UPRS Sodba U 1211/2007-8
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2008-10-02

Karel Vidmar (preds.), Andrej Kmecl (poroč.), Nataša Smrekar

turistična taksa - turistično območje - nastanitveni objekt - počitniški objekt - pavšalna turistična taksa - stalno prebivališče

Med strankama ni sporno, da je tožeča stranka lastnik stanovanja v A., ki meri več kot 30,00 m2, in v katerem nima prijavljenega stalnega prebivališča. Po pravni ureditvi ZSRT gre za počitniško stanovanje. Sodišče ob tem opozarja na določbo 7. točke 4. odstavka ZSRT, ki pojem počitniškega stanovanja veže na „sezonsko ali občasno“ rabo. Glede na to določbo za pravni položaj stanovanja po ZSRT ni pomembna dejanska frekvenca uporabe stanovanja, temveč le to, da stanovanje ni v stalni uporabi. Po določbi 3. odstavka 24. člena ZSRT se za taka stanovanja plačuje turistična taksa v pavšalnem znesku, torej prav tako ne glede na dejansko rabo stanovanja.

Z izpodbijano odločbo je Občina Piran kot prvostopenjski upravni organ tožeči stranki odmerila pavšalno turistično takso za obdobje od 1. 1. 2006 do 31. 12. 2006, za stanovanjsko površino 38,00 m

, v objektu na naslovu A., v znesku 146,88 EUR. Župan Občine Piran je kot drugostopenjski upravni organ z odločbo št. 42305-1393/06 z dne 7. 6. 2007 zavrnil pritožbo tožeče stranke zoper izpodbijano odločbo.

Tožena stranka se v obrazložitvi prvostopenjske in drugostopenjske upravne odločbe sklicuje na 1. odstavek 23. člena Zakona o spodbujanju razvoja turizma (Uradni list RS, št. 2/2004, dalje ZSRT), ki določa, da turistično takso plačujejo državljani Republike Slovenije in tujci, ki v turističnem območju izven svojega stalnega prebivališča uporabljajo storitve prenočevanja v nastanitvenem objektu. Po določbi iz 3. odstavka istega člena so zavezanci za plačilo turistične takse tudi lastniki počitniških hiš oziroma počitniških stanovanj, v 7. točki 4. člena ZSRT pa je določeno, da se za počitniško hišo ali počitniško stanovanje šteje vsak objekt ali stanovanje, ki se uporablja sezonsko ali občasno. Po 1. odstavku 24. člena ZSRT lahko občine določijo, da turistično takso plača tudi lastnik počitniške hiše ali počitniškega stanovanja v turističnem območju za prenočevanje zase in za vse druge osebe, po 5. odstavku 24. člen ZSRT pa te osebe plačujejo turistično takso v letnem pavšalnem znesku do 31. marca za preteklo leto. Na podlagi 3. odstavka 26. člena ZSRT je vrednost točke turistične takse za leto 2006 22 SIT oziroma 0,0918 EUR. Na podlagi ZSRT je bil sprejet Odlok o turistični taksi v Občini Piran (Uradne objave, št. 23/04), ki v 1. odstavku 3. člena določa, da se višina turistične takse izračuna tako, da se število točk pomnoži z vrednostjo točke, ki jo določa Vlada RS. V 2. odstavku 3. člena Odloka je določena pavšalna turistična taksa na leto za površino počitniškega stanovanja in sicer do velikosti 30,00 m

pa 2000 točk. Tožena stranka ugotavlja, da je tožeča stranka edini lastnik stanovanja v velikosti 38,00 m

na naslovu A. Po citiranem Odloku o turistični taksi v Občini Piran znaša za tako stanovanje turistična taksa 1600 točk oziroma 146,88 EUR. Tožeča stranka ima stalno prebivališče prijavljeno na naslovu B. zato tožena stranka šteje obravnavano stanovanje za počitniški objekt, tožečo stranko pa za zavezanca za plačilo turistične takse. Turistična taksa se plačuje pavšalno, ne glede na dejansko uporabo stanovanja.

Tožeča stranka zoper to odločitev vlaga tožbo zaradi bistvenih kršitev upravnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. V tožbi navaja, da meni, da za odločanje o pritožbi zoper prvostopenjsko upravno odločbo v obravnavani zadevi ni pristojen župan, temveč državni organ. Prvostopenjska odločba je bila izdana kot občinski dokument, vendar brez opravilne številke, navedena je le šifra, ki je postala v županovi odločbi številka odločbe. Navaja, da v letu 2006 v obravnavanem stanovanju ni prenočevala ne sama, ne kdo od njenih družinskih članov. To dokazuje s porabo električne energije, ki izhaja iz računov Elektro Primorska, Nova Gorica, in je znašala le 2 KWh na mesec. Glede na to meni, da ni podlage za odločbo, s katero ji nalagajo plačilo pavšalne turistične takse. Turistična taksa namreč ni davek na lastništvo stanovanja, temveč plačilo za ugodnosti dejanskega bivanja oziroma prenočevanja v turističnem kraju. Sklicuje se tudi na svojo vlogo v zadevi tega sodišča, opr. št. U 1336/2006, ki jo prilaga v fotokopiji. V tej vlogi navaja, da mora biti dajatev za storitev državnega organa vsaj približno v sorazmerju z vrednostjo storitve ali koristi. Turistična taksa, kakršna ji je bila zaračunana, ni v nikakršnem sorazmerju s koristijo, ki jo je tožeča stranka imela z uporabo svojega stanovanja v A. Če tega stanovanja ne uporablja, namreč ni dolžna plačevati turistične takse. Razlaga, da je podlaga za zaračunavanje turistične takse lastništvo stanovanja, kar je v nasprotju s smislom zakona. Taka dajatev je davek na lastnino, ki ne more biti predpisan z občinskim odlokom. Pričakuje, da bo Upravno sodišče odgovorilo na temeljno vprašanje, ali je mogoče obremeniti s turistično takso lastnika stanovanja v povsem nesorazmerni višini, tudi če tega stanovanja sploh ne uporablja. Če sodišče ne sprejme take razlage zakona in odloka, naj zahteva, da se o skladnosti z Ustavo izreče Ustavno sodišče. Sodišču v izpodbijani tožbi smiselno predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

Sodišče je tožbo poslalo toženi stranki, ki je sodišču dostavila upravne spise, ki se nanašajo na obravnavano zadevo, na tožbo pa vsebinsko ni odgovorila.

Po določbi 2. odstavka Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, dalje ZUS-1), sodišče v upravnem sporu odloča o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnika, ki torej vsebujejo vsebinsko odločitev o materialnopravno določeni pravici, obveznosti ali pravni koristi. To pomeni, da mora stranka, ki s pritožbo ni uspela, izpodbijati akt organa prve stopnje. Tožeča stranka v svoji tožbi sicer formalno izpodbija drugostopenjsko upravno odločbo, vendar je iz vsebine tožbe mogoče brez vsakega dvoma povzeti, da je uperjena zoper odločitev prvostopenjskega upravnega organa. Sodišče je zato štelo, da je tožba v skladu s citirano določbo ZUS-1 ter jo je vzelo v obravnavo, ne da bi jo pošiljalo tožeči stranki v popravo.

Sodišče uvodoma pojasnjuje, da v celoti sprejema razloge, ki jih je v dejanskem in pravnem pogledu za svojo odločitev v izpodbijani odločbi navedla tožena stranka, zato jih je treba šteti tudi kot razloge te sodbe in jih sodišče na tem mestu ne ponavlja (2. odstavek 71. člena ZUS-1). Sodišče opozarja tudi na razloge, ki jih je ob reševanju identičnih pravnih vprašanj v zvezi s tožbo iste tožeče stranke navedlo v sodbi opr. št. U 1336/2006, z dne 20. 9. 2007. K tem razlogom glede na tožbene ugovore, sodišče dodaja še:

Po določbah 1. in 2. odstavka 20. člena, 24. člena in 1. in 4. odstavka 26. člena ZSRT je odločanje o pavšalnih turističnih taksah v pristojnosti občin. Po določbi 2. odstavka 67. člena Zakona o lokalni samoupravi (Uradni list RS, št. 72/93 in nadaljnji) odloča o pritožbi zoper odločbe, ki jih izdajo upravni organi občine, župan. Dejstvo, da je drugostopenjsko upravno odločbo v obravnavani zadevi izdal župan Občine Piran, torej ne predstavlja kršitve upravnega postopka. Prav tako na tako kršitev ne kažejo navedbe tožeče stranke o oznaki (šifri oziroma opravilni številki) izpodbijane odločbe, saj po presoji sodišča način, na katerega je izpodbijana odločba označena, ni v ničemer vplival na njeno pravilnost oziroma zakonitost.

Kot je mogoče povzeti iz podatkov upravnega spisa, med strankama ni sporno, da je tožeča stranka lastnik stanovanja v A., ki meri več kot 30,00 m

, in v katerem nima prijavljenega stalnega prebivališča. Po pravni ureditvi ZSRT, ki je bila povzeta že v okviru navedb tožene stranke, gre torej za počitniško stanovanje. Sodišče ob tem posebej opozarja na določbo 7. točke 4. odstavka ZSRT, ki pojem počitniškega stanovanja veže na „sezonsko ali občasno“ rabo. Glede na to določbo za pravni položaj stanovanja po ZSRT ni pomembna dejanska frekvenca uporabe stanovanja, temveč le to, da stanovanje ni v stalni uporabi. Po določbi 3. odstavka 24. člena ZSRT se za taka stanovanja plačuje turistična taksa v pavšalnem znesku, torej prav tako ne glede na dejansko rabo stanovanja. Tožbeni ugovori v tem pogledu zato nimajo podlage v veljavni zakonski ureditvi.

Tožeča stranka v tožbi sicer navaja tudi, da naj bi bila ureditev plačevanja turistične takse v pavšalnih zneskih v nasprotju z Ustavo, vendar to svojo navedbo obrazlaga zgolj s stališčem, da mora biti vsaka javna dajatev v sorazmerju z vrednostjo storitve ali koristi, ki je je deležen zavezanec. V zvezi s tem sodišče sicer pojasnjuje, da določbe 20. in 21. člena ZSRT občinam nalagajo vrsto dejavnosti, ki se (med drugim) financirajo tudi iz turističnih taks, in so zavezancem za plačilo turistične takse na voljo ne glede na to, ali se odločijo za njihovo uporabo ali ne; predvsem pa v zvezi s tem ugotavlja, da so navedbe tožeče stranka v tej smeri preveč splošne in neobrazložene, da bi bilo mogoče na njihovi podlagi sklepati na prizadetost kakšne njene ustavne pravice ali na neskladnost zakonske ureditve z Ustavo.

Sodišče je tako iz vseh naštetih razlogov ugotovilo, da je izpodbijana odločba pravilna in utemeljena na zakonu, tožba pa neutemeljena, zato jo je, na podlagi 1. odstavka 63. člena ZUS-1, zavrnilo. Tožeča stranka je sicer predlagala izvedbo več dokazov, vendar glede na gornjo obrazložitev pravilna uporaba materialnega prava v tej zadevi sloni na dejanskih ugotovitvah, ki so med strankama nesporne, zato sodišče teh dokazov ni izvedlo. Ker v tožbi tudi sicer niso bila navedena nova dejstva ali okoliščine, ki bi lahko vplivale na odločitev v zadevi, je sodišče na podlagi 2. alinee 2. odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo brez glavne obravnave, na nejavni seji.

Zakon o spodbujanju razvoja turizma (2004) - ZSRT  - člen 23, 23/1, 24, 24/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.