sodba II U 286/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2014-02-12

Jasna Šegan (preds.), Liljana Polanec (poroč.), Vlasta

davčni dolg - odpis davčnega dolga - pogoji za odpis - dohodki zavezanca in njegovih družinskih članov

Neutemeljen je tožbeni ugovor, da tožnica živi sama že skoraj eno leto. Tožnica je namreč v svoji vlogi navedla, da živi z mamo in bratom in zato je upravni organ pri svoji odločitvi kot relevantne podatke pravilno upošteval podatke iz tožničine vloge.

Z izpodbijano odločbo je Davčni urad Maribor zavrnil tožničino prošnjo za odpis davčnega dolga iz naslova dohodnine v višini 312,63 EUR in hkrati odločil, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka, pri čemer stroški davčnemu organu niso nastali. V svoji obrazložitvi se sklicuje na določbe 101. člena Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2) in na določbe Pravilnika o izvajanju Zakona o davčnem postopku (Pravilnik), na katere je oprl svojo odločitev. V postopku je ugotovil, da tožnica živi v skupnem gospodinjstvu z mamo A.A. in bratom B.B., zaradi česar se navedena upoštevata kot njena družinska člana. Ugotovil je, da je tožnica v zadnjih 6-mesecih pred vložitvijo vloge mesečno prejela povprečno 668,64 EUR dohodka iz naslova študentskega dela ter 65,86 EUR dohodka iz naslova štipendije. Za tožničinega brata B.B. je ugotovil, da je nezaposlen in da je v 6-mesecih pred vložitvijo vloge prejemal denarno socialno pomoč v povprečni mesečni višini 188,59 EUR. Za tožničino mamo A.A. pa je ugotovil, da je njena mesečna neto plača v 6-mesecih pred vložitvijo vloge znašala povprečno 691,44 EUR. Poleg tega je tožničina mama kot izredni dohodek, prejet v zadnjem letu pred vložitvijo vloge, prejela dve nakazili Javnega sklada RS za razvoj kadrov in štipendije in sicer dne 16. 1. v višini 855,00 EUR in dne 27. 7. 2012 v višini 810,00 EUR ter regres prejet v juniju 2012 v višini 692,00 EUR, pri čemer se navedeni izredni dohodki pri izračunu dohodka na družinskega člana upoštevajo v višini 1/12 prejetega dohodka. Na podlagi navedenega organ  ugotavlja, da je povprečni mesečni dohodek na družinskega člana v 6-mesecih pred vložitvijo vloge znašal 646,98 EUR in tako presegal višino osnovnega zneska minimalnega dohodka, ki po zakonu, ki ureja socialno varstvo, znaša 260 EUR oziroma presegal 1,5 kratnik osnovnega zneska minimalnega dohodka, ki po zakonu, ki ureja socialno varnost, znaša 390 EUR, zaradi česar tožnica zakonsko določenih pogojev za odpis davčnega dolga ne izpolnjuje in je bilo zato treba njeno vlogo zavrniti.

Drugostopenjski organ je pritožbo tožnice zavrnil. Ugotavlja, da je bilo v postopku na prvi stopnji na podlagi podatkov, pridobljenih po uradni dolžnosti, ugotovljeno, da mesečni dohodek na družinskega člana znaša 646,98 EUR, kar presega cenzus za celotni odpis (260,00 EUR) in delni odpis (390,00 EUR). V zvezi s pritožbenimi navedbami, da sta bili pri ugotavljanju dohodka na družinskega člana upoštevani tudi nakazili z dne 16. 1. 2012 in 27. 7. 2012 v skupni višini 1.665,00 EUR, pri katerih gre za šolnino, ki je bila tožničini mami povrnjena za že plačano šolanje, organ odgovarja, da gre v tem primeru za prejemek, ki ga v skladu z določbami Pravilnika ni mogoče šteti za dohodek, saj se skladno z določbo drugega odstavka 30. člena Pravilnika kot dohodki ne štejejo dohodki, ki so prejeti z določenim namenom porabe, ki ni preživljanje davčnega zavezanca in njegovih družinskih članov. Vendar pa tudi brez upoštevanja navedenih nakazil povprečni mesečni dohodek na družinskega člana še vedno presega cenzus za odpis 260,00 EUR oz. delni odpis 390,00 EUR, saj brez upoštevanja obeh nakazil znaša 557,40 EUR. V zvezi s tožničino navedbo v pritožbi, da je imel njen brat težke poškodbe možganov, organ odgovarja, da je to treba upoštevati kot zahtevo za upoštevanje zdravstvenega stanja družinskega člana po drugem odstavku 29. člena Pravilnika, vendar pa tožnica te zahteve ni postavila že v svoji vlogi, s katero je zaprosila za odlog, zato gre za novo dejstvo in ga ni mogoče upoštevati kot pritožbeni razlog.

Tožnica v tožbi navaja, da živi sama že skoraj eno leto, saj se je zaradi slabih odnosov odselila. Dela preko študentskega servisa, njeno delo je zelo težko in se težko preživlja iz meseca v mesec, saj mora sama plačevati tudi vse stroške. Ni bilo pravično, da so se k njenim prihodkom prišteli tudi dohodki mame in brata, ki je zaradi svojega zdravstvenega stanja zelo problematičen. Plačala je 150,00 EUR dolga, medtem ko preostalega dela dolga ni zmožna plačati, zato prosi za celotni odpis dolga. Sodišče je smiselno štelo, da predlaga odpravo izpodbijanega akta.

Predmet presoje v obravnavanem primeru je odločba prvostopenjskega organa, s katero je le-ta tožničino vlogo za odpis davčnega dolga zavrnil.

Odpis davčnega dolga ureja Zakon o davčnem postopku (ZDavP-2) v določbah 101. člena. Po določbah navedenega člena lahko davčni organ dovoli odpis ali delni odpis (ali odlog plačila davka), če bi se s plačilom davčne obveznosti lahko ogrozilo preživljanje davčnega zavezanca in njegovih družinskih članov. Podrobnejše kriterije za odpis ali delni odpis davka pa ureja Pravilnik v svojem 37. členu. Po določbah navedenega člena Pravilnika lahko davčni organ delno odpiše zapadlo davčno obveznost, če mesečni dohodki na družinskega člana, ugotovljeni v skladu s 30. do 32. členom Pravilnika, ne presegajo 1,5 kratnika osnovnega zneska minimalnega dohodka po zakonu, ki ureja socialno-varstvene prejemke, in obveznosti ni mogoče delno ali v celoti plačati iz dohodkov, premoženja in prihrankov davčnega zavezanca in njegovih družinskih članov, oziroma lahko v celoti odpiše zapadlo davčno obveznost, če mesečni dohodki na družinskega člana, ugotovljeni v skladu s 30. do 32. členom Pravilnika, ne presegajo osnovnega zneska minimalnega dohodka po zakonu, ki ureja socialno varstvo in obveznosti ni mogoče delno ali v celoti plačati iz dohodkov, premoženja in prihrankov davčnega zavezanca in njegovih družinskih članov.

Ob upoštevanju navedenih zakonskih in podzakonskih določb je odločitev upravnega organa po presoji sodišča pravilna. Prvostopenjski organ je ob upoštevanju podatkov iz tožničine vloge in podatkov iz uradnih evidenc pravilno ugotovil, da je povprečni mesečni dohodek na družinskega člana v obdobju 6-ih mesecev pred vložitvijo vloge presegal znesek osnovnega zneska minimalnega dohodka, ki je po zakonu, ki ureja socialno varstvo, od 1. 1. 2013 znašal 261,56 EUR (in ne 260 EUR, kot je navedeno v izpodbijani odločbi) in da je presegal tudi 1,5 kratnik osnovnega zneska minimalnega dohodka po istem zakonu, torej  392,34 EUR (in ne 390 EUR, kot je navedeno izpodbijani odločbi), čeprav je sicer nepravilno ugotovil, da je povprečni mesečni dohodek na družinskega člana znašal 646,98 EUR. Vendar pa je drugostopenjski organ po ugotovitvi, da je v prvostopenjskem postopku prišlo do nepravilnosti pri izračunu, te nepravilnosti sam ustrezno saniral s tem, da je pravilno ugotovil, da se izredni dohodki tožničine mame pri izračunu povprečnega mesečnega dohodka na družinskega člana ne morejo upoštevati in da je brez upoštevanja izrednih dohodkov tožničine mame povprečni mesečni dohodek na družinskega člana v obdobju 6-ih mesecev pred vložitvijo vloge znašal 557,40 EUR, kar pa še vedno presega v Pravilniku določen dohodkovni cenzus za celotni in za delni odpis. Ker je torej povprečni mesečni dohodek na družinskega člana v navedenem obdobju presegal v Pravilniku določen dohodkovni kriterij, je odločitev upravnega organa, da tožnica ne izpolnjuje pogojev za odpis davčnega dolga, pravilna in zakonita.

Glede na navedeno sodišče tožbene ugovore zavrača kot neutemeljene, ker na drugačno odločitev v zadevi ne morejo vplivati. Neutemeljen je tožbeni ugovor, da tožnica živi sama že skoraj eno leto. Tožnica je namreč v svoji vlogi navedla, da živi z mamo in bratom in zato je upravni organ pri svoji odločitvi kot relevantne podatke pravilno upošteval podatke iz tožničine vloge. Zato je neutemeljen tudi ugovor, da so se k njenim dohodkom neupravičeno prišteli dohodki mame in brata. Sodišče pa še dodaja, da lahko tožnica, vkolikor so se spremenile okoliščine, ki lahko vplivajo na odločitev, pri pristojnem organu ponovno poda ustrezno vlogo.

Ker je odločitev prvostopenjskega organa, kakor tudi tožene stranke za njim, pravilna in zakonita, je sodišče tožbo tožnice na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) zavrnilo kot neutemeljeno.

Pravilnik o izvajanju Zakona o davčnem postopku člen 30, 31, 32.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.