UPRS sodba I U 192/2013
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2013-03-28

Agata Zavašnik (preds.), mag. Darinka Dekleva Marguč (poroč.), mag. Damjan Gantar

upravni spor - subsidiarni upravni spor - človekove pravice - drugo sodno varstvo - nadzor nad premoženjskim stanjem funkcionarjev - zaključno poročilo - posamičen akt

Zaključno poročilo o nadzoru nad premoženjskim stanjem predsednikov parlamentarnih strank oziroma izpodbijan akt ni bil izdan v okviru izvrševanja upravne funkcije na področju upravnega prava, oziroma ne gre za upravno zadevo. Glede na njegovo vsebino gre za posamičen akt.

Subsidiarna narava upravnega spora v tem primeru pomeni, da mora sodišče najprej ugotoviti, ali ima tožnik za varstvo svojih pravic zagotovljeno drugo sodno varstvo.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

1. Tožnik je zoper toženo stranko dne 30. 1. 2013  hkrati vložil zahtevo za izdajo začasne odredbe in tožbo v upravnem sporu na podlagi 2. odstavka 2. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1, Uradni list RS, št. 105/06 in nadaljnji), podredno pa na podlagi 1. odstavka 4. člena ZUS-1, z dopolnitvijo z dne 2. 2. 2013 in popravo tožbe z dne 7. 2. 2013. S tožbenim zahtevkom sodišču primarno predlaga, da odpravi uvodoma navedeno Zaključno poročilo o nadzoru nad premoženjskim stanjem predsednikov parlamentarnih strank A., B., C., D., E., F. in G. (v nadaljevanju: Zaključno poročilo) kot nezakonito iz razlogov po 1., 2. in 3. točki 1. odstavka 27. člena ZUS-1 v delu, ki se nanaša na tožnika, in da hkrati ugotovi, da je bilo s sprejemom in objavo izpodbijanega akta ter s postopkom, v katerem je bil sprejet, poseženo v tožnikove človekove pravice iz 14., 22., 23., 25.,  27., 29. in 33. člena Ustave ter iz 1. člena Protokola št. 1 h Konvenciji o temeljnih pravicah in človekovih svoboščinah (v nadaljevanju: EKČP). Podredno sodišču predlaga, da ugotovi, da je bilo s sprejemom in objavo izpodbijanega akta ter s postopkom, v katerem je bilo sprejeto Zaključno poročilo, poseženo v tožnikove človekove pravice iz 14., 22., 23., 25., 27., 29. in 33. člena Ustave ter v njegovo pravico do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Protokola št. 1 k EKČP ter ugotovi, da je Zaključno poročilo nezakonito v delu, ki se nanaša na tožnika in prepove njegovo izvrševanje; hkrati zahteva, da naj sodišče toženi stranki prepove dajati izjave za javnost glede navedenega dela Zaključnega poročila in ji naloži, da ga mora v navedenem delu odstraniti s svojega spletnega naslova. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka, v primeru zamude skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Dodatno v tožbi ob sklicevanju na 156. člen Ustave in 23. člen Zakona o Ustavnem sodišču (ZUstS) tožnik podaja pobudo sodišču, da prekine predmetni postopek in pred Ustavnim sodiščem RS sproži postopek za oceno ustavnosti Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije (ZIntPK). Da naj bi šlo pri izpodbijanem Zaključnem poročilu za dokončni upravni akt iz 2. člena ZUS-1, in sicer ugotovitveno odločbo, je po mnenju tožnika odločilna njegova vsebina, ki se nanaša na obveznosti oziroma kršitve obveznosti tožnika, nanašajoče se na zakonsko dolžnost prijave (sprememb) premoženja. Tožnik naj bi kot politična osebnost izkazoval pravni interes, da se Zaključno poročilo preizkusi v upravnem sporu in odpravi v primeru, če se ugotovi njegova nezakonitost, češ da naj bi  ogrožalo tožnikovo nadaljnjo politično kariero, kar šteje za splošno znano dejstvo, ki je razvidno tudi iz zahtevi za izdajo začasne odredbe priloženih časopisnih člankov (priloge A20 –  A172). Glede na določbi 134. in 178. člena Obligacijskega zakonika (OZ), ki mu pred sodiščem splošne pristojnosti ne omogočata uveljavljanja zahtevka na odpravo Zaključnega poročila, tožnik uveljavlja sodno varstvo v upravnem sporu, kar dodatno utemeljuje s sklicevanjem na odločitve Ustavnega sodišča RS št. Up 438/09 in U-I-181/09 ter na določila 5. in 15. člena ZintPK, iz katerih izhaja, da je Komisija za preprečevanje korupcije (v nadaljevanju: Komisija, sedaj tožena stranka) samostojen in neodvisen državni organ, ki v svojih postopkih uporablja zakon, ki ureja splošni upravni postopek (ZUP), zoper odločbo Komisije pritožba ni mogoča, dopusten pa je upravni spor. Za tožnika je bistveno, da se z morebitno odpravo izpodbijanega akta odpravijo tudi vse njegove pravne posledice z učinkom za nazaj (ex tunc), vendar takšnega zahtevka, kot ga lahko uveljavlja v upravnem sporu pred upravnim sodiščem, tožnik ne more postaviti pred sodiščem splošne pristojnosti v okviru zahtevkov po 134. in 178. členu OZ.

2. Ob sklicevanju na 84. člen ZIntPK tožnik uveljavlja tožbeni ugovor nepravilne oziroma zmotne uporabe materialnega prava, češ da Zaključno poročilo temelji na 3. točki 2. člena in 23. alinei 12. člena ZIntPK ter 32. - 37. členu Zakona o preprečevanju korupcije (ZPKor) za čas do 5. 6. 2010 oziroma določbah 41. -  45. člena ZIntPK za čas po 5. 6. 2010, čeprav sama tožena stranka navaja, da je procesno-pravno izvedla nadzor po določbah ZIntPK, vključno z uporabo pooblastil iz 16. člena ZIntPK, četudi je bil postopek nadzora pričet po uveljavitvi tega zakona. Upoštevajoč določilo 1. odstavka 41. člena ZIntPK tožnik sklepa, da v svojstvu predsednika parlamentarne stranke ni zavezanec za prijavo premoženja, zato v tem svojstvu tudi očitanih kršitev naj ne bi mogel zagrešiti, Komisija pa naj bi zato presegla svoje pristojnosti, ko je tožnika obravnavala kot predsednika parlamentarne stranke in zahtevala dokazovanje izvora njegovega premoženja vse od njegove prve prijave dalje, namesto šele od njegove zadnje prijave dne 20. 1. 2012 dalje, in sicer po načelu obrnjenega dokaznega bremena iz 1. odstavka 45. člena ZIntPK.

3. Nadalje tožnik, v kolikor se Zaključno poročilo šteje za načelno mnenje oziroma ugotovitve v konkretnem primeru, opozarja na kršitev njegovih procesnih jamstev iz 13. člena ZIntPK, ker mu tekom predmetnega postopka ni bila zagotovljena pravica do izjasnitve skladno z določilom 7. odstavka 13. člena  ZIntPK. Resda je po 46. členu ZIntPK Komisija upravičena javno objaviti določene podatke zavezancev iz 41. člena ZIntPK, vendar naj je določilo 46. člena ZIntPK še ne bi upravičevalo do javne objave izpodbijanega Zaključnega poročila (z dne 7. 1. 2013). Dodaja še, da vse od 16. 1. 2013, ko naj bi vložil zahtevo za vpogled v spis oz. dostop do informacij javnega značaja, naj še ne bi prejel odgovora tožene stranke, kar šteje za kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Po mnenju tožnika naj bi vse kršitve pravil postopka, ki jih uveljavlja, vplivale na pravilnost in zakonitost izpodbijanega Zaključnega poročila.

4. Tožnik, čeprav po lastnih navedbah ob prvi prijavi svojega premoženjskega stanja na obrazcu PS-01 resda ni navedel lastništva dela nepremičnin in vrednostnih papirjev, a jih je prijavil naknadno dne 29. 11. 2011, označuje kot zmotne in pravno zgrešene navedbe Komisije (da je od leta 2006 dalje sistematično opuščal svojo zakonsko dolžnost celovite in pravočasne prijave premoženjskega stanja) v 21. odstavku Zaključnega poročila, sklicujoč se na 13. točko elektronskega obrazca za prijavo premoženjskega stanja. Nenazadnje naj bi ZIntPK  nepravočasno (oziroma ne)prijavo opredeljeval zgolj kot prekršek, za katerega velja v skladu z določili Zakona o prekrških (ZP-1) dveletni zastaralni rok, ne da bi bile z zakonom Komisiji podeljene posebne pristojnosti za izdelavo poročil o ugotovitvah kršitev dolžnostnega ravnanja, zato naj bi Komisija v konkretnem primeru prekršila svoje pristojnosti. Njene ugotovitve, da tožnik ni že s prvim obrazcem za poročanje prijavil lastništva navedenih nepremičnin, opisuje kot nedopustne tudi zaradi poteka dveletnega prekrškovnega zastaralnega roka. Enako opisuje kot nedopustne tudi njene ugotovitve glede tožnikovega lastništva in poslovanja z vrednostnimi papirji, razpolaganja z gotovino, položeno na transakcijski račun v letu 2007, ker je že nastopilo zastaranje prekrška, ter nadaljnjih ugotovljenih sprememb denarnih sredstev v zneskih, ki letno presegajo več sto tisoč evrov, česar tožnik vse od njegove prve prijave premoženja Komisiji ni nikoli prijavil, kar je ocenila kot sistematičen pristop k izogibanju prijavljanja sprememb v premoženjskem stanju (odstavek 25). Te navedbe označuje tožnik kot zgrešene, češ da v njegovem premoženjskem stanju ni prišlo do spremembe s poplačilom njegove terjatve do omenjenih gospodarskih družb H. d.o.o, in I., d.o.o., iz naslova v letu 2004 danega dolgoročnega posojila, ki ga je tožnik prijavil Komisiji že v svoji prvi prijavi premoženjskega stanja leta 2006, saj tožnik meni, da zaradi poplačila njegove terjatve ni prišlo do kvalitativne razlike v višini njegovega čistega premoženja. V tej zvezi stališče Komisije, da terjatve ni mogoče enačiti z denarnimi sredstvi na transakcijskem računu, tožnik označuje kot pravno zmotno in poudarja, da premoženje ne obsega samo stvari, temveč tudi druge premoženjske pravice, vključno z obligacijskimi, katerih vrednost je mogoče izraziti v denarju.

5. Nadalje v tožbi ugotovitve Komisije tožnik opisuje kot neresnične, češ da ne drži ugotovitev, da tožnik ne razpolaga z neodvisnim in transparentnim dodatnim virom premoženja, ker da je že v svoji prvi prijavi premoženjskega stanja navedel dve posojilni pogodbi iz leta 2004. Zato kot neutemeljene označuje tudi navedbe o njegovi od plače bistveno večji tekoči porabi (odstavek 30), kot tudi tezo o obremenjenosti dodatnega vira premoženja tožnika s korupcijskimi tveganji. Slednje tožnik šteje za pavšalen in nedorečen očitek, češ da ga ne morejo podkrepiti niti navedbe Komisije o časovni povezanosti med odhodki podjetja J. d.o.o., ki posluje z K., in prihodki na tožnikov osebni transakcijski račun, ki jih opisuje zgolj kot možen indic v nakazani smeri, vendar ne v konkretnem primeru. Pri tem opozarja na problematiko dokaznih standardov, kljub pravilu o obrnjenem dokaznem bremenu iz 45. člena ZIntPK, na katerega se sklicuje Komisija. V zvezi z ugotovitvami Komisije, da je pri tožniku podano izrazito sistemsko korupcijsko tveganje in resen sum kršitve 37. člena ZIntPK, njegovo ravnanje pa močno odstopa od standardov integritete, ki jih določa ZIntPK in ki se pričakuje od javnih funkcionarjev, tožnik poudarja, da „resen sum“ še ne nakazuje višine dokaznega standarda gotovosti, ki se praviloma zahteva v upravnem pravu, oziroma dokaznega standarda iz 138. člena ZUP, medtem ko se dokazni standard verjetnosti iz 144. člena ZUP uporablja le izjemoma. Tožnik pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu iz 45. člena ZIntPK primerja s pravilom iz 5. odstavka 68. člena ZdavP-2, kljub temu pa kot pavšalne označuje izpostavljene ugotovitve Komisije, ki jih opisuje kot izraz samovolje Komisije, češ da nima pooblastila v zakonu za razpravo o etičnih in  moralnih standardih tožnika, ko ugotavlja, da ravnanje tožnika močno odstopa od standardov integritete, ki se pričakuje od javnih funkcionarjev. Navaja še, da med pooblastili Komisije v zvezi z nadzorom nad premoženjskim stanjem V. poglavju ZIntPK v členih od 41. do 46. naj ne bi bilo pooblastila za ugotavljanje izvora premoženja. Ker med osebami, nad katerimi Komisija lahko vrši nadzor, niso navedeni predsedniki parlamentarnih strank, zato tak kriterij izbire označuje kot političen kriterij, ki naj bi bil kot takšen nedopusten, četudi obenem izrecno pritrjuje, da je bil v obravnavanem obdobju nadzora tožnik po lastnih navedbah funkcionar in poslanec Državnega zbora ter se kot tak uvršča v kategorijo zavezancev po 41. členu ZIntPK.

6. V nadaljevanju tožnik Komisijo označuje kot upravni organ, ki naj bi moral izvrševati zgolj taksativno določene pristojnosti in naloge iz 5. in 12. člena ZIntPK, češ da nima pristojnosti za vodenje postopka, kot ga je vodila v konkretnem primeru, niti za sprejem akta, kot je izpodbijano Zaključno poročilo, zato naj bi šlo posledično za kršitev načela zakonitosti dela uprave iz 120. člena Ustave in pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Ko gre za sum koruptivnih ravnanj ali drugih kršitev ZIntPK bi smela po mnenju tožnika Komisija voditi postopek v smislu 13. člena ZIntPK in po končanem postopku izdati načelno mnenje ali ugotovitve v konkretnem primeru, ne pa Zaključnega poročila. Ker pa v konkretni zadevi takšnega takšnega postopka ni vodila, naj bi bila njena procesna dejanja nedovoljena, njene ugotovitve v Zaključnem poročilu pa nezakonite, češ da naj za to bi bilo v smislu 5. odstavka 13. člena ZIntPK primerno le načelno mnenje oziroma ugotovitve v konkretnem primeru, medtem ko tožnik izpodbijano Zaključno poročilo označuje za mešanico obojega v smislu 6. odstavka 13. člena ZIntPK.

7. Kršitev pravice do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave naj bi Komisija  storila s tem, da je samovoljno in arbitrarno odločila, da bo nad tožnikom uvedla postopek nadzora nad premoženjskim stanjem in s tem, da je pri tej odločitvi uporabila politični kriterij izbire, ki v demokratični pravni državi ni dopusten.

8. Komisija naj bi s tem, da je namesto prekrškovnega postopka v skladu z določili ZP-1, vodila drugačen postopek brez zagotovitve procesnih jamstev po določbah ZP-1, ter da je bilo po zaključku postopka izdano Zaključno poročilo namesto odločbe o prekršku, posegla v človekove pravice tožnika iz 22., 23., 27. in 29. člena Ustave.

9. Dodatno naj bi kršitev pravice iz 22. člena Ustave storila s tem, da naj bi brez zakonite podlage preverjala izvor tožnikovega premoženja, ki naj bi bilo nesorazmerno nad njegovimi dohodki, ter tudi s tem, ko tožniku Zaključnega poročila ni poslala tožniku, da bi se v skladu s 7. odstavkom 13. člena ZIntPK v roku 7 delovnih dni izjasnil o  ugotovitvah, pa tudi s tem, da naj bi samovoljno in arbitrarno odločila, da bo nad tožnikom uvedla postopek nadzora nad premoženjskim stanjem ter pri tej odločitvi uporabila politični kriterij izbire, ki naj  ne bi bil dopusten v demokratični državi, kot tudi s tem, da je sprejela Zaključno poročilo brez ločitve funkcije preiskovanja in odločanja o domnevnih kršitvah dolžnosti posameznika po ZIntPK.

10. Kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave naj bi Komisija storila dodatno s tem, da je v nedovoljenem in nezakonitem postopku izdala Zaključno poročilo, ki ga tožnik označuje kot nedovoljen akt, za katerega navaja, da gre za dokončno odločitev brez priziva.

11. Kršitev pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave naj bi Komisija storila s tem, da je bila tožniku odvzeta možnost vložitve pritožbe oziroma drugega pravnega sredstva, enakovrednega pritožbi, zoper Zaključno poročilo, dodatno pa tudi z ravnanjem, opisanim pod točko 8.

12. Kršitev pravice do domneve nedolžnosti iz 27. člena Ustave naj bi Komisija storila s tem, da je v okviru postopka po V. poglavju ZIntPK namesto, da bi o morebitnem sumu kaznivega dejanja obvestila državnega tožilca, o tem sprejela Zaključno poročilo, in s tem, da je tožnika označila kot osebo, “okuženo s sumom korupcije“, ter ga postavila za primer sistemskih pomanjkljivosti in drugih težav pri preprečevanju korupcije in boju zoper njo,  dodatno pa tudi z ravnanjem, opisanim pod točko 8, ter s s tem, da je javno objavila Zaključno poročilo, četudi je v 18. členu ZIntPK navedeno, da se lahko objavijo načelna mnenja, stališča in odločitve ter sklici sej Komisije in njihovi zapisniki, pa tudi s tem, da je v medijih po svojem predsedniku potencirala ugotovitve zaključnega poročila ter pozivala k političnim posledicam zoper tožnika.

13. Kršitev pravice do obrambe iz 29. člena Ustave naj bi Komisija, poleg tega, da je namesto prekrškovnega postopka v skladu z določili ZP-1, vodila drugačen postopek brez zagotovljenih procesnih jamstev po določbah ZP-1, ter da je bilo po zaključku postopka izdano Zaključno poročilo namesto odločbe o prekršku, dodatno storila s tem, da naj ne bi zagotovila tožniku v okviru postopka nadzora nad premoženjskim stanjem pravice do zagovornika ter privilegija zoper samoobtožbo in pravice do možnosti za pripravo obrambe, vključno s seznanitvijo z vsem relevantnim procesnim gradivom.

14. Kršitev pravice iz 33. člena Ustave ter kršitev pravice do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Protokola št.1 k EKČP naj bi Komisija storila s tem, da naj bi brez zakonite podlage  preverjala izvor tožnikovega premoženja, ki naj bi bilo domnevno nesorazmerno nad njegovimi dohodki.

15. Hkrati s tožbo je tožnik predlagal tudi izdajo začasne odredbe, vendar jo je sodišče zavrnilo s sklepom št. I U 192/2013-8 z dne 6. 2. 2013, ki ga je po pritožbi tožnika potrdilo tudi Vrhovno sodišče RS s sklepom št. I Up 58/2013 z dne 27. 2. 2013.

16. Tožena stranka se v odgovoru na tožbo v celoti sklicuje na navedbe, podane v odgovoru na predlog za izdajo začasne odredbe. Kar zadeva (ne)pristojnost sodišča za odločanje v predmetni zadevi poudarja, da je Upravno sodišče v sklepu št. I U 192/2013 z dne 6. 2. 2013 opravilo presojo stvarne pristojnosti zgolj za potrebe odločanja o začasni odredbi, zato vztraja pri stališču, da bi se moralo sodišče v tej zadevi izreči za nepristojno. Izpostavlja odločitve Vrhovnega sodišča RS v sklepih št. I Up 575/2008 in I Up 50/2013 z dne 21. 2. 2013. V slednjem glede tožbe funkcionarja, ki ga prav tako zadeva Zaključno poročilo, Vrhovno sodišče RS ugotavlja, da ima glede varovanja osebnostnih pravic tožnik na razpolago drugo učinkovito sodno varstvo pred sodiščem splošne pristojnosti.

17. Podredno, če bi Upravno sodišče ugotovilo, da je pristojno za odločanje v predmetni zadevi, se tožena stranka v zvezi s pravno in dejansko naravo Zaključnega poročila sklicuje na svoje navedbe, ki jih je podala že v svojem odgovoru na predlog za izdajo začasne odredbe. Izpostavlja, da tožnik uveljavlja poseg v svojo čast kot okrnitev zavesti o vrednosti, ki jo ima v družbi kot predsednik politične stranke in funkcionar, kar izhaja sicer pretežno iz navedb v predlogu za izdajo začasne odredbe, vendar kaže na njegovo prizadetost zaradi objave Zaključnega poročila. Dodaja še, da je že v odgovoru na predlog za začasno odredbo pojasnila pravno podlago izvedenega nadzora nad premoženjskim stanjem določenih zavezancev, razlog za vrsto izdanega dokumenta po zaključku nadzora, kot tudi razlog za neuporabo 13. člena ZIntPK glede pošiljanja Zaključnega poročila v predhodno izjasnitev in v tej zvezi zavrača vse očitke o prekoračitvi pooblastil in sprejemu arbitrarne odločitve.

18. Glede razlogov, zakaj ni ugotavljala nesorazmernega povečanja premoženja le od zadnje kronološke prijave premoženja dne 20. 1. 2012, navaja, da jih je obširno pojasnila že v odgovoru na predlog za izdajo začasne odredbe; zato se v odgovoru na tožbo opredeljuje le do okoliščin, ki v odgovoru na začasno odredbo še niso bile pojasnjene, zlasti glede navedb v tožbi pod točko IV. Poudarja, da je dejansko stanje, ki ga je ugotovila ter opisala v Zaključnem poročilu, razvidno iz priložene dokumentacije, pridobljene tekom nadzora nad premoženjskim stanjem tožnika. Zato meni, da je imela ne le pravico, pač pa tudi dolžnost, da tožnika  kot zavezanca pozove k dokazovanju izvora svojega premoženja, pri čemer tožnik, čeprav mu je bilo na razgovoru  pojasnjeno, da je dokazno breme na njem, ni bil uspešen, kot izhaja iz Zaključnega poročila.

19. Ob sklicevanju na 8. alineo 1. odstavka 42. člena ZIntPK glede tožbenih navedb, ki se nanašajo na vrednostne papirje, ob izobrazbi tožnika, ki je univerzitetni diplomirani ekonomist, izpostavlja njegove dolžnosti v skladu z 31. členom Zakona o spremembah in dopolnitvah ZIntPK - B glede prijave vseh lastniških vrednostnih papirjev, ne glede na njihovo vrednost, katerih lastnik je bil na dan poročanja podatkov o premoženjskem stanju, to je na dan 20. 1. 2012, kot tudi predhodno v letih med 2007 in 2009 glede na tedaj predpisano vrednost za obvezno poročanje sprememb v premoženjskem stanju po tedaj veljavnih določilih ZPKor. Upoštevajoč njegovo izobrazbo opisuje kot neutemeljene, neprepričljive in zavajajoče navedbe tožnika o njegovem razumevanju svojih zakonskih obveznosti. Glede njegovih ugovorov v zvezi z vsebino 23. točke Zaključnega poročila pojasnjuje, da tožniku ni očitala neprijave povečanja premoženja, ampak opustitev dolžne prijave sprememb denarnih sredstev oziroma premoženja, ki presegajo predpisani cenzus, ker mora sam zavezanec, kadar v koledarskem letu na posamezni račun prejme več kot 10.000 EUR, ki ne izvirajo iz plač, drugih prihodkov iz delovnega razmerja, avtorskih pogodb in drugih osnov, ki so razvidne iz dohodninske odločbe, to prijaviti kot spremembo premoženjskega stanja, kar velja od uveljavitve ZIntPK dalje, medtem ko je prej veljavni predpis, ZPKor, določal cenzus pri prvem poročanju v višini 8.346 EUR ter ob poročanju sprememb v višini 10.432 EUR. Tudi vračilo posojila pomeni spremembo premoženjskega stanja v smislu navedenih določb ZPKor in ZIntPK. Zato kot neutemeljene označuje tožbene navedbe glede dveh posojilnih pogodb z dne 14. 12. 2004 in 20. 12. 2004 in delnih vračil iz njiju izhajajočih tožnikovih terjatev, ne glede na to, da tožnik navedenih dveh pogodb med postopkom sploh ni predložil toženi stranki, čeprav mu je bilo pojasnjeno, da je dokazno breme na njem, temveč ju je priložil šele k tožbi, saj ne vplivata na odločitev tožene stranke.

20. Kar se tiče njenih ugotovitev o obremenjenosti s korupcijskimi tveganji tožena stranka zavrača tožbeni očitek o pavšalnosti in arbitrarnosti teh ugotovitev ter posledično kršitve 22. člena Ustave, saj nasprotno meni, da je konkretno pojasnila, kje in zakaj vidi ta tveganja. Z vidika korupcijskih tveganj in pričakovane integritete zavezancev po ZIntPK kot relevantno izpostavlja dejstvo, da tožnik prejema na svoj transakcijski račun nakazila, za katera navaja, da gre za vračilo posojila, vendar mu jih nakazuje tudi gospodarski subjekt, ki sploh ni pogodbeni posojilojemalec oziroma tožnikov dolžnik, četudi je v lasti tožnika, medtem ko je gospodarski subjekt, iz čigar transakcijskega računa prihajajo nakazila oziroma delna vračila posojila tožniku ter asignacije, dejansko bil v času navedenih transakcij dolžnik nekaterim drugim gospodarskim subjektom in tudi davčnim organom, do katerih sicer ne poravnava svojih obveznosti, ni pa bil tožnikov dolžnik. Da opisane transakcije, ki zadevajo J. d.o.o.,  kažejo na ravnanja, ki izkazujejo neobičajno časovno povezanost nakazil, tožena stranka ne dvomi, saj meni, da bi šlo za naključje le, v kolikor bi šlo za enkratni/izjemni dogodek, vendar pa se je v konkretnem primeru to „ponovilo“.

21. Tožena stranka ponovno pojasnjuje, da v primeru suma nesorazmernega povečanja premoženja velja obrnjeno dokazno breme v skladu s 1. odstavkom 45. člena ZIntPK, po katerem je zavezanec tisti, ki mora sporočati in z gotovostjo oziroma verodostojno in prepričljivo izkazati/dokazati svoje premoženje oziroma njegov izvor. Zato kot brezpredmetno označuje sklicevanje tožnika na določila ZUP in ZDavP-2, saj je postopek po ZIntPK poseben in svojevrsten (sui generis) nadzorstveni postopek, ki ni ne upravni postopek in tudi ne davčni postopek, katerega namen in zakonska ureditev sta popolnoma ločena in drugačna od pravil davčnega postopka, niti ni nikakršne zakonske podlage za smiselno sklicevanje na pravila davčnega postopka. Prav tako predmetnega postopka, niti postopkov po 13. členu ZIntPK, ni mogoče enačiti s postopkom o prekršku, čeprav so dejstva, ugotovljena v postopku nadzora nad premoženjskim stanjem sicer lahko podlaga odločanja tudi v ločenem prekrškovnemu postopku, ki ga je tožena stranka zavezana uvesti po uradni dolžnosti, če in v kolikor je ugotovila, da je kateri izmed zavezancev kršil tudi določbe ZIntPK, ki so hkrati opredeljene kot prekršek. Vendar je v prekrškovnem postopku le tožena stranka zavezana ugotavljati, ali so nastopile okoliščine, ki preprečujejo njegovo uvedbo, kot med drugim, ali je nastopilo zastaranje.

22. Glede očitka o posegu v več ustavnih pravic, ker da je namesto prekrškovnega vodila nek drug postopek brez procesnih jamstev, tožena stranka pojasnjuje, da je tožnika že pred začetkom razgovora dne 14. 6. 2012 seznanila, kakšne so njegove pravice po 9. odstavku 16. člena ZIntPK ter njegove obveznosti iz 45. člena ZIntPK, tožnik pa pravni pouk razumel, kar je vse razvidno iz priloženega zvočnega zapisa razgovora, na katerem je večkrat ponovil, da nima nikakršnih težav pri preverjanju svojega premoženja.

23. Dodatno pojasnjuje, da je bil po zaključku postopka nadzora nad premoženjskim stanjem tožnika zoper njega uveden tudi prekrškovni postopek, a le za tiste kršitve, ki so hkrati inkriminirane kot prekršek, ker drugih kršitev ni mogoče v prekrškovnem postopku, ki se povsem ločeno vodi po določilih ZP-1 in je z vidika namena in ciljev nadzorstvenega postopka po ZIntPK sekundarnega značaja.

24. V zvezi z opravljenimi poizvedbami tožene stranke zaradi ugotavljanja dejstev, povezanih z njegovim premoženjem, tožnik očita kršitev njegovih ustavnih in konvencijskih pravic iz 33. člena Ustave in Protokola št. 1 k EKČP, ker opravljene poizvedbe pri drugih državnih organih in pravnih osebah razume kot ugotavljanje izvora njegovega premoženja brez ustreznih zakonskih pooblastil, tožena stranka pojasnjuje, da ni pridobivala podatkov v nasprotju s svojimi pooblastili, pač pa zgolj tiste, do katerih je upravičena v okviru pooblastil iz 16. člena ZIntPK, medtem ko tožnik ni predložil podatkov oziroma dokazil, ki bi izkazovala nasprotno, čeprav je izrecno potrdil, da je razumel pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu. Izpostavlja 12. in 16. člen  ZIntPK in 103. člen Poslovnika Komisije, ki ji omogočajo v zvezi z vsemi njenimi nalogami oziroma pristojnostmi pridobivanje podatkov in dokumentacije, potrebne za ugotovitev vseh relevantnih okoliščin, tudi v obravnavanem postopku nadzora nad premoženjskim stanjem predsednikov vseh parlamentarnih strank kot posebne kategorije zavezancev iz 84. člena Poslovnika, v katerem je dodatno vpogledala v lastno evidenco prejetih prijav. Ker se ji je ob primerjavi podatkov o premoženju tožnika vzbudil sum glede njegovega nesorazmernega povečanja, je na podlagi s 16. in 45. člena ZIntPK v povezavi s 86. členom Poslovnika Komisije v skladu z namenom zakona časovno umestila „zadnjo prijavo“ v smislu 1. odstavka 45. člena ZIntPK in na tej podlagi definirala časovno obdobje, za katerega je nato izvedla preverbo suma nesorazmernega povečanja premoženja, kot je razvidno iz Zaključnega poročila, saj zgolj primerjanje podatkov v prijavah s podatki iz uradnih evidenc, ne da bi ob sumu nesorazmernega povečanja premoženja zavezanca hkrati preverila tudi njegov izvor, ne bi bilo v skladu z namenom zakonodajalca.

25. Tožena stranka ob dejstvu, da je tožnik zavezanec kot vsak javni funkcionar, izraža zaskrbljenost v zvezi s prerekanjem njenih zakonskih pooblastil in pristojnosti z namenom izogibanja nadzoru nad premoženjskim stanjem ter razvrednotenju ugotovitev o dejanskem stanju v nadzorovanem obdobju. Pojasnjuje, da za tožnika sicer neugodno mnenje tožene stranke njegovega pravnega položaja v ničemer ne spreminja in ne posega v njegove pravice, obveznosti in pravne koristi. Pri izpodbijanem Zaključnem poročilu gre le za zaključni procesni akt v obravnavanem postopku nadzora nad premoženjskim stanjem, ki je hkrati predstavitveni akt oziroma podlaga za dolžnostno obveščanje javnosti o delu Komisije  in s tem uresničevanja javnega interesa, izraženega v 18. členu ZIntPK.

26. Sodišču tožena stranka primarno predlaga, da naj ugotovi, da ni pristojno za odločanje v predmetni zadevi, in podrejeno,če bi sodišče ocenilo, da je stvarno pristojno za odločanje v tej zadevi, pa predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

28. Tožnik je tožbo zoper toženo stranko vložil zaradi odprave Zaključnega poročila, ki ga šteje za dokončno ugotovitveno odločbo in zaradi posega v človekove pravice iz 14., 22., 23., 25., 27., 29. in 33. člena Ustave ter 1. člena Protokola št.1 k EKČP, ki naj bi bil storjen z izdelavo in objavo Zaključnega poročila, v delu, ki se nanaša na tožnika. Med strankama je sporno, ali je izpodbijano Zaključno poročilo po svoji pravni naravi upravni akt iz 2. člena ZUS-1, in sicer ugotovitvena odločba, kot v tožbi uveljavlja tožnik, oziroma če ni, ali gre za drug akt, ki se lahko izpodbija v upravnem sporu (4. točka 1. odstavka 36. člena ZUS-1).

29. Že ko je odločalo o predlagani začasni odredbi, se je sodišče s pravnomočnim sklepom št. I U 192/2013-8 z dne 6. 2. 2013 izreklo glede pravne narave izpodbijanega Zaključnega poročila, ki je predmet spora v konkretnem primeru. Tedaj je sodišče zavzelo stališče, da v tem primeru ne gre za upravni akt v smislu 2. odstavka 2. člena ZUS-1, po katerem je upravni akt upravna odločba in drug javnopravni, enostranski, oblastveni posamični akt, izdan v okviru izvrševanja upravne funkcije, s katerim je organ odločil o pravici, obveznosti ali pravni koristi osebe, ki je lahko stranka v postopku izdaje akta, saj je presodilo, da v konkretnem primeru niso kumulativno podani vsi taksativno določeni elementi iz 2. odstavka 2. člena ZUS-1, ker izpodbijani akt ni bil izdan v okviru izvrševanja upravne funkcije na področju upravnega prava v smislu 1. odstavka 2. člena ZUP, oziroma ne gre za upravno zadevo v smislu 2. odstavka 2. člena ZUP. Po tej določbi se namreč šteje, da gre upravno zadevo, če je s predpisom določeno, da organ v neki stvari vodi upravni postopek, odloča v upravnem postopku ali izda upravno odločbo, za kar upoštevaje določila 5. in 15. člena ZIntPK v konkretnem primeru ne gre. Izpodbijani akt, ki je predmet spora v obravnavani zadevi, je Zaključno poročilo, v delu, ki se nanaša na tožnika, ki je bilo izdano ob zaključku postopka nadzora nad premoženjskim stanjem predsednikov 7-ih parlamentarnih strank, po določbah ZIntPK. Glede na njegovo vsebino gre pri izpodbijanem Zaključnem poročilu za posamični akt v smislu 1. odstavka 4. člena ZUS-1. Enako se je sodišče izreklo, ko je predhodno odločalo o tožbi drugega tožnika zoper Zaključno poročilo v (nepravnomočni) sodbi št. IV U 24/2013-34 z dne 11. 3. 2013.

30. Sodišče v upravnem sporu na podlagi 1. odstavka 4. člena ZUS-1, s katerim je povzeto določilo 2. odstavka 157. člena Ustave, odloča o zakonitosti posamičnih aktov in dejanj, s katerimi organi posegajo v človekove pravice in temeljne svoboščine, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo, vendar le glede varstva tistih ustavnih pravic, ki so v stvarni pristojnosti upravnega sodišča in ne morebiti v pristojnosti kakšnega drugega sodišča (tako tudi Vrhovno sodišče v odločbi I Up 50/2013). Navedeno pomeni, da ima sodno varstvo zaradi kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin v upravnem sporu subsidiarno naravo, sodišče pa v tem postopku presoja zakonitost posamičnih aktov in dejanj le, če sta kumulativno podana dva predpisana pogoja, in sicer je prvi pogoj, da takšen akt (ali dejanje) posega v ustavne pravice posameznika, ob dodatnem pogoju, da posamezniku ni na voljo drugo sodno varstvo pred sodišči splošne pristojnosti ali pred drugimi specializiranimi sodišči. Subsidiarna narava upravnega spora v tem primeru pomeni, da mora sodišče najprej ugotoviti, ali ima tožnik za varstvo svojih pravic zagotovljeno drugo sodno varstvo.

31. Tožnik v tožbi, ko zahteva sodno varstvo pred Upravnim sodiščem v upravnem sporu namesto pred sodiščem splošne pristojnosti, ki mu izrecno nasprotuje, izpostavlja določila 5. in 15. člena ZIntPK in uveljavlja kršitev več človekovih pravic iz 14., 22., 23., 25., 27., 29., 33. člena Ustave in do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Protokola št. 1 k EKČP zaradi domnevnih postopkovnih kršitev tožene stranke, in izrecno navaja, da ne uveljavlja kršitve osebnostnih pravic. Sodišče je ne glede na ugovor tožene stranke, da tožnik smiselno uveljavlja kršitev osebnostih pravic, tožbeni zahtevek obravnavalo tako, kot je postavljen v tožbi z dopolnitvijo, kot je predhodno povzeta pod tč. 1 - 14. Ob tako tako postavljenem zahtevku sodišče meni, da tožnik nima zagotovljenega drugega sodnega varstva (v pravdnem postopku). Zaradi izrecno zatrjevanih kršitev  določb 14., 22., 23., 25., 27., 29., 33. člena Ustave in 1. člena Protokola št. 1 k EKČP pa tožnik v pravdnem postopku, kjer lahko uveljavlja kršitev osebnostnih pravic po določbah OZ, ob tako postavljenem tožbenem zahtevku, ne bi imel zagotovljenega niti učinkovitega sodnega varstva v smislu 23. člena Ustave. Ker torej tožnik za varstvo zatrjevanih ustavnih pravic nima zagotovljenega drugega sodnega varstva v pravdnem postopku, niti to zaradi izrecnega zatrjevanja kršitve ustavnih pravic iz 14., 22., 23., 25., 27., 29., 33. člena Ustave in 1. člena Protokola št. 1 k EKČP ne bi bilo učinkovito, je sodišče presodilo, da so podane procesne predpostavke za odločanje v tem upravnem sporu.

32. Kot rečeno tožnik v tožbi zatrjuje, da je Komisija z izdajo in objavo Zaključnega poročila v delu, ki se nanaša na tožnika, kršila človekove pravice tožnika iz 14., 22., 23., 25., 27., 29., 33. člena Ustave in do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Protokola št. 1 k EKČP zaradi domnevnih postopkovnih kršitev tožene stranke v obravnavanem primeru. Navedeno pomeni, da gre za očitke o kršitvah človekovih pravic procesnega značaja, zato se sodišče v tem sporu opredeljuje predvsem do vprašanja, ali so bile tožniku, ki je vse od 17. 11. 2006, ko je bil prvič izvoljen za župana MOL, dalje javni funkcionar oziroma zavezanec, kar med strankama ni sporno, kršene z ZIntPK in ZUP zagotovljene temeljne procesne pravice. Glede na zakonsko ureditev področja integritete in preprečevanja korupcije, naravo in pomen ter položaj Komisije, ki je po določbi 5. člena ZIntPK samostojen in neodvisen državni organ sui generis, ki z namenom krepitve učinkovitega delovanja pravne države in preprečevanja njenega ogrožanja s koruptivnimi dejanji v okviru in na podlagi zakonov samostojno izvršuje pristojnosti in opravlja naloge, določene v tem in v drugih zakonih, s čimer se uvršča v izvršilno vejo oblasti v smislu 2. odstavka 3. člena Ustave, pa je sodišče mnenja, da v obravnavanem upravnem sporu sodišče ne more prevzeti nalog Komisije in se do spornih vprašanj dejanskega stanja opredeljevati, saj  je predmet tega upravnega spora subsidiarno varstvo posameznika v zvezi s posamičnim aktom, s katerega sprejemom in objavo naj bi bilo poseženo v človekove pravice tožnika iz 14., 22., 23., 25., 27., 29., 33. člena Ustave in do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Protokola št. 1 k EKČP.

33. Tožnik zatrjuje kršitev človekove pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS. Kršitev naj bi bila storjena tako, da je Komisija kljub določbam ZIntPK, ki zagotavljajo osebam, ki jih Komisija nadzira in preiskuje, pravico do seznanitve z osnutkom ugotovitev in pravico, da se izjasnijo o navedbah v ugotovitvah, posledično pa tudi ni predstavila Zaključnega poročila javnosti skupaj z odgovorom tožnika. Gre za pravico iz 13. člena ZIntPK. Sodišče v zvezi z navedenim tožbenim očitkom, s katerim tožnik med drugim utemeljuje kršitev človekove pravice iz 22. člena Ustave RS, pojasnjuje, da se določba 13. člena ZIntPK nanaša na vse v prvem odstavku tega člena naštete postopke (zaradi suma korupcije, kršitve predpisov o nasprotju interesov, omejitvi poslovanja ali o lobiranju ali zaradi ocene in odprave posamičnih ali sistemskih korupcijskih tveganj ali kršitev etike in integritete javnega sektorja), med katere pa ni mogoče uvrstiti postopka nadzora nad premoženjskim stanjem, ki je umeščen v posebno, V. poglavje ZIntPK. Sodišče, enako kot tožena stranka, meni, da gre za poseben postopek nadzora, pri razumevanju katerega je treba upoštevati vse v navedenem V. poglavju zajete določbe. Tako določba 41. člena ZIntPK določa dolžnost prijave premoženjskega stanja, tako da določa zavezance po tem poglavju; določba 42. člena določa obseg podatkov o premoženjskem stanju; 43. člen dolžnost sporočanja sprememb premoženjskega stanja; določba 44. člena ukrepanje Komisije v primeru, da zavezanec ne sporoči podatkov; določba 45. člena postopek v primeru ugotovitve, da je prišlo do nesorazmernega povečanja premoženja zavezanca in določba 46. člena  zagotavlja javnost podatkov. Po presoji sodišča navedeno pomeni, da tožbeni očitki, ki se nanašajo na nespoštovanje postopkovnih določb iz 13. člena ZIntPK niso utemeljeni.

34. Nadzor nad premoženjskim stanjem v Zaključnem poročilu imenovanih predsednikov parlamentarnih strank v zadnjem sklicu državnega zbora kot zavezancev, med njimi tudi tožnika kot javnega funkcionarja, je bil po presoji sodišča izveden skladno z določili 45. člena ZIntPK, po postopku predvidenem v tej normi, kar potrjujejo tudi tožbene navedbe in v odgovoru tožene stranke priložene listine oziroma podatki. Upoštevanje teh postopkovnih določb, vključno s pozivom zavezancu, da v danem roku pojasni način povečanja premoženja oziroma razliko med dejanskim in prijavljenim premoženjem (1. odstavek 45. člena ZIntPK) in upoštevanje drugega odstavka istega člena pa po presoji sodišča pomeni tudi upoštevanje določbe 15. člena ZIntPK, ki določa, da če s tem zakonom ni določeno drugače, Komisija pri svojih postopkih (subsidiarno) uporablja zakon, ki ureja splošni upravni postopek.

35. Sodišče ugotavlja, da so bile spoštovane vse v ZIntPK zahtevane postopkovne določbe, ki obenem pomenijo izpeljavo načela varstva pravic strank in varstva javne koristi iz 7. člena ZUP ter načela zaslišanja stranke iz 9. člena ZUP. Ugotovitve nadzora so zapisane v obrazložitvi Zaključnega poročila, kjer je tožena stranka obrazložila ves potek postopka in se opredelila do vseh tožnikovih navedb in pojasnil, danih v postopku nadzora. Ustavna pravica iz 22. člena Ustave RS, kot ustavna pravica procesnega značaja, zagotavlja posamezniku enakopravno obravnavo vseh strank v podobnih ali enakih primerih in enakopravnost med strankami, udeleženimi v postopku, zato v obravnavanem postopku ugotovitev, da je bila tožniku dana možnost sodelovanja v postopku, možnost izjaviti se neposredno ustno na zaslišanju dne 14. 6. 2012 in v dodatnem naknadnem roku tudi pisno o vseh dejstvih in okoliščinah pomembnih za odločitev, ter da je bil z obrazložitvijo Zaključnega poročila seznanjen z razlogi tožene stranke za odločitev, po presoji sodišča pomeni, da ni prišlo do očitane kršitve 22. člena Ustave RS.

36. Po presoji sodišča prav tako ni prišlo niti pri določitvi kroga zavezancev v predmetni zadevi do očitane kršitve 14. člena Ustave ob neprerekanem dejstvu, da so vsi v Zaključnem poročilu poimensko navedeni predsedniki parlamentarnih strank, ki so zastopane v Državnem zboru RS sedanjega sklica, hkrati tudi javni funkcionarji in s tem zavezanci po 1. odstavku 41. člena oziroma 6. točki 4. člena ZIntPK, ki podrobneje opredeljuje pomen izrazov, uporabljenih v tem zakonu, saj zakonodajalec z določili ZIntPK niti s katerimikoli drugimi zakonskimi določbami ni kakorkoli izvzel predsednikov parlamentarnih strank izven nadzora Komisije.  Iz navedenega razloga sodišče kot neutemeljen zavrača nadaljnji tožbeni očitek o zatrjevani kršitvi pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave in pravice do mirnega uživanja premoženja iz 1. člena Protokola št. 1 k EKČP s tem, da naj bi Komisija brez zakonite podlage preverjala izvor tožnikovega premoženja, ki naj bi bilo domnevno nesorazmerno z njegovimi dohodki.

37. Prav tako sodišče iz razlogov, predhodno navedenih pod točkami 32 - 35 kot neutemeljene zavrača očitke tožnika o kršitvah več človekovih pravic iz 22., 23., 27. in 29. člena Ustave s tem, da v obravnavani zadevi Komisija ni vodila prekrškovnega postopka po določilih ZP-1 z zagotovljenimi procesnimi jamstvi po ZP-1 ter je sporni postopek zaključila z izdajo Zaključnega poročila, ne pa odločbe o prekršku, s čimer naj bi bile kršene človekove pravice tožnika iz 22., 23., 27. in 29. člena Ustave, saj se sporni postopek v konkretnem primeru ni nanašal na morebitna kazniva dejanja, temveč na nadzor nad premoženjskim stanjem v izpodbijanem Zaključnem poročilu poimensko navedenih predsednikov parlamentarnih strank, sodno varstvo pa je tožniku na učinkovit način zagotovljeno v upravnem sporu pred Upravnim in Vrhovnim sodiščem RS v skladu 23. členom Ustave RS, kar nenazadnje potrjuje tudi predmetna sodba.

38. Tožnik v tožbi zatrjuje tudi kršitev pravice iz 25. člena Ustave RS, to je pravice do pravnega sredstva, češ da mu je bila odvzeta možnost vložitve pritožbe oziroma drugega pravnega sredstva, enakovrednega pritožbi, zoper Zaključno poročilo, vendar ob dejstvu, da ima tožnik varstvo svojih pravic zagotovljeno v upravnem sporu pomeni, da je tožnikov tožbeni očitek kršitve pravice do pravnega sredstva neutemeljen.

39. Sodišče je na podlagi 66. člena ZUS-1, ob smiselni uporabi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

40. Sodišče v tej zadevi ni sledilo tožnikovemu predlogu za razpis glavne obravnave in je ni razpisalo, saj tožnik v svojem dokaznem predlogu za zaslišanje tožnika  ni obrazloženo pojasnil v čem oziroma kako bi se njegove izjave na zaslišanju pred sodiščem razlikovale od njegovih navedb na ustnem zaslišanju tožnika v postopku pred toženo stranko dne 14. 6. 2012, zato po presoji sodišča glavna obravnava ni potrebna, ker pa je predmet presoje izpodbijani akt, s katerim je tožnik uveljavljal poseg v človekove pravice in temeljne svoboščine, je za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva nujna hitra obravnava predmetne sporne zadeve. Zaradi tega sodišče tožnikovemu predlogu ni sledilo in je na podlagi določila 2. alineje 2. odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo brez glavne obravnave, na nejavni seji sodnega senata. Prav tako sodišče ni sledilo predlogu tožnika, da prekine postopek odločanja o tožbi in prične postopek pred Ustavnim sodiščem za oceno ustavnosti ZIntPK, ki niti ni kakorkoli obrazložen, tudi sicer pa sodišče ni vezano na predlog stranke. V kolikor sodišče pri odločanju samo meni, da je zakon, ki bi ga moralo uporabiti, protiustaven, postopek obligatorno prekine in začne postopek pred Ustavnim sodišče RS kot kvalificirani predlagatelj na podlagi 156. člena Ustave, za kar pa v obravnavanem primeru ne gre, saj sodišče za to ne vidi posebnih razlogov.

41. Tožnik je s tožbo hkrati zahteval povrnitev stroškov postopka. Ker je v obravnavani zadevi sodišče tožbo tožnika zavrnilo, je moralo zavrniti tudi njegovo zahtevo za povrnitev stroškov postopka v skladu z določilom 4. odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne ali zavrže.

ZIntPK člen 5, 15, 45. ZUS-1 člen 4, 4/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.