati v upravnem sporu.

V upravnem sporu odloča sodišče o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnice oziroma tožnika. Upravni akt po tem zakonu je upravna odločba in drug javnopravni, enostranski, oblastveni posamični akt, s katerim je organ odločil o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika, ki je lahko stranka v postopku izdaje akta (2. člen). Z izpodbijanim opominom pred izvršbo se o pravici, obveznosti ali pravni koristi tožeče stranke ne odloča, temveč je z njim le opozorjena na obveznost, ki izhaja iz izvršilnega naslova in pozvana k njeni prostovoljni izpolnitvi.

Predmet presoje v upravnem sporu pa tudi niso odločitve sodišč,  sprejete v okviru izvrševanja sodne funkcije (3. člen ZUS-1).

Ker je tožba po navedenem nedopustna, je sodišče zaradi pomanjkanja procesnih predpostavk  tožbo zavrglo na podlagi 4. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep I Up 57/2009, enako tudi I Up 411/2012
UPRS sodba I U 652/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-09-03

Marjanca Faganel (preds.), Zdenka Štucin (poroč.), Bogdana

odpis davčnega dolga - akontacija davka - akontacija dohodnine od dohodka iz kmetijstva

Na podlagi petega odstavka 101. člena ZDavP-2 davčni organ ne more odobriti odpisa, delnega odpisa, odloga ali obročnega plačevanja davka v skladu s tem členom za akontacije davka, če ni s tem zakonom drugače določeno. Ko gre za akontacijo dohodnine od dohodka iz kmetijstva, zakon izjeme od navedene določbe ne določa.

Z izpodbijano odločbo je Davčni urad Kranj v 1. točki izreka zahtevku tožnika za odpis davčnega dolga iz naslova NUSZ v znesku 173,56 EUR ugodil in dolg iz tega naslova v celoti odpisal, v 2. točki izreka pa zavrnil  njegov zahtevek za odpis davka iz kmetijstva v znesku 302,77 EUR, ker gre akontacije davka, ki jih po 101. členu Zakona o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDavP-2) ni možno odpisati.

Ministrstvo za finance je z odločbo št. DT 499-31-43/2013 z dne 14. 3. 2013 pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo. Odpis davčnega dolga je mogoč le, če ga zakon dovoljuje. Po petem odstavku 101. člena ZDavP-2 pa odpis dolga, ki predstavlja akontacijo davka (dohodnine), ni mogoč.

Tožnik se z odločitvijo ne strinja. Opisuje stanje nekdaj travniške parcele, ki jo je delno uničila reka Sava, delno pa črpanje gramoza, za kar ni prejel nobene odškodnine. Kljub izkoriščanju zemljišča sedaj prejema le pokojnino v višini 183 EUR.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev tožbe iz razlogov, razvidnih iz izpodbijane odločbe.

Po pregledu izpodbijane odločbe in upravnih spisov sodišče ugotavlja, da je odločitev pravilna in skladna z določbami ZDavP-2, na katere se sklicuje. Sodišče se strinja tudi z razlogi, s katerimi odločitev utemeljita davčni organ prve stopnje in pritožbeni organ. Nanje se zato sklicuje in jih ne ponavlja.

V zadevi ni sporno, da predpisani pogoji za odpis ali delni odpis davka iz kmetijstva niso izpolnjeni. Tako je bilo v obravnavanem primeru odločeno na podlagi petega odstavka 101. člena ZDavP-2, po katerem davčni organ ne more odobriti odpisa, delnega odpisa, odloga in obročnega plačevanja davka v skladu s tem členom za akontacije davka, če ni s tem zakonom drugače določeno. Ko gre za akontacijo dohodnine od dohodka iz kmetijstva, zakon izjeme od navedene določbe ne določa.

Tožniku je bil tako odpisan le davčni dolg (NUSZ), za katerega navedena zakonska omejitev ne velja. Nanjo je pri presoji zakonitosti izpodbijanega akta v celoti vezano tudi sodišče.

Navedbe tožnika, ki se nanašajo na stanje kmetijskih zemljišč, pa glede na zakonsko ureditev ne morejo vplivati na odločitev o odpisu davka.

Iz navedenih razlogov je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

Sodišče je v zadevi odločalo brez glavne obravnave, ker dejstva, ki so pomembna za odločitev v zadevi, med strankama niso sporna (prvi odstavek 59. člena ZUS-1).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep I U 234/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-04-24

upravni spor - rok za vložitev tožbe v upravnem sporu - zavrženje tožbe

Tožbo v upravnem sporu je treba vložiti v 30 dneh od vročitve upravnega akta, s katerim je bil končan postopek. Prepozno vloženo tožbo mora sodišče s sklepom zavreči.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Tožnik je 5. 2. 2013 priporočeno po pošti vložil tožbo v upravnem sporu zoper uvodoma navedene odločbe Davčne uprave Republike Slovenije, Davčnega urada Velenje, izdane v zadevah odmere prispevkov za socialno varnost za obdobje od novembra 2010 do novembra 2011. Predlagal je, da se izpodbijane odločbe odpravijo, oziroma podredno, da se odločbe odpravijo in zadeva vrne pristojnemu organu v ponovni postopek, uveljavljal pa je tudi povrnitev stroškov postopka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

S pritožbami zoper izpodbijane odločbe namreč tožnik ni uspel, saj je Ministrstvo za finance s sklepom in odločbo št. DT-499-22-312/2012-2 z dne 18. 2. 2012 sklenilo, da se postopki v pritožbenih zadevah zoper izpodbijane prvostopenjske odločbe združijo v en sam postopek, ter nato odločilo, da se pritožba zavrne, in ob tem ugotovilo še, da stroški postopka niso bili priglašeni.

Toženka je hkrati z odgovorom na tožbo sodišču predložila upravne spise zadeve.

Tožbo je bilo treba zavreči kot prepozno.

Po določbi prvega odstavka 28. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) je treba tožbo vložiti v 30 dneh od vročitve upravnega akta, s katerim je bil končan postopek.

Kot je razvidno iz poštne vročilnice v upravnih spisih, je bila v 2. točki te obrazložitve navedena odločba Ministrstva za finance, s katero je bil končan postopek upravnega odločanja v zadevi, tožniku vročena 3. januarja 2013.

30-dnevni rok za vložitev tožbe (na katerega je bil tožnik opozorjen v pravnem pouku drugostopenjske odločbe) je tako začel teči 4. januarja 2013 in je, ker je bila 2. februarja 2013 sobota, potekel v ponedeljek, 4. februarja 2013. Tožnik pa je tožbo vložil šele naslednji dan, 5. februarja 2013, s tega dne priporočeno po pošti oddano poštno pošiljko. To pomeni, da je tožbo vložil po poteku zakonsko določenega roka.

Če je tožba vložena prepozno, jo mora sodišče po določbi 2. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 s sklepom zavreči. Sodišče je zato odločilo, kot izhaja iz I. točke izreka sklepa.

Odločitev o zavrženju pomeni, da tožbe ni mogoče obravnavati po vsebini, ker za to niso izpolnjeni z zakonom določeni pogoji. Na zakon pa je sodišče vezano.

Odločitev o stroških postopka (II. točka izreka sklepa) temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri v primeru, če sodišče tožbo zavrže, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep I U 1875/2012
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-04-19

upravni spor - pravnomočna odločba o isti zadevi - res iudicata - zavrženje tožbe

Procesna predpostavka za meritorno odločanje o tožbi, vloženi 15. 12. 2012, ni podana. V upravnem sporu med istima strankama in glede istega predmeta – zahtevka za nepovratna gotovinska in kreditna sredstva ter vrednostne papirje, je bila že izdana pravnomočna sodba po tožbi, vloženi 9. 10. 2012. Zato je  sodišče tožbo, vloženo 15. 12. 2012, zavrglo na podlagi 8. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1.

Tožnik je 15. 12. 2012 vložil tožbo, s katero je izpodbijal odločbo Ministrstva za infrastrukturo in prostor (v nadaljevanju upravni organ) št. 35203-8/2012-01031334-jv z dne 21. 11.  2012. Z navedeno odločbo je  upravni organ zavrnil tožnikovo zahtevo za izdajo odločbe o nepovratnih gotovinskih in kreditnih sredstvih ter vrednostnih papirjev, ki jo je podal kot uporabnik hišniškega stanovanja. To tožbo vodi sodišče pod opr. št. I U 1875/2012.

V isti zadevi – zaradi uveljavljanja pravic iz bivših hišniških stanovanj po 175.a členu Stanovanjskega zakona je tožnik 9. 10. 2012 pri tuk. sodišču vložil tožbo zaradi molka, ker upravni organ o njegovem zahtevku ni odločil, po izdaji odločbe št. 35203-8/2012-01031334-jv z dne 21. 11. 2012 pa je tožbo zaradi molka z izjavo z dne 11. 3. 2013 razširil na izdano odločbo To tožbo sodišče vodi pod opr. št. I U 1492/2012.

O tožbi, ki jo sodišče vodi pod opr. št. I U 1492/2012, je bilo odločeno s sodbo z dne 4. 4. 2013. Sodišče je tožbi ugodilo, odločbo. št. 35203-8/2012-01031334-jv z dne 21. 11. 2012 je odpravilo in zadevo vrnilo upravnemu organu v ponovni postopek. Sodba je postala pravnomočna dne 4. 4. 2013.

Zakon o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) v 8. točki prvega odstavka 36. člena določa, da sodišče tožbo zavrže, če je bila o isti zadevi v upravnem sporu že izdana pravnomočna odločba.

Glede na navedeno sodišče ugotavlja, da procesna predpostavka za meritorno odločanje o tožbi, vloženi 15. 12. 2012 (upravni spor I U 1875/2012), ni podana. V upravnem sporu med istima strankama – tožnikom in Ministrstvom za infrastrukturo in prostor, in glede istega predmeta – zahtevka za nepovratna gotovinska in kreditna sredstva ter vrednostne papirje, je bila že izdana pravnomočna sodba po tožbi, vloženi 9. 10. 2012 (upravni spor I U 1492/2012).

Sodišče je tožbo, vloženo 15. 12. 2012, zavrglo na podlagi 8. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1. Odločitev o zavrženju tožbe vključuje tudi odločitev o stroškovnem zahtevku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep I U 260/2014
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2014-05-21

upravni spor - umik tožbe - ustavitev postopka

Tožnik je 20. 5. 2014 sodišču poslal dopis, da tožbo umika, zato je sodišče postopek s sklepom ustavilo.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Tožnik je vložil tožbo zoper v uvodu sklepa citirano odločbo iz razloga po 2. točki prvega odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Sodišču je predlagal, da tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi ter vrne zadevo organu v ponovno odločanje, toženki pa naloži povrnitev stroškov postopka.

2. Tožnik je 20. 5. 2014 sodišču poslal dopis (ki ga je sodišče prejelo 21. 5. 2014), da tožbo umika.

3. Po 34. členu ZUS-1 tožnik umakne tožbo brez privolitve toženca do pravnomočne odločbe. Če se tožba umakne, sodišče postopek s sklepom ustavi.

4. Glede na zgoraj navedeno je sodišče odločilo, kot izhaja iz 1. točke izreka tega sklepa.

5. Odločitev o stroškovnem zahtevku tožnika je sodišče sprejelo na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.