sodba I U 1574/2012
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2012-12-11

pogojni odpust - pogoji za pogojni odpust - prosti preudarek - odnos do kaznivega dejanja - neenako obravnavanje

Pogojni odpust glede na zakonske določbe ni pravica obsojenca, temveč privilegij, ki ga je deležen tisti obsojenec, za katerega se izkaže verjetnost, da kaznivih dejanj ne bo ponavljal, in o katerem se odloča v upravnem postopku. Gre torej za upravno odločbo, ki se z ozirom na vsebino 88. člena KZ-1 izda po prostem preudarku.

Odklanjanje psihološke obravnave potrjuje nekritičen odnos tožnika do storjenega kaznivega dejanja, kar tudi po presoji sodišča ne utemeljuje pričakovanja, da v času pogojnega odpusta kaznivega dejanja ne bo ponovil. Ker tožnik psihološko obravnavo in zdravljenje odvisnosti v zavodu odklanja, je neutemeljeno tudi njegovo sklicevanje na možnost pogojnega odpusta z nalogo zdravljenja in obiskovanja ustrezne psihološke posvetovalnice.

Neutemeljen je tudi tožbeni ugovor neenakega obravnavanja. Sklicevanje na zadevo, v kateri naj bi bil (po navedbah tožnika) obsojenec pogojno odpuščen v nasprotju z zakonom, namreč ne narekuje enakega, torej napačnega, odločanja v drugih zadevah.

Komisija za pogojni odpust (v nadaljevanju Komisija) je z izpodbijano odločbo prošnjo tožnika za pogojni odpust zavrnila.

V obrazložitvi ugotavlja, da tožnik prestaja kazen sedmih let zapora, ki jo je izreklo Okrožno sodišče v Ljubljani v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani  ter da kazen prestaja v ZPKZ A. Odločitev, da se prošnja tožnika za pogojni odpust zavrne, je Komisija sprejela na podlagi poročila zavoda o poteku prestajanja kazni in ob upoštevanju 88. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Tožnik ima nekritičen odnos do storjenega kaznivega dejanja in odklanja obravnavo v zvezi s storjenim kaznivim dejanjem, prav tako obravnavo odvisnosti od alkohola. Zato Komisija še ne more utemeljeno pričakovati, da v času pogojnega odpusta kaznivega dejanja ne bo ponovil.

Tožnik se z odločbo ne strinja. Pritožbo (pravilno: tožbo) vlaga zaradi kršitev KZ-1 in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in s smiselnim predlogom na njeno odpravo. V zadevi niso bila ugotovljena vsa dejstva, ki so pomembna za odločitev. Kaznivega dejanja tožnik ni storil pod vplivom alkohola in mu zato ukrep obveznega zdravljenja odvisnosti ni bil določen. Zahteva zavoda v tem pogledu je enostranska in zakonsko vprašljiva. Po osmem odstavku 88. člena KZ-1 ima organ možnost obsojencu, ki je pogojno odpuščen, naložiti tudi zdravljenje v ustreznem zdravstvenem zavodu, z njegovo privolitvijo tudi zdravljenje odvisnosti od alkohola ali drog, obiskovanje ustrezne psihološke ali druge posvetovalnice, v primeru ponovitvene nevarnosti pa tudi prepoved približevanja žrtvi ali kakšni drugi osebi. Bojazen, da bi kaznivo dejanje ponovil, je neutemeljena, saj tožnik v obdobju več let od obsodbe do pričetka prestajanja kazni kaznivega dejanja ni ponovil. V času prestajanja kazni tožnik izkazuje kritičnost do tovrstnih kaznivih dejanj in vseh dejanj, ki so opredeljena kot kazniva. Iz navedenega izhaja, da je Komisija odločala na podlagi poročila zavoda, ki ga sama ni preizkusila. Strokovni tim, kakor se deklarirajo zavodski pedagogi, s tožnikom razgovora že dalj časa ni opravil, tako da je poročilo napisano zgolj po ustaljeni šabloni. Komisija v odločbi navaja, da tožnik odklanja obravnavo v zvezi s kaznivim dejanjem. Tožnik se sprašuje, kakšen je namen in podlaga tovrstne obravnave, saj je obravnavo v zvezi s kaznivim dejanjem opravil že na sodišču. Zato se mu obiskovanje takih skupin v zavodu ne zdi smiselno, še zlasti, ker ne razume slovenskega jezika, v katerem obravnave potekajo. Meni tudi, da ga je Komisija obravnavala neenako. Sodišču predlaga, da zaradi primerjave obravnavanja pribavi in vpogleda poročilo zavodske psihologinje obsojenca pod matično št. .... Omenjeno psihološko poročilo po mnenju tožnika kaže na to, da obsojenec ni izpolnjeval niti enega pogoja za pogojni odpust, a je le-tega dobil pri komaj 55-58 % prestane zaporne kazni. Na vprašanja, ki jih je na podlagi ZVOP poslal zavodu, pa tožnik ni prejel odgovora.

Tožena stranka je sodišču poslala upravne spise. Odgovora na tožbo ni podala.

Po prvem odstavku 88. člena KZ-1 sme biti obsojenec, ki je prestal polovico kazni zapora, odpuščen s prestajanja kazni s pogojem, da do poteka časa, za katerega je izrečena kazen, ne stori novega kaznivega dejanja. Po petem odstavku istega člena je obsojenec lahko pogojno odpuščen, če je mogoče utemeljeno pričakovati, da ne bo ponovil kaznivega dejanja. Pri presoji, ali naj se obsojenec pogojno odpusti, se upoštevajo predvsem povratništvo, morebitni kazenski postopki, ki tečejo zoper obsojenca za kazniva dejanja, storjena pred nastopom kazni zapora, odnos obsojenca do storjenega kaznivega dejanja in oškodovanca, njegovo vedenje med prestajanjem kazni, uspehi pri zdravljenju odvisnosti in pogoji za vključitev v življenje na prostosti. Postopek odločanja o pogojnem odpustu je urejen v Zakonu o izvrševanju kazenskih sankcij (v nadaljevanju ZIKS-1). O pogojnem odpustu odloča Komisija (105. člen). Odločbe se izdajajo skladno z zakonom, ki ureja splošni upravni postopek in sicer v skrajšanem postopku brez zaslišanja stranke (8. člen).

Kot je to sodišče že večkrat poudarilo, pogojni odpust z oziroma na citirane zakonske določbe ni pravica obsojenca, temveč privilegij, ki ga je deležen tisti obsojenec, za katerega se izkaže verjetnost, da kaznivih dejanj ne bo ponavljal, in o katerem se odloča v upravnem postopku. Gre torej za upravno odločbo, ki se, z ozirom na vsebino 88. člena KZ-1, izda po prostem preudarku.

Izpodbijana odločitev temelji na ugotovitvi, da pri tožniku še ni pozitivne prognoze, ker ima nekritičen odnos do storjenega kaznivega dejanja in odklanja obravnavo v zvezi s storjenim kaznivim dejanjem ter obravnavo odvisnosti od alkohola. Tožbeni ugovori so neutemeljeni. Da tožnik (psihološko) obravnavo v zvezi s storjenim kaznivim dejanjem zoper spolno nedotakljivost po členu 183/II KZ in 182/1 KZ odklanja, ni sporno. Spora tudi ni, da odklanja obravnavo odvisnosti od alkohola. Odklonilni odnos tožnik s svojimi tožbenimi navedbami celo potrjuje. Odklanjanje psihološke obravnave pa potrjuje tudi nekritičen odnos do storjenega kaznivega dejanja, kar tudi po presoji sodišča ne utemeljuje pričakovanja, da v času pogojnega odpusta kaznivega dejanja ne bo ponovil. Ker tožnik psihološko obravnavo in zdravljenje odvisnosti v zavodu odklanja, je neutemeljeno tudi njegovo sklicevanje na možnost pogojnega odpusta z nalogo zdravljenja in obiskovanja ustrezne psihološke posvetovalnice.

Neutemeljen pa je tudi tožbeni ugovor neenakega obravnavanja. Sklicevanje na  zadevo, v kateri naj bi bil (po navedbah tožnika) obsojenec pogojno odpuščen v nasprotju z zakonom, namreč ne narekuje enakega, torej napačnega, odločanja v drugih zadevah.

Ker je torej po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) kot neutemeljeno zavrnilo.

Sodišče je v zadevi odločilo brez glavne obravnave, ker dejanske okoliščine, ki so podlaga za odločitev, med strankama niso sporne (59. člen ZUS-1)

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.