sodba III U 111/2011
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2012-09-21

javni uslužbenec - razveljavitev sklepa o imenovanju v naziv - neizpolnjevanje pogojev za zasedbo delovnega mesta - znanje višje ravni italijanskega jezika

Tako v javnem natečaju kot v sistemizaciji delovnih mest je bil za zasedbo predmetnega delovnega mesta določen tudi pogoj znanja višje ravni italijanskega jezika. Po presoji sodišča pa tožnica izpolnjenosti naknadnega pogoja ob prijavi ni izkazala.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Tožena stranka je z 2. točko izreka izpodbijanega sklepa, ki je predmet tega postopka, razveljavila odločbo župana Občine Izola, št. 100-37/2010 z dne 8. 6. 2010, s katero je bila tožnica imenovana v uradniški naziv „višji svetovalec III“. V obrazložitvi sklepa tožena stranka navaja, da je Občina Izola dne 23. 3. 2010 objavila prosto uradniško delovno mesto „višji svetovalec za investicije v komunalno infrastrukturo“, za zasedbo katerega je bil, med drugimi pogoji, določen tudi pogoj višje ravni znanja italijanskega jezika. Vsi pogoji, vključno s spornim pogojem višje ravni znanja italijanskega jezika, so razvidni tudi iz tedaj veljavnega akta o notranji organizaciji in sistemizaciji delovnih mest v Občini Izola – delovno mesto višji svetovalec za investicije v komunalno infrastrukturo pod zaporedno št. 51. Iz potrdila z dne 3. 6. 2002, ki ga je ob prijavi na delovno mesto priložila tožnica, je razvidno, da je na Ljudski univerzi Koper opravila 80-urni tečaj italijanščine za odrasle – osnovna raven. Iz navedenega tožena stranka zaključuje, da tožnica ob zaposlitvi ni imela višje ravni znanja italijanskega jezika in zato ni izpolnjevala vseh pogojev za zasedbo razpisanega delovnega mesta. Na podlagi ugotovljenega je razveljavila (tudi) odločbo o imenovanju tožnice v naziv, na podlagi prvega odstavka 74. člena Zakona o javnih uslužbencih (v nadaljevanju ZJU).

Tožnica se z izpodbijanim sklepom ne strinja, zato vlaga tožbo v upravnem sporu, v kateri navaja, da je bila na delovno mesto izbrana, ker je ob prijavi izpolnjevala vse pogoje. Priložila je tudi potrdilo o znanju italijanščine z dne 28. 6. 2002, ki pri odločanju ni bilo upoštevano. Poudarja, da je pri svojem delu v preteklih letih aktivno uporabljala italijanski jezik, pri čemer je več let delala na Mestni občini Koper, kjer je potrdilo, kot ga je priložila, ustrezalo za izplačevanje 6% dodatka za dvojezičnost. Če bi tožena stranka, delodajalec ali inšpektor, v postopku od nje zahteval predložitev potrdila o znanju italijanskega jezika na višji ravni, bi tako potrdilo predložila, a ji ta možnost ni bila dana. O inšpekcijskem pregledu ni bila obveščena, ravnanje inšpektorja ni bilo zakonito in v postopku ni bila obravnavana enakopravno, saj je bila drugim sodelavcem dana možnost za odpravo pomanjkljivosti, njej pa ne. Po prejemu izpodbijanega sklepa je znanje italijanskega jezika preverila na ustrezni instituciji (Jezikovna šola A.) in pridobila potrdilo z dne 9. 5. 2011. Glede na kratko časovno obdobje je razvidno, da znanja na zahtevanem višjem nivoju ni pridobila šele po prejemu izpodbijanega sklepa, pač pa ga je imela že v času zaposlitve. Odsotnost pisnega potrdila o znanju italijanskega jezika na višji ravni, ob dejstvu, da tožnica to znanje ima, je pomembnejša okoliščina po 74. členu ZJU, ki preprečuje razveljavitev pogodbe o zaposlitvi. Nadalje navaja še, da je v praksi na tem delovnem mestu za delo dejansko nepotreben višji nivo znanja italijanskega jezika, na kar kaže tudi predlog nove sistemizacije, kjer se za novo oblikovana delovna mesta, za katera se zahteva najmanj visoka stopnja izobrazbe, zahteva osnovi nivo. Na podlagi vsega navedenega sodišču predlaga, da odpravi izpodbijani del sklepa, in zavrne predloga župana Občine Izola in inšpektorice za sistem javnih uslužbencev, za razveljavitev odločbe o imenovanju v naziv.

Tožba je bila vročena toženi stranki, ki v odgovoru prereka tožbene navedbe in navaja, da je izpodbijani sklep izdala na podlagi določb 74. do 77. člena ZJU, kjer je postopek razveljavitve nezakonitih aktov urejen kot postopek sui generis. Tožnica se zato v tožbi neutemeljeno sklicuje na določbe Zakona o splošnem upravnem postopku. V nadaljevanju odgovora smiselno ponavlja razloge izpodbijanega sklepa in dodaja, da je po njegovi izdaji tožnici po telefonu pojasnila, da ima pravico predlagati obnovo postopka, če razpolaga z dokazom, da je na dan prijave na delovno mesto izpolnjevala pogoj višje ravni znanja italijanskega jezika.

Predmet tega postopka je izpodbijani sklep v delu, v katerem je tožena stranka razveljavila odločbo župana Občine Izola, št. 100-37/2010 z dne 8. 6. 2010, s katero je bila tožnica imenovana v uradniški naziv „višji svetovalec III“ (2. točka izreka izpodbijanega sklepa). V zvezi s 3. točko izreka izpodbijanega sklepa je namreč tožnica, skladno s pravnim poukom, tožbo vložila pri Delovnem sodišču v Kopru (zadeva Pd 286/2011).

Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je razveljavitev posledica ugotovitve, da tožnica ob prijavi ni imela znanja italijanskega jezika višje ravni, zato ni izpolnjevala vseh pogojev za zasedbo delovnega mesta „višji svetovalec za investicije v komunalno infrastrukturo“.

Med strankama ni sporno, da je Občina Izola v javnem natečaju za zasedbo prostega uradniškega delovnega mesta „višji svetovalec za investicije v komunalno infrastrukturo“, na katerem je bila izbrana tožnica, med drugimi pogoji določila tudi pogoj višje ravni znanja italijanskega jezika, kar je bilo skladno s pogoji, določenimi v tedaj veljavni sistematizaciji delovnih mest v Občini Izola. Izpolnjenost spornega pogoja je moral kandidat ob prijavi izkazati z izjavo o znanju višje ravni italijanskega jezika. Iz tožničine izjave, ki je v upravnem spisu, izhaja, da je v njej navedla, da je junija 2002 opravila preizkus znanja iz italijanskega jezika – raven VI – Republiškega izpitnega centra na Ljudski univerzi Koper. Iz potrdila Ljudske univerze Koper z dne 3. 6. 2002, ki ga je prijavi priložila in ki je prav tako v upravnem spisu, pa izhaja da je tožnica v času od 4. 3. 2002 do 3. 6. 2002 obiskovala tečaj – IV. stopnjo (in torej ne VI. stopnjo, kot je navedla v izjavi), po programu Italijanščina za odrasle – osnovna raven, ki je trajal 80 ur. Prijavi je priložila tudi rezultat izpita z dne 27. 6. 2002. V tožbi navaja, da je prijavi priložila tudi potrdilo z dne 28. 2. 2002, ki se v postopku odločanja ni upoštevalo. Iz tega potrdila izhaja, da je zelo dobro opravila izpit na osnovni ravni (in torej ne na višji) po javno veljavnem programu Italijanščina za odrasle. Izpolnjevanje pogojev, ki se zahtevajo za zasedbo določenega delovnega mesta mora izkazovati javni uslužbenec, izpolnjevati pa jih mora ob prijavi. Iz listin, ki jih je prijavi priložila tožnica in ki so v upravnem spisu, tudi po presoji sodišča izhaja, da izpolnjenosti pogoja višje ravni znanja italijanskega jezika ni izkazala. Tudi potrdilo z dne 28. 6. 2002, ne glede na to, ali ga je tožnica prijavi priložila ali ne, namreč znanja italijanskega jezika na višjem nivoju ne izkazuje. Na zakonitost izpodbijanega sklepa pa tudi ne more vplivati potrdilo Jezikovne šole A. z dne 9. 5. 2011, ki ga tožnica prilaga tožbi, saj je bilo izdano (in izkazuje dejstva) po izdaji izpodbijanega sklepa.

Glede na to, da tožnica ob prijavi (in niti do izdaje izpodbijanega sklepa) ni izkazala, da je izpolnjevala pogoj višje ravni znanja italijanskega jezika, je po presoji sodišča tožena stranka utemeljeno zaključila, da tožnica ne izpolnjuje pogojev za delovno mesto, za katero je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi in je zato skladno z določbo prvega odstavka 76. člena v zvezi s prvim in tretjim odstavkom 74. člena ZJU razveljavila (tudi) odločbo župana Občine Izola, št. 100-37/2010 z dne 8. 6. 2010, s katero je bila tožnica imenovana v uradniški naziv „višji svetovalec III“.

V tožbi tožnica zgolj pavšalno navaja, da je bila v postopku obravnavana neenakopravno glede na druge sodelavce, pri katerih so bile prav tako ugotovljene pomanjkljivosti, pri čemer je bila sodelavcem dana možnost njihove odprave, tožnici pa ne. Ker tožnica ni navedla nobenih dejstev, ki bi kazala na bistveno podobnost položaja nje in njenih sodelavcev, in niti ni navedla kateri sodelavci naj bi to bili, tožbenega ugovora neenake obravnave sodišče ni moglo presojati.

Ob nespornem dejstvu, da je bil pogoj višjega nivoja znanja italijanskega jezika pri zadevnem delovnem mestu, določen tako v javnem natečaju kot tudi v sistematizaciji delovnih mest, je pravno nepomemben tožbeni ugovor glede (ne)ustreznosti določitve višjega nivoja znanja. Pravno nepomembne pa so tudi navedbe, ki se nanašajo na postopanje inšpektorja, saj je predmet tega upravnega spora izpodbijani sklep, ki ga je izdala tožena stranka, inšpektorica za sistem javnih uslužbencev pa je zgolj podala predlog za razveljavitev, skladno z določbo prvega odstavka 76. člena ZJU.

Glede na vse navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) po tem, ko je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega sklepa pravilen, da je ta pravilen in na zakonu utemeljen, tožbeni ugovori pa neutemeljeni.

Tožnica je v tožbi predlagala, da sodišče zasliši njo in predlagane priče. Sodišče njenim dokaznim predlogom ni sledilo, saj dejansko stanje, ki je podlaga odločitvi, izhaja iz listin, ki so v upravnem spisu. Iz istega razloga je odločitev sprejelo na seji, na podlagi 2. alineje drugega odstavka 59. člena ZUS-1.

Tožnica je v tožbi predlagala, da sodišče toženi stranki naloži v plačilo njene stroške postopka. Njenemu predlogu ni bilo ugodeno na podlagi določbe četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri v primeru, ko sodišče tožbo zavrne, vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.