UPRS sodba III U 234/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-10-08

Igor Lučovnik (preds.), Nevenka Zajc (poroč.), Andrej Orel

tujec - nezakonito prebivanje v RS - odstranitev tujca iz države - pravica do družinskega življenja

Tožnik je v državo vstopil izven mejnega prehoda, zato je policija ob kontroli dne 5. 12. 2011 ugotovila, da je zaradi nezakonitega prebivanja storil prekršek po drugem odstavku 145. člena ZTuj-2, za kar mu je bil izdan plačilni nalog za globo v znesku 800 EUR. Navedena dejstva pa že predstavljajo dejansko podlago za izdajo odločbe o vrnitvi.

Ob ugotovitvi, da tožnik zavestno ne spoštuje pravnega reda RS in niti pravnega reda EU, ter ob dejstvu, da ni izkazal, da dejansko prispeva k preživljanju mladoletnih otrok ter tudi ne dejstev, ki bi kazala na vrsto in resnost težav, s katerimi bi se v primeru njegovega odhoda iz RS morala soočiti žena in mladoletni sin, sodišče ocenjuje, da v konkretnem primeru z izpodbijanim ukrepom ni bilo prekomerno poseženo v tožnikovo pravico do družinskega življenja.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Policijska postaja za izravnalne ukrepe Nova Gorica (v nadaljevanju upravni organ prve stopnje) je tožniku-državljanu Kosova z izpodbijano odločbo določila 30-dnevni rok za prostovoljno vrnitev. Rok začne teči z dnem dokončnosti odločbe (prvi odstavek izreka). Tožniku pa je kot kraj bivanja, do odhoda iz Republike Slovenije, določila na naslovu ... (drugi odstavek izreka).

V obrazložitvi upravni organ prve stopnje ugotavlja, da je tožnik nedovoljeno vstopil v Republiko Slovenijo dne 20. 11. 2011, izven mejnega prehoda in da je zato ravnal v nasprotju s Konvencijo o izvajanju Schengenskega sporazuma držav pogodbenic konvencije, saj mu je bil s strani švicarskih varnostnih organov izrečen tudi ukrep prepovedi vstopa na Schengensko območje z veljavnostjo do 30. 5. 2014. Ker tožnik po vstopu nezakonito prebiva v Republiki Sloveniji, na naslovu ..., kjer živita njegova žena in sin, mu je bila za prekršek po 2. alinei drugega odstavka 145. člena ZTuj-2, izrečena globa in vročen plačilni nalog št. 99936283.

Na podlagi ugotovitve, da je tožnik do prijetja prebival v Republiki Sloveniji nezakonito, je upravni organ prve stopnje ob upoštevanju milejših okoliščin iz 68. člena ZTuj-2 tožniku določil 30-dnevni rok za prostovoljno vrnitev in odločil, da mora do odhoda bivati na naslovu ...

V nadaljevanju obrazložitve je bil tožnik opozorjen na posledice, če države po roku ne bo zapustil in na pravice, v zvezi s podaljšanjem roka za prostovoljno vrnitev

Ministrstvo za notranje zadeve je z odločbo navedeno v uvodu te sodbe zavrnilo tožnikovo pritožbo zoper izpodbijano odločbo. V obrazložitvi, po povzemanju ugotovitev upravnega organa prve stopnje in tožnikovih navedb v pritožbi, tožniku pojasnjuje, da odprt upravni spor, ki se vodi pod opr. št. III U 150/2011 zaradi zavrnitve izdaje dovoljenja za začasno prebivanje družinskega člana slovenskega državljana, ne predstavlja nobenega od taksativno naštetih pogojev, zaradi katerih odstranitev tujca iz Republike Slovenije ne bi bila dovoljenja. Zato je izpodbijana odločitev o vrnitvi, z izrečenim 30-dnevnim rokom za vrnitev, pravilna in zakonita (tretji odstavek 60. člena ZTuj-2). Tožniku je bil določen maksimalno zakonsko možen rok (prvi odstavek 67. člena ZTuj-2).

Tožnik s tožbo izpodbija v točki 1. obrazložitve navedeno odločitev upravnega organa prve stopnje zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Zatrjuje, da upravni organ prve stopnje, ki tožniku očita kršitev 60. člena ZTuj-2, in niti pritožbeni organ nista navedla natančno kateri odstavek oz. alineo citiranega člena je tožnik kršil. Smiselno pa izhaja, da naj bi kršil 1. alineo prvega odstavka 60. člena ZTuj-2, saj navaja, da je nedovoljeno vstopil v Republiko Slovenijo. Prav tako v obrazložitvi izpodbijane odločbe niso navedene konkretne določbe Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne  14. 6. 1985.

Obema organoma očita, da pri odločanju nista upoštevala prava EU (Direktiva 64/221/EGS v zvezi s sodbo Sodišča Evropske skupnosti (SES) C-503/03 z dne 31. 1. 2006) po kateri se družinskemu članu državljana EU vstop na ozemlje članice prepreči le, če taka oseba predstavlja resnično in dovolj hudo grožnjo, ki prizadene ključni družbeni interes. S tem v zvezi se sklicuje tudi na sodno prakso Sodišča evropske skupnosti (sodba v zadevi Rutili 36/75 z dne 28. 10. 1975 in Boucheran 30/70 z dne 27. 10. 1977 in že navedeno sodbo v zadevi C-503/03) in sodbo Upravnega sodišča RS  U 1083/09 z dne 21. 10. 2009. Upravni organ prve stopnje, ki se v izpodbijani odločbi sklicuje le na prepoved vstopa na Schengensko območje, dejstva, ali tožnik predstavlja resnično in dovolj hudo grožnjo, ki bi lahko prizadela ključni družbeni interes, sploh ni ugotavljal. Zato se tudi na ukrep prepovedi vstopa, po mnenju tožnika ne bi smel sklicevati. Navedbe obeh upravnih organov, da je tožnik nedovoljeno vstopil v RS so prav zato neutemeljene.

V nadaljevanju navaja, da izpodbijana odločitev o vrnitvi, zgolj zaradi neveljavne potne listine, kljub obstoju družinske skupnosti, brez zelo tehtnih razlogov, pomeni prekomeren poseg v pravico do družinskega življenja, ki je zagotovljena v Ustavi RS (tretji odstavek 53. člena) in z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah (prvi in drugi odstavek 8. člena). Navaja, da bi si namreč veljavno potno listino lahko pridobil s prošnjo na Ministrstvo za notranje zadeve na Kosovu.

V zvezi z dovoljenjem za prebivanje v Republiki Sloveniji, opisuje družinske razmere in sorodstvene vezi v Republiki Sloveniji, zaradi katerih bi mu bila z izpodbijano odločbo in morebitno odstranitvijo iz države, onemogočena pravica do zasebnega in družinskega življenja. Zatrjuje, da žena in otrok na Kosovo ne moreta. Pojasnjuje tudi, da je za izdajo prvega dovoljenja za začasno prebivanje že večkrat zaprosil (že od leta 2003) in da je v zvezi z njegovo zadnjo prošnjo bil sprožen upravni spor (III U 150/2011), ki pa še ni zaključen.

Glede na navedeno sodišču predlaga naj, po izvedbi dokazov, ki jih v tožbi predlaga, obe odločbi odpravi in zadevo vrne v ponoven postopek ter toženi stranki naloži vračilo stroškov tega postopka.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo povzema podatke navedene že v izpodbijani odločbi, na podlagi katerih so policisti nesporno ugotovili, da je tožnik nezakonito prebival v Republiki Sloveniji. Zato je bila izdana odločba o vrnitvi, z rokom 30 dni določenim za prostovoljno vrnitev. Tožena stranka meni, da do sedaj v odločbah ugotovljene okoliščine in dejstva, kažejo na to, da se tožnik ne podreja pravnemu redu RS. Zato zavrača tožbene očitke kot nekorektne in sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Tožnik v prvi pripravljalni vlogi prereka navedbe tožene stranke in ponavlja tožbene navedbe.

Sodišče je o utemeljenosti tožbe zoper izpodbijano odločbo že odločilo s sodbo opr. št. III U 67/2012-24 z dne 9. novembra 2012, ki pa je bila s sklepom Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. X Ips 487/2012 z dne 9. julija 2013, s katerim je bilo reviziji ugodeno, razveljavljena.

Tožba ni utemeljena iz naslednjih razlogov:

Pogoje in način vstopa, zapustitve in bivanja tujcev v Republiki Sloveniji od 27. 10. 2011 ureja Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2), ki vsebinsko povzema v 1. členu navedene direktive in sklepe Evropske unije, med njimi tudi Direktivo 1004/38/ES, na katero se sklicuje tožnik. Določbe navedenega zakona se uporabljajo za vse tujce, če ni z zakonom drugače določeno (prvi odstavek 3. člena ZTuj-2). Vsak tujec mora med bivanjem v Republiki Sloveniji spoštovati Ustavo, zakone in druge splošne akte (drugi odstavek 4. člena). Za vstop in bivanje v Republiki Sloveniji mora imeti tujec, razen če z zakonom ali mednarodno pogodbo ni drugače določeno, veljavno potno listino, poleg nje pa tudi vizum ali dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdal pristojni organ RS ali pristojni organ države pogodbenice Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, z dne 14. junija 1985, če ni z zakonom ali mednarodno pogodbo drugače določeno (7. in 8. člen). Šteje se, da je tujec nedovoljeno vstopil v Republiko Slovenijo med drugim tudi, če vstopi na notranji meji v nasprotju s 7. in 8. členom tega zakona. Tujec lahko vstopi v RS in biva v RS toliko časa, kolikor mu je dovoljeno z vizumom, dovoljenjem za prebivanje, sklepom Vlade RS, zakonom ali mednarodno pogodbo (prvi odstavek 14. člena). V V. Poglavju ZTuj-2 „Zapustitev države in odpoved prebivanja“, pa je v 60. členu opredeljeno kot nezakonito prebivanje tujca v RS med drugim tudi, če je nezakonito vstopil (1. alinea prvega odstavka) in če nima dovoljenja za prebivanje ali je dovoljenje prenehalo veljati (3. alinea prvega odstavka). V tretjem odstavku 60. člena, ki določa, da mora tujec zapustiti državo v roku, ki mu je postavljen,so navedeni kriteriji, ki se upoštevajo pri določanju roka. V členu 61. ZTuj-2 pa je urejena odpoved prebivanja tujcu, ki ima v RS dovoljenje za stalno prebivanje.

Odločbo o vrnitvi izda policija tudi tujcu, ki nezakonito prebiva v RS (prvi odstavek 64. člena ZTuj-2), po končanem postopku o prekršku zaradi kršitve 2. ali 3. alinee prvega odstavka 60. člena ZTuj-2. Po drugem odstavku 145. člena ZTuj-2, se z globo od 800 do 1200 EUR kaznuje za prekršek tujec, če prebiva v RS v nasprotju z namenom, za katerega mu je bilo izdano dovoljenje za prebivanje (peti odstavek 35. člena tega zakona), če nezakonito prebiva v RS (60. člen tega zakona).

V zadevi ni sporno dejstvo, da je tožnik vstopil v Republiko Slovenijo izven mejnega prehoda dne 20. 11. 2011, da je policija ob policijski kontroli dne 5. 12. 2011 ugotovila, da je tožnik zaradi nezakonitega prebivanja na naslovu ..., storil prekršek po drugem odstavku 145. člena ZTuj-2, za kar mu je bil izdan plačilni nalog za globo v znesku 800 EUR. Navedena dejstva ugotavljata tudi oba upravna organa v obrazložitvah obeh odločb, in izhajajo iz podatkov v predloženih spisih. Prav navedena dejstva pa po presoji sodišča že predstavljajo dejansko podlago za izdajo odločbe o vrnitvi (64. člen ZTuj-1) po končanem postopku o prekršku zaradi kršitve 3. alinee prvega odstavka 60. člena ZTuj-2 (65. člen ZZuj-2).

V skladu s stališčem Vrhovnega sodišča RS navedenem v sklepu X Ips 487/2012 v točkah 12., 13., 14., 15., 16. in 17. obrazložitve, je sodišče pri ponovnem odločanju upoštevalo tudi okoliščine v zvezi s pravico do družinskega življenja, ki jih zaradi nepravilne uporabe materialnega prava, pri prvem odločanju ni upoštevalo. Pri presoji tožnikove ustavne pravice do družinskega življenja (53., 54. in 56. člen Ustave RS) je sodišče upoštevalo tudi stališča Ustavnega sodišča RS sprejeta v ustavno sodni presoji, merila oz. kriterije, ki jih je v sodni praksi izoblikovalo ESČP (pri presoji kršitve pravice do zasebnega in družinskega življenja, ki so ključna za presojo "nujnosti v demokratični družbi" in "sorazmernosti z zasledovalnim ciljem") in tudi smernice, ki izhajajo iz pravnega reda EU.

Tožnik je kot izhaja iz izpodbijane odločbe in podatkov v upravnih spisih v Republiko Slovenijo vstopil kljub izrečenemu ukrepu "Prepoved vstopa na Schengensko območje" z veljavnostjo do 30. 5. 2014, brez veljavne potne listine in tu živi še vedno nezakonito. Iz podatkov v vpisniku tega sodišča pa je razvidno, da je postala sodba III U 150/2011-9 z dne 20. aprila 2012, s katero je bila zavrnjena tožnikova tožba zoper odločbo Upravne enote Ljubljana z dne 3. 9. 2009, s katero je bilo zavrnjeno dovoljenje za začasno prebivanje tožnika kot družinskega člana slovenskega državljana in s katero je bilo odločeno tudi, da mora tožnik v roku 15 dni od dokončnosti odločbe zapustiti Slovenijo, pravnomočna dne 20. 4. 2012. Ob upoštevanju navedenih dejstev sodišče ugotavlja, da tožnik zavestno ne spoštuje pravnega reda RS in niti pravnega reda EU.

Iz podatkov v priloženih upravnih spisih, ki so navedeni tudi v izpodbijani odločbi izhaja, da se je tožnik s sedanjo ženo A.A. poročil leta 2007 in da z njo in 5 letnim sinom prebiva v Sloveniji ter da za prebivanje v RS kljub večkratnim vlogam za ureditev prebivanja, dovoljenja ni pridobil. Tožnik sicer zatrjuje, da ima v Sloveniji poleg sina, še otroka iz prvega zakona, za katerega je dolžan plačevati preživnino, vendar iz tožbenih navedb in niti iz podatkov v spisih ne izhaja, da tožnik dejansko prispeva k preživljanju mladoletnih otrok. V upravnih spisih tudi ni podatkov o dejstvih in okoliščinah, ki bi kazale na učinkovitost izvrševanja družinskega življenja. V pavšalnih navedbah tožnika, za katere sicer predlaga dokaze, pa takšna dejstva in okoliščine niso navedene kot tudi ne dejstva, ki bi kazala na vrsto in resnost težav, s katerimi bi se v primeru odhoda tožnika iz Slovenije morala soočiti tožnikova žena in mladoletni sin.

Po presoji dejstev navedenih v točkah 19. in 20. te obrazložitve, sodišče ocenjuje, da v konkretnem primeru z izpodbijanim ukrepom ni bilo prekomerno poseženo v tožnikovo pravico do zasebnega življenja.

Iz navedenih razlogov je sodišče na podlagi dejanskega stanja ugotovljenega v postopku izdaje izpodbijane odločbe, brez izvajanja dokazov, presodilo, da je le-ta pravilna in na zakonu utemeljena. Zato je tožbo kot neutemeljeno zavrnilo po 3.alinei drugega odstavka 63. člena ZUS-1.

Izrek o stroških temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.