UPRS sodba I U 1767/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-12-03

Zdenka Štucin (preds.),Marjanca Faganel (poroč.),

brezplačna pravna pomoč - pogoji za dodelitev brezplačne pravne pomoči - finančni pogoj - premoženje prosilca - primerno stanovanje - uporabna površina - neto tlorisna površina

Pri razliki v kvadraturi med uporabno in neto tlorisno površino stanovanja oziroma dela stavbe gre za druge individualno odmerjene prostore, ki pripadajo stanovanju in ki jih kot takšnih po presoji sodišča ni mogoče obravnavati samostojno in tudi ne vrednotiti posebej, to je, ločeno od stanovanja, ki mu ti prostori pripadajo, kot je to storil pristojni organ v izpodbijani odločbi. Kot premoženje, ki se po 24. členu ZSVarPre ne upošteva, je namreč razumeti stanovanje kot celoto, vključno s pomožnimi prostori, medtem ko se v skladu z drugim odstavkom istega člena kot premoženje lahko upošteva le razlika v vrednosti, ki nastane v primeru, kadar je uporabna površina stanovanja prosilca večja od uporabne površine primernega stanovanja.

Tožbi se ugodi. Odločba Podpredsednice Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Bpp 2672/2013 z dne 17. 10. 2013 se odpravi in zadeva vrne pristojnemu organu v ponovni postopek.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 15 dni povrniti stroške postopka v znesku 427 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka paricijskega roka do plačila.

Pristojni organ za brezplačno pravno pomoč je z izpodbijano odločbo zavrnil prošnjo tožnice za dodelitev redne brezplačne pravne pomoči z dne 23. 9. 2013 za pravno svetovanje in zastopanje pred sodišči I. in II. stopnje v pravdnem postopku v zvezi z vložitvijo tožbe na izselitev.

Iz obrazložitve izpodbijane odločbe sledi, da je pristojni organ na podlagi prošnje tožnice in podatkov, ki jih je pridobil uradoma, na podlagi z določb 11. člena Zakona o brezplačni pravni pomoči (v nadaljevanju ZBPP) ugotavljal finančni položaj tožnice, ki se v skladu z določbami 12. člena ZBPP ugotavlja glede na njene dohodke in prejemke oziroma dohodke in prejemke njene družine ter glede na premoženje, ki ga ima tožnica in njena družina. Pri tem je na podlagi podatkov Geodetske uprave RS (v nadaljevanju GURS) ugotovil, da je tožnica do deleža 11/24 lastnica nepremičnine, št. stavbe 1671, št. dela stavbe 1, k.o. ..., ki v naravi predstavlja stanovanje na naslovu ..., kjer tožnica s svojo družino živi. Vrednost stanovanja po podatkih GURS znaša 147.798,00 EUR in obsega 73,50 m2 uporabne površine ter 148,50 m2 neto tlorisne površine. Tožnica je v prošnji navedla, da na navedenem naslovu živi skupaj s hčerko Niko Vene, zato je pristojni organ tožničino gospodinjstvo štel za dvočlansko. V konkretnem primeru je največja površina primernega stanovanja, ki se v skladu z določbami Zakona o socialno varstvenih prejemkih (v nadaljevanju ZSVarPre) ne upošteva kot premoženje prosilke in njene družine, 90 m2. Ker je uporabna površina stanovanja (73,50 m2) manjša od velikosti primernega stanovanja, pristojni organ razlike med posplošeno tržno vrednostjo tega stanovanja in vrednostjo primernega stanovanja, ni upošteval. Pač pa iz podatkov GURS izhaja, da ima omenjena stanovanjska stavba 148,50 m2 neto tlorisne površine, ki po določbah 24. člena ZSVarPre iz premoženja ni izvzeta. Zato je razliko med neto tlorisno površino stavbe in površino, ki predstavlja primerno velikost stanovanja, pristojni organ upošteval kot premoženje tožnice in njene družine. V konkretnem primeru razlika znaša 58,50 m2, kar pomeni, da presežek kvadrature glede na vrednost nepremičnine (147.798,00 EUR) znaša 58.223,45 EUR, od česar z upoštevanjem lastniškega deleža tožnice nanjo pripade premoženje v višini 26.685,75 EUR, s tem pa izključuje pravico do brezplačne pravne pomoči (v nadaljevanju BPP), saj vrednost premoženja presega višino mejnega zneska 13.780,00 EUR iz petega odstavka 152. člena ZUJF. In ker tožnica že z vrednostjo nepremičnega premoženja presega mejo za odobritev BPP, se pristojni organ v presojo vrednosti drugega premoženja oziroma v presojo višine lastnega dohodka tožnice in njene družine ni spuščal.

Tožnica se z izpodbijano odločbo ne strinja in predlaga njeno odpravo ter povrnitev stroškov postopka. V tožbi navaja, da gre v primeru tožničinega deleža na nepremičnini za dvosobno stanovanje, v katerem živi tožnica z mladoletno hčerko. Drugega premoženja tožnica nima, niti ni zaposlena in ne prejema nobenega nadomestila. Sklicevanje na standard stanovanjske površine iz Pravilnika o dodeljevanju neprofitnih stanovanj za dvočlansko gospodinjstvo je v konkretnem primeru neprimerno, saj je potrebno upoštevati, da namerava tožeča stranka vložiti tožbo za izselitev partnerja, s katerim je v razveznem postopku. Tožba je bila vložena že 29. 11. 2012, vendar do sedaj sodišče še ni razpisalo obravnave. Zato v stanovanju še vedno živijo tri osebe, od tega je ena nasilna, to je zaenkrat še zakonski partner, za katerega tožeča stranka zahteva, da se izseli. Tudi sicer 75 m2 stanovanja ne predstavlja razkošja in če se zahteva, da se stanovanje proda, država dejansko ne nudi več BPP, le da tega ne objavi. ZBPP tako velja le formalno, pogoje pa sodišče sproti prilagaja na način, da jim več nihče ne more zadostiti.

Tožena stranka je na poziv sodišča posredovala upravne spise, na tožbo pa ni odgovorila.

Iz podatkov, ki so v spisih, sledi, da je tožeča stranka  v prošnji kot družinskega člana navedla samo hčerko A.A. Drugače izhaja iz podatkov, zbranih uradoma, in po katerih živi skupaj s tožnico in hčerko tudi tožničin mož. Vendar ostaja ta okoliščina neraziskana, tako kot ostaja neraziskana tudi vsebina tožbe na izselitev, za katero je zaprošena BPP in za katero tožeča stranka v tožbi trdi, da se nanaša prav na izselitev partnerja, s katerim je v razveznem postopku. Dejansko stanje glede števila družinskih članov torej ni ugotovljeno v celoti, čeprav je pomembno tako pri ugotavljanju velikosti oziroma vrednosti premoženja, kot tudi pri ugotavljanju velikosti primernega stanovanja, in nenazadnje tudi za morebitno odločanje o tem, ali so podatki, ki jih je dala tožnica o svojem premoženjskem stanju in o premoženjskem stanju svoje družine, (ne)resnični. Dejansko stanje je torej nepopolno ugotovljeno v bistvenem, zato je potrebno izpodbijano odločbo odpraviti in zadevo vrniti v ponovni postopek že iz tega razloga.

Poleg tega pa sodišče meni, da tudi način izračuna vrednosti tožničinega premoženja ni pravilen. Pri tem se pristojni organ sicer pravilno sklicuje na določbe 24. člena ZSVarPre, vendar pa teh določb po presoji sodišča ne uporabi pravilno, tako kot po presoji sodišča tudi ne upošteva pravilno podatkov Katastra stavb, ki se nahajajo v upravnih spisih in so dejanska podlaga za odločitev. Pri neto tlorisni površini 148,50 m2 namreč ne gre za neto tlorisno površino stavbe, kot se navaja v odločbi, temveč za neto tlorisno površino dela stavbe, to je stanovanja (v samostoječi stavbi z dvema stanovanjema), ki ga zaseda tožnica s svojo družino, in pri kateri so, za razliko od uporabne površine (dela stavbe), ki se upošteva pri ugotavljanju velikosti primernega stanovanja, vključeni vsi pomožni prostori. Pri razliki v kvadraturi med uporabno in neto tlorisno površino stanovanja oziroma dela stavbe gre torej za druge individualno odmerjene prostore, ki pripadajo stanovanju in ki jih kot takšnih po presoji sodišča ni mogoče obravnavati samostojno in tudi ne vrednotiti posebej, to je, ločeno od stanovanja, ki mu ti prostori pripadajo, kot je to storil pristojni organ v izpodbijani odločbi. Kot premoženje, ki se po 24. členu ZSVarPre ne upošteva, je namreč razumeti stanovanje kot celoto, vključno s pomožnimi prostori, medtem ko se v skladu z drugim odstavkom istega člena kot premoženje lahko upošteva le razlika v vrednosti, ki nastane v primeru, kadar je  uporabna površina stanovanja prosilca večja od uporabne površine primernega stanovanja.

Sodišče je zato tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo na podlagi 2. in 4. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) odpravilo ter zadevo vrnilo pristojnemu organu za BPP v ponovni postopek.

O stroških postopka je, ob upoštevanju DDV, odločeno na podlagi tretjega odstavka 25.  člena ZUS-1 ter drugega odstavka 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu.

Sodišče je odločilo brez glavne obravnave na podlagi 1. alinee drugega odstavka 59. člena ZUS-1, ker je bilo že na podlagi tožbe, izpodbijane odločbe in upravnih spisov očitno, da je treba tožbi ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.