sklep I U 1505/2011
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2011-09-01

javni razpis - sofinanciranje iz javnih sredstev - sredstva EU - vračilo sredstev - občina - upravni spor - začasna odredba - težko popravljiva škoda

Glede na pavšalne navedbe tožeče stranke sodišče lahko ugotovi le, da zatrjevano škodo, ki je v ogroženem izvajanju temeljnih zakonskih obveznosti občine, preprečuje že zakonska ureditev izvršbe na denarna sredstva občin (212.a člen ZDavP-2).

Zahteva tožeče stranke za odložitev izvršitve odločbe Ministrstva za šolstvo in šport št. 54451-5/2010/24 z dne 26. 7. 2011 se zavrne.

Tožeča stranka vlaga tožbo na odpravo odločbe Ministrstva za šolstvo in šport št. 54451-5/2010/24 z dne 26. 7. 2011, s katero se v obnovljenem postopku 2. točka izreka sklepa ministra za šolstvo in šport št. 54451-4/2010-34 z dne 30. 7. 2010, popravljenega s sklepom o popravi očitne pomote št. 54451-4/2010-39 z dne 3. 8. 2010 - sklep o izboru, odpravi (v 1. točki), Občini A. odobri sofinanciranje operacije "..." iz sredstev ESRR v 100,00 % deležu upravičenih stroškov v višini 7.473.325,00 EUR (v 2. točki) in naloži, da razliko med že izplačanimi sredstvi po sklepu o izboru v višini 9.386.149,00 EUR ter v postopku obnove ugotovljeno višino upravičenih stroškov v znesku 7.473.325,00 EUR, v višini 1.912.824,00 EUR vrne v proračun RS v roku 30 dni od dokončnosti te odločbe. Tožbo vlaga zaradi bistvenih kršitev pravil postopka, napačno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava. Uporaba izrednih pravnih sredstev zaradi posebnosti predpisanega postopka dodeljevanja sredstev po mnenju tožeče stranke ne pride vpoštev. Možne so le sankcije, določene v pogodbi o sofinanciranju, kolikor do predvidenih kršitev dejansko pride. Sicer pa odločitev, da se postopek obnovi, temelji na napačni uporabi določb ZUP o obnovi. Neutemeljena in z javnim razpisom  oziroma navodili za prijavitelje neskladna sta tudi očitek dvojnega financiranja in očitek napačne navedbe podatkov na obrazcu „9b. Analiza stroškov in koristi“. Zato sodišču predlaga, da izvede potrebne dokaze in odloči tako, da tožbi ugodi in izpodbijano odločbo odpravi.

Obenem predlaga, da sodišče skladno z 2. odstavkom 32. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/10, v nadaljevanju: ZUS-1) odloži izvršitev izpodbijane odločbe do pravnomočne odločitve v upravnem sporu. Skladno z zakonom vložena tožba ne ovira izvršitve odločbe, ki se izpodbija. Izpodbijana odločba je nezakonita, kar tožeča stranka v tožbenih navedbah, podprtih s priloženimi dokazi, tudi obširno utemeljuje. Pogoj za izdajo začasne odredbe je izkazan, saj bi tožeči stranki z izvršitvijo izpodbijane odločbe nastala nepopravljiva škoda. Z izvršitvijo odločbe, s katero ji je naloženo plačilo zelo visokega zneska 1.912.824,00 EUR, ki v proračunu tožeče stranke za leto 2011 ni predviden in ne zagotovljen, bi bila ogrožena izvedba nekaterih temeljnih zakonskih obveznosti občine, prav tako pa izvršitev že prevzetih obveznosti iz veljavnih pogodbenih razmerij. Predvsem pa je pomemben in dodaten element nepopravljivosti škode dejstvo, da je bistveni del sofinancerskih sredstev v višini 85% zagotovljen iz evropskih skladov. Ta sredstva  bi v primeru izvršitve izpodbijane odločbe pred pravnomočno rešitvijo v tem upravnem sporu, ki bi bila za tožečo stranko ugodna, tja nepovratno vrnjena, zaradi česar bi bila tožeča stranka nepopravljivo prikrajšana.

Sodišče je zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo iz naslednjih razlogov:

Po določbi 2. odstavka 32. člena ZUS-1 odloži sodišče na tožnikovo zahtevo izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta prizadela tožniku težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank.

Glede na opisano zakonsko ureditev je tožnik dolžan v zahtevi za izdajo začasne odredbe težko popravljivo škodo navesti konkretno in jo vsaj verjetno izkazati. Z izdajo začasne odredbe se namreč preprečuje le škoda, ki bi nastala tožniku na tej podlagi in ki je glede na okoliščine konkretnega primera ali po naravi zadeve po izvršitvi izpodbijane odločbe ne bi bilo mogoče odpraviti ali pa bi bila vzpostavitev stanja, kakršno je bilo pred izvršitvijo odločbe, otežkočena.

Konkretne škode, ki bi ustrezala navedenim merilom, tožnik ne navaja in ne izkaže. V tej zvezi le splošno navaja ogroženost izvedbe svojih temeljnih zakonskih in pogodbenih obveznosti. Glede na pavšalne navedbe tožeče stranke sodišče lahko ugotovi le, da zatrjevano škodo, ki je v ogroženem izvajanju temeljnih zakonskih obveznosti občine, preprečuje že zakonska ureditev izvršbe na denarna sredstva občin. Tako je po 212.a členu ZDavP-2, ki se uporablja v postopku prisilne izterjave denarnih obveznosti, naloženih z upravnimi odločbami, izvršba bistveno omejena. Kot predmet izvršbe so izvzeta sredstva, ki se ne smejo zaseči po določbah zakona, ki ureja financiranje občin, sredstva, ki jih je zagotovila država za opravljanje posameznih zadev iz državne pristojnosti, ki so z zakonom prenesene na samoupravno lokalno skupnost, sredstva, ki so namenjena odpravi posledic naravnih nesreč in proračunska sredstva EU.

V primeru odprave izpodbijanega akta pa tudi ni dvoma o obstoju pravne podlage za vračilo zneskov, plačanih na podlagi odpravljene odločbe. To velja tudi v primeru morebitne obveznosti države za povrnitev sredstev v evropske sklade, ki je v obravnavanem primeru tudi sicer neizkazana. Z izpodbijano odločbo se tožeči stranki namreč nalaga vračilo sredstev v proračun RS, iz katerega so ji bila tudi izplačana. Proračunske postavke, ki so kot vir sofinanciranja navedene v pogodbi, pa same zase tudi ne dokazujejo izvršenega povračila iz naslova prispevka EU na podlagi zahtevka za povračilo v državni proračun.

Ker pogoji za izdajo začasne odredbe niso izkazani, je sodišče odločilo, kot izhaja iz izreka tega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.