sklep I U 452/2011
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2011-04-07

UPRAVNI SPOR - ŠOLSTVO - RAZREŠITVE IN IMENOVANJA

razrešitev ravnatelja - akt, ki se lahko izpodbija v upravnem sporu - aktivna legitimacija - stvarna pristojnost

Z izpodbijanim sklepom sveta šole o razrešitvi ravnateljice šole ni bilo odločeno o pravici, obveznosti ali pravni koristi tožeče stranke, ki je ustanoviteljica šole.

Po določbah ZZ je zoper odločitev pristojnega organa o razrešitvi poslovodnega organa zavoda sodno varstvo zagotovljeno le prizadetemu. Obravnavane tožbe ni vložila oseba, neposredno prizadeta z izpodbijanim sklepom (razrešena ravnateljica), zato sodišče ni štelo, da bi bila podana stvarna pristojnost delovnega sodišča za odločanje v tem sporu.

Stroškovni zahtevek tožeče stranke se zavrne.

Tožeča stranka s tožbo izpodbija sklep Sveta Osnovne šole A. o razrešitvi ravnateljice B.B. Navaja, da je ustanoviteljica tožene stranke ter zainteresirana za njeno zakonito poslovanje, izpodbijani sklep pa je v očitnem nasprotju z javnim interesom, ki je v zakonitem delovanju Sveta tožene stranke, saj je to bistveno, da se lahko dejavnost osnovne šole zagotavlja na zakonit in pravilen način. Izpodbijana odločitev sveta zavoda je očitno nezakonita, saj ravnateljica ni podala zahteve za razrešitev v smislu 1. alinee 2. odstavka 38. člena Zakona o zavodih, zato tudi ni bilo podlage za njeno razrešitev. Da je bilo ravnanje sveta zavoda nezakonito, potrjujejo tudi ugotovitve v izvedenem inšpekcijskem postopku. Vendar svet zavoda ne upošteva napotil pristojnega inšpektorata in vztraja pri nezakonitem postopanju – razrešitvi ravnateljice ter imenovanju vršilke dolžnosti, kot izhaja iz sklepa z dne 18. 2. 2011. Glede na to tožeča stranka sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep sveta zavoda razveljavi.

Sodišče je moralo tožbo zavreči iz naslednjih razlogov:

Po 2. členu Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/2010, ZUS-1) v upravnem sporu odloča sodišče o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnika (1. odstavek); upravni akt pa je po tem zakonu upravna odločba ali drug javnopravni, enostranski, oblastveni posamični akt, izdan v izvrševanju upravne funkcije, s katerim je organ odločil o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika, pravne osebe ali druge osebe, ki je lahko stranka v postopku izdaje akta (2. odstavek).

Z izpodbijanim sklepom sveta šole o razrešitvi ravnateljice šole ni bilo odločeno o pravici, obveznosti ali pravni koristi tožeče stranke, ki je ustanoviteljica šole. Da bi bilo z izpodbijanim sklepom odločeno o kakšni njeni pravni koristi (glede na predložene listine tudi ni bila stranka v postopku za izdajo tega sklepa), tožeča stranka v tožbi niti ne utemeljuje s sklicevanjem na zakon ali drug predpis, po katerem bi v postopku za razrešitev ravnateljice šole kot ustanoviteljica šole varovala svojo osebno korist, temelječo na zakonu ali drugem predpisu; zatrjuje zgolj, da je kot ustanoviteljica šole zainteresirana za njeno zakonito poslovanje, tak njen interes pa sodišče presoja kot dejanski ter ne pravni interes. Ker tožeča stranka s tožbo ne varuje svojega pravnega položaja, je tako podan razlog za zavrženje tožbe po 3. točki 1. odstavka 36. člena ZUS-1 (po tej zakonski določbi sodišče tožbo zavrže, če ugotovi, da tožnik v svoji tožbi ne uveljavlja kakšne svoje pravice ali pravne koristi oziroma če po tem zakonu ne more biti stranka).

Da tožeča stranka s tožbo ne varuje svojega pravnega položaja, izhaja tudi iz tožbenih navedb, po katerih kot ustanoviteljica šole izpodbija sklep o razrešitvi ravnateljice šole, ker je nezakonit in v očitnem nasprotju z javnim interesom. Vendar pa kršitev zakona v škodo javnega interesa lahko s tožbo v upravnem sporu uveljavlja le zastopnik javnega interesa, pod pogoji, ki jih določa zakon (3. odstavek 17. člena, 18. člen ZUS-1).

Sodišče še dodaja, da Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (Uradni list RS, št. 12/96 do 65/09, ZOFVI) v 6. odstavku 59. člena določa, da je zoper odločitev sveta šole o razrešitvi ravnatelja šole sodno varstvo možno v skladu z zakonom, ki ureja zavode. Po 1. odstavku 39. člena Zakona o zavodih (Uradni list RS, št. 12/91 in nasl., ZZ) ima zoper sklep o razrešitvi poslovodnega organa zavoda (direktorja ali drugega individualnega organa) prizadeti pravico zahtevati sodno varstvo, če meni, da je bil kršen za razrešitev določeni postopek in da je ta kršitev lahko bistveno vplivala na odločitev ali da niso podani razlogi za razrešitev, določeni v 2. odstavku 38. člena tega zakona. Po 2. odstavku 39. člena ZZ se zahteva za sodno varstvo vloži v 15 dneh po prejemu sklepa o razrešitvi pri pristojnem sodišču iz 2. odstavka 36. člena tega zakona. Po 2. odstavku 36. člena ZZ se v primeru, če imenuje direktorja organ republike, občine ali mesta, zahteva za sodno varstvo vloži pri sodišču, pristojnem za upravne spore, ki odloči o zahtevi po postopku, določenem za te spore, v drugih primerih pa se zahteva za sodno varstvo vloži pri sodišču, pristojnem za delovne spore.

Ker iz izpodbijanega sklepa izhaja, da je z njim o razrešitvi ravnateljice javnega zavoda odločil svet tega javnega zavoda, se po določbi 2. odstavka 36. člena ZZ sodno varstvo zoper odločitev sveta zagotavlja v postopku pred sodiščem, pristojnem za delovne spore. Glede na to pa, da je po citiranih določbah ZZ zoper odločitev pristojnega organa o razrešitvi poslovodnega organa zavoda sodno varstvo zagotovljeno le prizadetemu, predmetne tožbe pa ni vložila oseba, neposredno prizadeta z izpodbijanim sklepom (razrešena ravnateljica), to sodišče ni štelo, da bi bila podana stvarna pristojnost delovnega sodišča za odločanje v tem sporu (kot individualnem delovnem sporu - 5. člen Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, Uradni list RS, št. 2/2004 do 47/2010 odl. US, ZDSS-1) ter se pri predhodnem preizkusu tožbe ni izreklo za stvarno nepristojno za odločanje v zadevi (ter zadeve ni odstopilo navedenemu sodišču), pač pa je pristojnost sprejelo, tožbo pa na podlagi 3. točke 1. odstavka 36. člena ZUS-1  zavrglo.

Stroškovni zahtevek tožeče stranke pa je sodišče zavrnilo na podlagi 4. odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, kadar sodišče (med drugim) tožbo zavrne, nosi vsaka stranka svoje stroške postopka.

ZUS-1 člen 2, 2/1, 2/2, 36, 36/1, 36/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.