UPRS sodba I U 723/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-05-15

mag. Darinka Dekleva Marguč (preds.), mag. Damjan Gantar (poroč.), dr. Boštjan Zalar

tujec - dovolitev zadrževanja - podaljšanje dovoljenja - pravice tujca, ki mu je dovoljeno zadrževanje

Tožniku gibanje od januarja 2012 dalje ni več omejeno, zaradi tega ni mogoče določiti plačila stroškov nastanitve s strani Centra za tujce v socialnovarstvenem zavodu, saj to velja le za tujce, ki jim je gibanje omejeno po 76. členu ZTuj-2. Tistim tujcem pa, ki jim je dovoljeno zadrževanje, pripadajo pravice iz 75. člena ZTuj-2. ZTuj-2 namreč povsem jasno razmejuje posebno ureditev in tudi obseg pravic za tiste tujce, ki jim je omejeno gibanje po 76. členu ZTuj-2, in za tiste, ki jim je dovoljeno zadrževanje po 73. členu Ztuj-2.

1. Prvostopenjski organ je z izpodbijano odločbo v ponovljenem postopku odločil, da se odločba o podaljšanju dovolitve zadrževanja, ki jo je izdalo Ministrstvo za notranje zadeve, Policija, Uprava informirane policije, Center za tujce, št. 2253-15/2012/39 (216-07) z dne 12. 6. 2012 spremeni v 3. točki izreka tako, da se glasi: Pravico do nujnega zdravstvenega varstva v času zadrževanja v Republiki Sloveniji od 13. 6. 2012 do 12. 12. 2012 tožnik uresničuje v vseh ambulantah nujne medicinske pomoči v Republiki Sloveniji. Pravico do osnovne oskrbe uresničuje preko Centra za tujce Postojna, ki zagotovi sredstva v višini 260,00 EUR mesečno, razen v primeru, kadar se ga zaradi nujnega zdravljenja sprejme v ustrezno bolnišnično oskrbo, kjer ima zagotovljeno osnovno oskrbo. V obrazložitvi odločbe navaja, da je prvostopenjski organ ugodil prošnji tožnika in mu podaljšal dovolitev zadrževanja v Republiki Sloveniji od 13. 6. 2012 do 12. 12. 2012. V 3. točki izreka je sprva določil, da ima tožnik pravico do zdravstvenega varstva in osnovne oskrbe, ki jo lahko uresničuje preko Centra za tujce ter da višina osnovne oskrbe znaša 260,00 EUR mesečno, pravico do nujnega zdravstvenega varstva pa uresničuje na urgenci ali Centru za tujce, kjer se tudi dogovarja za specialistične preglede. Upravno sodišče je nato odločbo v tem delu odpravilo in vrnilo zadevo prvostopenjskemu organu v ponovni postopek. Nadalje prvostopenjski organ navaja, da je zakonodajalec obseg pravic tujcev, ki jim je dovoljeno zadrževanje, opredelil z določili prvega in drugega odstavka 75. člena Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2). Tako ima na podlagi prvega odstavka 75. člena ZTuj-2 tujec, kateremu je dovoljeno zadrževanje, pravico do nujnega zdravstvenega varstva v skladu z zakonom, ki ureja zdravstveno varstvo in zdravstveno zavarovanje, osnovne oskrbe, šoloobvezni mladoletni tujci pa tudi pravico do osnovnega šolstva. Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju v 14. alineji prvega odstavka 7. člena med drugim določa, da Republika Slovenija iz proračuna zagotavlja sredstva za nujno zdravljenje oseb neznanega prebivališča, tujcev iz držav, s katerimi niso sklenjene mednarodne pogodbe ter tujcev in državljanov RS s stalnim prebivališčem v tujini, ki začasno prebivajo v RS ali so na poti skozi RS in zanje ni bilo mogoče zagotoviti plačila zdravstvenih storitev. Isti zakon v drugem odstavku 25. člena tudi določa, da nujno zdravljenje obsega neodložljive zdravstvene storitve oživljanja, ohranitve življenja in preprečitve poslabšanja zdravstvenega stanja obolelega ali poškodovanega. Pravilnik o službi nujne medicinske pomoči pa določa, da je služba nujne medicinske pomoči organizirana za zagotavljanje neprekinjene nujne medicinske pomoči in nujnih prevozov poškodovanih in obolelih oseb na območju Republike Slovenije. Ta pravilnik v 19. členu določa, da enote nujne medicinske pomoči uporabljajo enotne oznake z napisom nujna medicinska pomoč. Stranka lahko pravico do nujnega zdravstvenega varstva uresničuje v vseh ambulantah javnih zdravstvenih zavodov, ki so označeni z napisom nujna medicinska pomoč. Na podlagi določbe drugega odstavka 75. člena ZTuj-2 je pravica do osnovne oskrbe iz prvega odstavka tega člena pravica do izplačila denarne pomoči v višini in na način, kot ga za izplačilo denarne socialne pomoči določa zakon, ki ureja socialno varstvene prejemke. Sredstva za izplačilo denarne pomoči zagotavlja center. Zakon o dodatnih interventnih ukrepih za leto 2012 v prvem odstavku 4. člena določa, da znaša osnovni znesek minimalnega dohodka od 1. 1. 2012 do 31. 12. 2012 260,00 EUR. Zakonodajalec je določil višino 260,00 EUR kot denarno in socialno pomoč, s katero se tujcu zagotavlja osnovno oskrbo skladno z zakonom, ki ureja socialno varstvene prejemke. Ni pa pravne podlage za celotno kritje stroškov nastanitve v institucionalnem varstvu, kot bi ga želel tožnik.

2. Tožnik se je zoper prvostopenjsko odločbo pritožil, drugostopenjski organ pa je pritožbo zavrnil.

3. Tožnik v tožbi navaja, da je sporna le pravica do osnovne oskrbe in to samo v kolikor osnovna oskrba ne določa oskrbe s strani društva A. na stroške Centra za tujce Postojna. Navaja, da tožnik ne more kriti osnovne oskrbe z odločbo Centra za tujce v Postojni, ki mu je odredila nastanitev 90 km stran od Postojne. V Centru za tujce v Postojni se osnovna oskrba uresničuje v naravi, v obliki izplačila denarne pomoči pa se uresničuje pri tistih, ki jim je odrejeno bivanje zunaj Centra za tujce v Postojni. Posebnost tega primera je v tem, da je bilo zaradi zdravstvenega stanja tožniku odrejeno bivanje v stanovanjski skupnosti specializiranega društva za pomoč psihično prizadetim osebam A. in bi morali biti kriti tudi stroški namestitve in oskrbe tožnika v stanovanjski skupnosti A.. Tožnik opozarja na določilo petega odstavka 76. člena ZTuj-2, ki določa, da če se tujca iz prvega odstavka tega člena ne da nastaniti v centru, se v soglasju s socialno varstvenim zavodom na stroške centra nastani v socialno varstvenem zavodu ali zagotovi drugo ustrezno institucionalno varstvo. Soglasje z nastanitvijo je ta institucija podala že s tem, ko je tožnika sprejela v svojo oskrbo. V skladu z navedenim je 3. točko odločbe treba spremeniti tako, da stroške oskrbe tožnika v specializirani instituciji nosi Center za tujce Postojna. Tožnik priznava, da mu je formalna nastanitev v Centru za tujce res potekla 12. 1. 2012, toda en dan pred tem je Center za tujce izdal odločbo, s katero je tožniku dovolil zadrževanje v Sloveniji. Tožnik je bil nameščen v stanovanjsko skupnost društva A. kot specializirano institucijo za pomoč psihično prizadetim osebam. Center za tujce je tožniku dovolil nadaljnje zadrževanje v Sloveniji in mu kot kraj prebivanja določil stanovanjsko skupnost društva A.. Tožnik meni, da je tožena stranka napačno uporabila določbi prvega in petega odstavka 76. člena, ko je zapisala, da je nastanitev tujca v skladu s petim odstavkom 76. člena ZTuj-2 v drugem institucionalnem varstvu možno v času nastanitve tujca v centru po prvem odstavku 76. člena ZTuj-2. Določba prvega odstavka 76. člena ZTuj-2 povsem enakovredno obravnava tako možnost nastanitve v centru kot tudi izven centra, možnost nastanitve v institucionalnem varstvu po petem odstavku 76. člena ZTuj-2 pride v poštev prav takrat, kadar prizadetega ni mogoče nastaniti v centru. Tožnik meni, da ni dopustno omejevati pravice prizadetih oseb v enakih pravnih položajih in eno je pravni položaj tistih, ki jim je določena nastanitev v Centru za tujce po 76. členu ZTuj-2 ter položaj tistih, ki jim je dovoljeno zadrževanje. Gre namreč za dovolitev zadrževanja, ko je po 4. odstavku 73. člena Ztuj-2 tujcu določen kraj prebivanja. Ni razlike med nastanjenci po členu 73 in tistimi po členu 76 ZTuj-2, ampak med vsemi izstopajo le tisti, ki jim je bila po prvem odstavku 76. člena ZTuj-2 izrečena nastanitev v Centru za tujce. Tožniku se zdi pravno jasno in nesporno, da določitev kraja prebivanja na določenem naslovu po četrtem odstavku 73. člena ZTuj-2 pomeni pravno povsem enako omejitev gibanja kot nastanitev v centru ali izven centra po prvem odstavku 76. člena Ztuj-2. Dejstvo, da je omejitev le v 76. členu Ztuj-2 označena z izrazom omejitev gibanja, v 73. členu pa ne, je pravno brez vsakega pomena. Tožnik predlaga, naj sodišče odloči v sporu polne jurisdikcije. Odločbo naj spremeni tako, da Center za tujce krije tudi stroške nastanitve v času do 8. 8. 2012. Ker je sporna le uporaba prava in ne dejansko stanje tožnik meni, da lahko sodišče odloči brez glavne obravnave.

4. Tožena stranka je predložila upravne spise, na tožbo pa ni odgovorila.

6. Prvi odstavek 75. člena ZTuj-2 določa, da ima tujec, kateremu je dovoljeno zadrževanje v Republiki Sloveniji, pravico do nujnega zdravstvenega varstva v skladu z zakonom, ki ureja zdravstveno varstvo in zdravstveno zavarovanje, osnovne oskrbe, šoloobvezni in mladoletni tujci pa tudi pravico do osnovnega šolstva. Skladno z drugim odstavkom 75. člena ZTuj-2 je pravica do osnovne oskrbe pravica do izplačila denarne pomoči v višini in na način, kot ga za izplačilo denarne in socialne pomoči določa zakon, ki ureja socialno varstvene prejemke. Sredstva za izplačilo denarne pomoči zagotavlja center. Sodišče je ocenilo, da je prvostopenjski organ pravilno določil, kakšen je obseg pravic, ki jih ima tožnik in ni mogel določiti še stroškov nastanitve v društvu A. na stroške Centra za tujce, ker za to ni pravne podlage. Glede navedenega sodišče sledi utemeljitvi izpodbijane prvostopenjske odločbe, zato skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na utemeljitev prvostopenjskega organa. Sodišče zgolj poudarja, da je prvostopenjski organ pravilno ugotovil, da Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju določa, da Republika Slovenija iz proračuna zagotavlja sredstva za nujno zdravljenje oseb neznanega prebivališča, tujcev iz držav, s katerimi niso sklenjene mednarodne pogodbe ter tujcev in državljanov RS s stalnim prebivališčem v tujini, ki začasno prebivajo v RS ali so na poti skozi RS in zanje ni bilo mogoče zagotoviti plačila zdravstvenih storitev, da isti zakon tudi določa, da nujno zdravljenje obsega neodložljive zdravstvene storitve oživljanja, ohranitve življenja in preprečitve poslabšanja zdravstvenega stanja obolelega ali poškodovanega, da lahko tožnik pravico do nujnega zdravstvenega varstva uresničuje v vseh ambulantah javnih zdravstvenih zavodov, ki so označeni z napisom nujna medicinska pomoč. Prvostopenjski organ je tudi pravilno ugotovil, da znaša osnovni znesek minimalnega dohodka od 1. 1. 2012 do 31. 12. 2012 260,00 EUR ter da ni pravne podlage za celotno kritje stroškov nastanitve v institucionalnem varstvu, kot bi ga želel tožnik.

7. Sodišče tudi ugotavlja, da je v izpodbijani odločbi prvostopenjski organ odločal v ponovljenem postopka po sodbi opr. št. I U 1459/2012-12 z dne 21. 11. 2012. V tej sodbi je sodišče ugotovilo, da v odločbi ni bila navedena pravna podlaga, na podlagi katere je organ določil izvajanje pravice do nujnega zdravstvenega varstva na urgenci in Centru za tujce niti ni bila navedena pravna podlaga, na podlagi katere je bilo odločeno, da tožnik pravico do zdravstvenega varstva uresničuje preko Centra za tujce. Sodišče je določilo, da je potrebno ta del odločbe uskladiti z določili Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. Sodišče ugotavlja, da je prvostopenjski organ v celoti sledil navedeni sodbi upravnega sodišča, saj je jasno določil, na kakšni podlagi tožnik uresničuje pravico do nujne medicinske pomoči in kje lahko to pravico uresničuje. Hkrati pa sodišče ugotavlja, da ni pravne podlage, da bi lahko prvostopenjski organ tožniku priznal višje stroške osnovne oskrbe, kot jo določa drugi odstavek 75. člena ZTuj-2.

8. Tožnik sicer meni, da naj bi bila v konkretnem primeru pravna podlaga za priznanje stroškov nastanitve v A. peti odstavek 76. člena ZTuj-2, ki določa, da se tujca iz prvega odstavka tega člena, ki ga zaradi posebnih razlogov ali potreb ni mogoče nastaniti v centru, v soglasju s socialno varstvenim zavodom na stroške centra nastani v socialno varstvenem zavodu ali zagotovi drugo ustrezno institucionalno varstvo. Vendar pa se to določilo nanaša izključno le na tujce iz prvega odstavka 76. člena ZTuj-2, to pa so tisti tujci, pri katerih obstaja nevarnost pobega ali niso zapustili države v določenem roku in jih ni mogoče takoj odstraniti pa jim je zaradi tega policija odredila omejitev gibanja in nastanitev v centru ali izven centra. Tožniku pa ni več omejeno gibanje po 76. členu ZTuj-2 niti v centru niti izven centra, ampak mu je bilo po četrtem odstavku 73. člena ZTuj-2 le določeno prebivališče na naslovu A.. Določitev kraja bivanja pa ni isto kot omejitev gibanja in nastanitev bodisi v centru ali izven centra. Pravna podlaga določitve kraja prebivanja je bila po 73. členu ZTuj-2 in ne gre za omejitev gibanja po 76. členu ZTuj-2. Pravni položaj oseb, ki jim je dovoljeno zadrževanje, je drugačen od položaja tistih, ki jim je gibanje omejeno. Iz navedenega razloga za tožnika ne more veljati ureditev iz 76. člena ZTuj-2, saj mu gibanje od januarja 2012 dalje ni več omejeno, zaradi tega ni mogoče določiti plačila stroškov nastanitve s strani Centra za tujce v socialnovarstvenem zavodu, saj to velja le za tujce, ki jim je gibanje omejeno po 76. členu ZTuj-2. Tistim tujcem pa, ki jim je dovoljeno zadrževanje, pripadajo pravice iz 75. člena ZTuj-2. ZTuj-2 namreč povsem jasno razmejuje posebno ureditev in tudi obseg pravic za tiste tujce, ki jim je omejeno gibanje po 76. členu ZTuj-2, in za tiste, ki jim je dovoljeno zadrževanje po 73. členu Ztuj-2.

9. Iz zgoraj navedenih razlogov je odločitev prvostopenjskega organa pravilna, zato je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.