sodba I U 1794/2011
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2012-06-06

mag. Miriam Temlin Krivic (preds.), Darja Trček Janež

UPRAVNI POSTOPEK - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

kolektivno upravljanje avtorskih pravic - dovoljenje za kolektivno upravljanje - odprava in razveljavitev po nadzorstveni pravici - izrek dovoljenja za ničnega - aktivna legitimacija

Ker je upravni organ določbo 280. člena ZUP razlagal na način, ki ni ustavnopravno skladen, je kršil pravila postopka.

Priznavanje aktivne legitimacije le osebam s formalnim statusom stranke bi privedla do neenakega obravnavanja v primerjavi z osebami, ki tega položaja niso imele, kar pomeni kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave RS.

Ker tožnica v postopku izdaje dovoljenja A. ni imela položaja stranke, kar niti ni sporno, razveljavitev tega dovoljenja po nadzorstveni pravici, ob upoštevanju določbe prvega odstavka 275. člena ZUP, ni upravičena uveljavljati.

Tožbi se delno ugodi, odpravi se 2. točka izreka sklepa Ministrstva za gospodarstvo št. 312-76/2011-9 z dne 13. 9. 2011 in zadeva vrne v tem obsegu Ministrstvu za gospodarski razvoj in tehnologijo v ponovni postopek.

Ministrstvo za gospodarstvo (v nadaljevanju upravni organ) je z izpodbijanim sklepom zavrglo predlog za odpravo in razveljavitev dovoljenja Urada RS za intelektualno lastnino št. 31227-1/2008-129 z dne 11. 10. 2010 po nadzorstveni pravici (1. točka izreka) in predlog za izrek navedenega dovoljenja za ničnega (2. točka izreka). V obrazložitvi navaja, da je tožnica svoj predlog oprla na drugi odstavek 74. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) in na 3. točko prvega odstavka 279. člena tega zakona. V predlogu je navajala, da dovoljenje, podeljeno A., ni podeljeno za opravljanje pravic kabelske retramsimije producentov, in da je nejasno in neizvršljivo, saj je producent tisti, ki razpolaga z avtorskimi pravici v avdiovizualnih delih v večini primerov, zato je on tisti, ki bo dovoljeval ali ne, da se avdiovizualno delo lahko kabelsko retransmisira. Upravni organ je ob ugotovitvi, da vložnica ni sodelovala v postopku podelitve dovoljenja A., saj je bil v tem postopku edina stranka le A., predlog za odpravo in razveljavitev odločbe-dovoljenja zavrgel, ker vložnica ni bila stranka v postopku. To odločitev je oprl na 129. člen v povezavi s prvim odstavkom 275. člena ZUP. Iz istega razloga je zavrgel predlog za izrek ničnosti in se skliceval na 129. člen v povezavi s prvim odstavkom 280. člena ZUP, ki določa, kdo lahko sproži postopek za izrek ničnosti.

Tožnica vlaga tožbo zaradi nepravilne uporabe zakona in zaradi neupoštevanja pravil postopka. Meni, da je toženka napačno uporabila drugi odstavek 129. člena ZUP (pravilno 2. točka prvega odstavka), ki določa, da organ zahtevo s sklepom zavrže, če vložnik v vlogi ne uveljavlja kakšne svoje pravice ali pravne koristi oziroma če po tem zakonu ne more biti stranka, saj drugega dela besedila ni upoštevala. Sodna praksa priznava legitimacijo skladno z zakonom, ki pa priznava položaj stranke vsakomur, ki ima na določeni upravni odločbi oziroma sklepu pravni interes. Sklicuje se na sodbo Vrhovnega sodišča RS št. U 443/95 z dne 25. 5. 1995 ter odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-165/09 z dne 3. 3. 2011. Navaja, da Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (v nadaljevanju ZASP) v 21. členu opredeljuje neposredno, na zakon oprto korist v smislu 43. člena ZUP. Po tej določbi materialne avtorske pravice varujejo premoženjske interese avtorja. Naloga kolektivne organizacije je, da na podlagi pooblastila ali zakona v svojem imenu in za račun avtorja upravlja z avtorsko pravico. V primeru obveznega kolektivnega upravljanja je po razlagi toženke avtor povsem izključen, ker naj bi pri takšnem obveznem prenosu ne bi šlo za kakršnokoli njegovo osebno korist iz 43. člena ZUP in s tem za njegov pravno varovani položaj.  Poudarja, da je v svoji vlogi svojo pravico oziroma korist utemeljila z navedbo, da je neodvisna TV in filmska produkcija, ki se ukvarja z ustvarjanjem novih avdiovizualnih del, na katerih ima tako avtorske kot tudi producentske pravice. Dovoljenje, izdano A., se nanaša na uveljavljanje avtorske pravice na delih, katerih imetnik je tudi tožnica. Podelitev dovoljenja posega v njen pravni položaj, saj obvezno kolektivno opravljanje pomeni, da s pravicami ne more upravljati individualno, ne more izbrati komu bo dala pooblastilo za kolektivno upravljanje. Ustavno varovano izključno pravico avtorja oziroma imetnika avtorske pravice pa lahko upravlja le organizacija, ki ima zaupanje avtorja in ne le dovoljenje pristojnega organa. Položaj avtorja je varovan tudi po 60. členu Ustave, zato podelitev dovoljenja za obvezno kolektivno upravljanje lahko ta njegov položaj poslabša. Tako je tožnica kot avtor oziroma imetnik avtorske pravice tudi eksistencialno odvisna od delovanja A. Nadalje tožnica navaja, da je sklep nezakonit tudi zato, ker je v pravnem pouku zapisano, da zoper sklep ni dovoljena pritožba, kar je v nasprotju s tretjim odstavkom 129. člena ZUP. Kolikor pa je toženka navedla, da tudi po uradni dolžnosti ni našla razlogov za odpravo in razveljavitev odločbe oziroma za njeno ničnost, pa tožnica navaja, da je v svoji vlogi navedla razloge, do katerih pa se toženka ni opredelila. Svojih pavšalnih navedb ni obrazložila, saj iz obrazložitve sklepa ni razvidno, katere zakonske pogoje za odpravo in razveljavitev odločbe po nadzorstveni pravici oziroma za izrek odločbe za nično je preverjala. Izrek odločbe torej ni obrazložen. Tožnica predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne Ministrstvu za gospodarstvo v ponovno odločanje.

Toženka v odgovoru na tožbo odgovarja, da je določbo 129. člena ZUP treba razlagati v kontekstu določb, ki urejajo obravnavanje izrednih pravnih sredstev ter zato ne morejo biti relevantne navedbe v sodbi Vrhovnega sodišča RS št. U 443/95. V postopku z izrednim pravnim sredstvom odprave in razveljavitve po nadzorstveni pravici in ničnosti odločbe ZUP ne predvideva presoje upravičenosti sodelovanja stranskih udeležencev v postopku do pravnomočnosti odločbe. ZUP v tej fazi postopka ne predvideva vstopa novih udeležencev v postopek, prav tako pa odsotnost osebe, ki bi morala biti udeležena v postopku kot stranka ali stranski udeleženec, v okviru teh pravnih sredstev ne določa kot razlog za odpravo, razveljavitev ali ničnost odločbe. Zato tožnica zmotno meni, da lahko vloži formalno zahtevo za začetek postopka z izrednimi pravnimi sredstvi, četudi se ni postopka udeleževala do pravnomočnosti. Vlogo za vstop v postopek lahko poda na prvi stopnji skladno s 143. členom ZUP ali pa zahteva vročitev odločbe oziroma sklepa ter nato ob izpolnjenih pogojih vloži pritožbo v skladu z 229. členom ZUP. Ne more pa zahtevati izredne razveljavitve ali odprave po nadzorstveni pravici ali ničnost odločbe, če se postopka ni udeleževala. Ker tožnica ni sodelovala v postopku na prvi ali drugi stopnji, upravni organ ni imel pravice presojati njeno upravičenost do stranske udeležbe, in tudi ni presojal pravnih koristi tožnice in njenih pravic do varovanja. Toženka tudi oporeka tožničini razlagi pravne koristi in uveljavljanje pravic, ki naj bi ji omogočale sodelovanje v postopku izrednega pravnega sredstva. Pojasnjuje, da kolektivno upravljanje avtorskih pravic ne pomeni, da so avtorske pravice prenesene na kolektivno organizacijo, ta jih le upravlja v skladu in na način, kot ga določa ZASP. Ne gre torej za poseg v izključnost avtorske pravice kot take, v pravni interes avtorja pa tudi ni poseženo s podelitvijo dovoljenja drugi kolektivni organizaciji. Navaja, da je bil opravljen tudi preizkus po uradni dolžnosti. Ker pa je bil predlog zavržen, ni bilo razloga, da bi morala dodatno vsebinsko razlagati svoje ugotovitve. V izreku akta je treba navesti razloge, dejstva in dokaze, utemeljitve, ki se nanašajo na izrek akta. Obrazložitev pa se v delu, ki se nanaša na postopek po uradni dolžnosti, ne nanaša na izrek izpodbijane odločbe. V tem delu obrazložitev nima funkcije preiskusljivosti odločbe, ampak je bil njen namen obvestilo tožnici. Zanika tudi kršitev pravil postopka ker v pravnem pouku ni bilo navedeno, da je dopustna pritožba, saj je po drugem odstavku 230. člena ZUP v primerih, kadar na prvi stopnji odloča ministrstvo, dovoljena pritožba samo takrat, ko je to določeno z zakonom. To pa ni tak primer. Predlaga zavrnitev tožbe,

V obravnavani zadevi je sporna legitimacija tožnice za vložitev predloga za izredni pravni sredstvi razveljavitve odločbe po nadzorstveni pravici (po vsebini tožnica uveljavlja to pravno sredstvo, ne pa tudi odpravo po nadzorstveni pravici) in za ugotovitev ničnosti odločbe.

Upravni organ je tožnici napačno odrekel legitimacijo za vložitev zahteve za ugotovitev ničnosti dovoljenja Urada RS za intelektualno lastnino št. 31227-1/2008-129 z dne 11. 10. 2010, izdanega A. Pri tem se je skliceval na 280. člen ZUP, ki določa, da se odločba lahko vsak čas izreče za nično po uradni dolžnosti ali na predlog stranke ali državnega tožilca ali državnega pravobranilca.

Razlaga, da je po navedeni določbi mogoče legitimacijo za uveljavljenje ničnosti priznati le osebam, ki jim je upravni organ tudi formalno priznal lastnost stranke v postopku izdaje odločbe, ne pa tudi tistim osebam, ki bi morale biti udeležene kot stranka ali stranski udeleženec v postopku, vendar jim ta možnost ni bila dana, je po mnenju Ustavnega sodišča RS preozka. Izhajajoč iz teže kršitve, ki jo predstavlja ničnost odločbe (gre za najtežje kršitve pravil procesnega in materialnega prava) in temu odgovarjajoče razloge, iz katerih je ničnost mogoče uveljavljati, Ustavno sodišče RS v odločbi št. Up-666/10, Up-1153/10 z dne 12. 5. 2011 ugotavlja, da lahko nična odločba posega v pravni položaj osebe, ki je imela formalni status stranke v postopku izdaje izpodbijane odločbe, kot tudi v položaj tretjih, ki v postopku izdaje odločbe niso bili udeleženi. (Pri tem Ustavno sodišče primeroma izpostavlja ničnostna razloga iz 2. in 4. točke 279. člena ZUP). Priznavanje aktivne legitimacije le osebam s formalnim statusom stranke bi po mnenju ustavnega sodišča privedla do neenakega obravnavanja v primerjavi z osebami, ki tega položaja niso imele, kar pomeni kršitev drugega odstavka 14. člena Ustave RS.

Ker je upravni organ določbo 280. člena ZUP razlagal na način, ki ni ustavnopravno skladen, je kršil pravila postopka in je sodišče moralo v tem delu (2. točka izreka izpodbijanega sklepa) izpodbijani sklep  odpraviti. To odločitev je sprejelo na podlagi 4. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). V tem delu je po četrtem odstavku 64. člena ZUS-1 zadevo vrnilo upravnemu organu v ponovni postopek. Upravni organ bo moral aktivno legitimacijo tožnice za vložitev predloga za izrek dovoljenja za ničnega presojati ob vložitvi predloga, ne pa glede na položaj tožnice v upravnem postopku.

Pravilno pa je po presoji sodišča upravni organ ugotovil, da tožnica nima legitimacije za vložitev predloga za razveljavitev odločbe po nadzorstveni pravici. Po prvem odstavku 275. člena ZUP sme pristojni organ po nadzorstveni pravici odločbo odpraviti oziroma razveljaviti po uradni dolžnosti, lahko pa jo odpravi oziroma razveljavi tudi na zahtevo stranke, državnega tožilca ali državnega pravobranilca ali inšpektorja. Sodišče ne vidi argumenta, da bi v zvezi z aktivno legitimacijo stranke to določbo bilo mogoče razlagati širše (razlog za razveljavitev odločbe po nadzorstveni pravici je očitna kršitev materialnega predpisa, oseba, ki v postopku izdaje s tako kršitvijo obremenjene odločbe ni imela položaja stranke, pa bi ga morala imeti zaradi varstva svojih pravic ali pravnih koristi, lahko to nepravilnost uveljavlja z izrednim pravnim sredstvom obnove). Ker tožnica v postopku izdaje dovoljenja A. ni imela položaja stranke, kar niti ni sporno, razveljavitev tega dovoljenja po nadzorstveni pravici, ob upoštevanju določbe prvega odstavka 275. člena ZUP, ni upravičena uveljavljati. Tožnica svoje drugačno stališče ne more uspešno opirati na sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. U 443/95 in ne na odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-I-165/09, saj je v njih podala razlaga glede na drugačno dejansko stanje, kot je v obravnavanem primeru. Ker je upravni organ tožničin predlog za razveljavitev dovoljenja za kolektivno upravljanje, izdanega A., po nadzorstveni pravici, po presoji sodišča pravilno zavrgel zato, ker tožnica ni sodelovala v postopku njegove izdaje, se sodišču ni treba opredeljevati do tožbenih navedb, da bi tožnica morala biti udeležena v tem postopku, ker ima za to izkazan pravni interes. To bi tožnica  morala uveljavljati tekom postopka izdaje dovoljenja v skladu s 143. členom ZUP,  v pritožbenem postopku po drugem odstavku 229. člena ZUP ali z izrednim pravnim sredstvom obnove postopka po 9. točki 260. člena ZUP. V postopku v upravnem sporu pa ta zatrjevanja ne morejo vplivati na odločitev.

Neutemeljena je tudi tožbena trditev, da ima izpodbijani sklep napačen pravni pouk, da pritožba ni dovoljena, kar naj bi bilo v nasprotju s tretjim odstavkom 129. člena ZUP. Ker je odločilo ministrstvo (kar je skladno s prvim odstavkom 276. člena ZUP in tretjim odstavkom 280. člena ZUP), zoper njegovo odločitev - ker z zakonom ni drugače določeno - ni pritožbe (tretji odstavek 13. člena in drugi odstavek 230. člena ZUP). Tožnica je lahko varstvo svojih pravic uveljavljala v upravnem sporu, kot je bila pravilno poučena.

Pravne presoje tudi ne vzdrži ugovor, da izrek sklepa ni obrazložen. V izreku izpodbijanega sklepa je upravni organ odločil, da tožničina predloga zavrže, razloge za tako odločitev pa je v obrazložitvi navedel.

Sodišče je  v zavrnilnem delu odločilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1, ker je ugotovilo, da je izpodbijani sklep v tem delu pravilen in na zakonu utemeljen.

ZUP člen 129, 129/1, 129/1-2, 275, 275/1, 280.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.