sodba I U 1328/2009
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2010-10-12

davek od dobička pravnih oseb - dohodnina - povečanje in takojšnje zmanjšanje osnovnega kapitala - udeležba pri dobičku - izplačilo dividend - prikrito izplačilo dobička - izigravanje davčnih predpisov - zloraba pravic - izogibanje plačilu davka

V postopku ugotovljena dejstva so zadostna podlaga za ugotovitev, da je bil sklep o povečanju osnovnega kapitala sprejet ne s ciljem, da se osnovni kapital družbe dejansko poveča, temveč s ciljem njegovega takojšnjega zmanjšanja in s tem neobdavčenega izplačila alikvotnega deleža. Zadevni korporacijski pravni posli so bili torej sklenjeni izključno z namenom izigravanja davčnih predpisov. Gre za zlorabo pravic oziroma njihovo uporabo za namen, ki je nedopusten. Tožeča stranka sicer pojasnjuje zakonitost svojega manevra s stališča ZGD, zakaj je v danem primeru, ne s stališča ZGD, pač pa s stališča poslovno ekonomske odločitve, ravnala tako, kot je, pa zadovoljivo ni pojasnila. Tako ostaja edini izkazan namen za njen manever prikrito izplačilo dobička.

Tožeča stranka nima prav, ko trdi, da v konkretnem primeru niso bili podani zakonski pogoji za obdavčitev, saj naj bi ta nastopila šele z uveljavitvijo ZDDPO-2. Vrhovno sodišče se je v primeru presoje veljavnosti pogodbe, ki je namenjena izmikanju plačevanja davka, opredelilo za veljavnost pogodb, vendar le v smislu civilnopravnih posledic. Obenem je namreč razsodilo, da je treba neplačilo davka kot nedovoljeno posledico pogodbe, sklenjene z namenom izogniti se plačilu davka, odpraviti na upravnopravnem področju. To pa se lahko stori samo tako, da se takšni pravni posli pri uporabi davčnih predpisov obravnavajo v skladu z njihovo vsebino, ta pa je v konkretnem primeru izplačilo dividend, ki je podvrženo obdavčenju.

Vsaka stranka nosi svoje stroške upravnega spora.

Z izpodbijano odločbo je Posebni davčni urad tožeči stranki naložil, da mora plačati 36.282,11 EUR akontacije davka od dobička ob izplačilu dividend za leto 2001 oziroma plačati 186.242,79 EUR akontacije dohodnine ob izplačilu dividend za leto 2001. Pri tem davčni organ ugotavlja, da je zavezanec za davek obe obveznosti že poravnal 17. 9. 2003 (I. točko izreka izpodbijane odločbe). Pod II. izreka izpodbijane odločbe pa je Posebni davčni urad zavezancu vrnil preveč plačane obveznosti iz naslova akontacije dohodnine oziroma davka od dobička za leto 2000, skupaj s pripadki. V obrazložitvi Posebni davčni urad pojasnjuje, da je pri zavezancu za davek opravil ponovni postopek davčnega inšpekcijskega nadzora davka od dobička pravnih oseb za leto 2000 ter akontacij davka od dobička in akontacij dohodnine ob izplačilu dividend za leto 2001. Pri tem je ugotovil, da je bil v spornem obdobju namen tožeče stranke, da se izogne plačilu davka ob izplačilu dividend, kar pojasnjuje z naslednjim. Zavezanec za davek je sprejel na skupščini dne 25. 5. 2001 sklep o povečanju osnovnega kapitala iz sredstev družbe za 240.000.000,00 SIT, s čimer se je osnovni kapital povečal iz 80.000.000,00 SIT na 320.000.000,00 SIT. Glede na določilo 80. člena Zakona o trgu vrednostnih papirjev (Uradni list RS, št. 56/99, v nadaljevanju ZTVP-1) bi bilo dovolj že povečanje osnovnega kapitala za 70.000.000,00 SIT, saj zakon zahteva minimalni znesek osnovnega kapitala v višini 150.000.000,00 SIT. Na isti skupščini je sklepu o povečanju osnovnega kapitala iz sredstev družbe takoj sledil sklep o rednem zmanjšanju osnovnega kapitala z združitvijo delnic iz razloga povečanja donosnosti kapitala, tako, da se osnovni kapital zniža na 160.000.000,00 SIT. Delničarjem pri tem pripada izplačilo iz naslova zmanjšanja osnovnega kapitala v vrednosti 2.000,00 SIT za eno delnico. Zavezanec za davek je že ob sprejemu prvega sklepa razpolagal z znanjem, vedenjem in razlogi za takojšnje zmanjšanje osnovnega kapitala. Njegov namen po povečanju osnovnega kapitala torej ni bil dejanski oziroma resničen. Nikoli tudi ni posloval z osnovnim kapitalom v višini 320.000.000,00 SIT, kar pomeni, da ni možno sprejeti njegove razlage, da se z namenom povečanja donosnosti kapitala zmanjša osnovni kapital z rednim zmanjšanjem. Dejanski namen zavezanca za davek ni bil povečanje osnovnega kapitala iz sredstev družbe, pač pa je povečanje in zmanjšanje osnovnega kapitala služilo le kot podlaga za izplačilo dividend brez obračuna in plačila davčnih obveznosti. Strogo upoštevanje določil Zakona o gospodarskih družbah (Uradni list RS, št. 30/93 in naslednji, v nadaljevanju ZGD) pa ne more uveljavljati zlorabe davčnih predpisov, predvsem pa ne enako obravnavanje davčnih zavezancev pri izplačilu dividend. Družbe, ki so izplačale dividende, so zavezane plačilu davčnih obveznosti. Družba, ki se posluži tehnike istočasnega povečanja in rednega zmanjšanja osnovnega kapitala, pa naj ne bi bila zavezana k plačilu davčnih obveznosti. Namen združitve obeh institutov, ki sta dovoljena po ZGD v enega, je bil izključno v izplačilu dividend brez poravnave davčnih obveznosti. ZGD v 353. členu opredeljuje kombinirano zmanjšanje osnovnega kapitala, ki se izvede tako, da se delniški kapital zniža pod najnižjo dopustno vsoto ter se sočasno zviša vsaj do te vsote. V primerjalni korporacijski praksi pa je kombinirano zmanjšanje kapitala skoraj izključno način za sanacijo družb. Pri tej sanaciji v okviru postopka zniževanja osnovnega kapitala dotedanji delničarji na določen način izstopajo iz družbe, novi pa vstopajo. Najbolj razširjen razlog, da družba poveča svoj osnovni kapital iz sredstev družbe pa je to, da večji osnovni kapital pomeni večje jamstvo za upnike in večjo finančno trdnost družbe ter večjo zagotovilo, da bodo upnikom družbe poplačane obveznosti.

Z vidika finančnih učinkov je v primeru tožeče stranke prišlo do efektivnega znižanja osnovnega kapitala, do katerega pride, kadar je osnovnega kapitala preveč glede na obseg poslov in druge naloge podjetja in se kapital zaradi tega ne more dovolj učinkovito izkoriščati. Delničarji pa na svojo delnico dobijo povrnjen ustrezen del založenega kapitala. V danem primeru pa zavezanec za davek ni imel časa, niti si ga ni vzel, da bi ugotovil, da je osnovnega kapitala preveč. Nasproti efektivnemu znižanju osnovnega kapitala pa se šteje povečanje osnovnega kapitala iz sredstev družbe za nominalno povečanje. Če se z višanjem delniškega kapitala premoženje družbe dejansko ne poveča, je to nominalno povečanje kapitala. Že zato, ker se smatra opisano dejanje za nominalno povečanje osnovnega kapitala in zmanjšanje osnovnega kapitala za efektivnega, slednje pomeni, da je dejansko prišlo do efektivnega izplačila dobička oziroma dividend s tehniko istočasnega povečanja in zmanjšanja osnovnega kapitala. Davčni organ se v nadaljevanju sklicuje še na 32. člen Zakona o davku od dobička pravnih oseb (Uradni list RS, št. 72/93 in naslednji, v nadaljevanju ZDDPO) ter 117. člen Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96 in naslednji, v nadaljevanju ZDavP) ter Odredbo o določitvi zneska davka po odbitku, od katerega izplačevalec osebnih prejemkov in drugih dohodkov davka ne plača (Uradni list RS, št. 77/96).

Ministrstvo za finance kot drugostopni davčni organ je s svojo odločbo, št. DT-499-14-66/2008 z dne 29. 6. 2009 pritožbo tožeče stranke zoper izpodbijano odločbo kot neutemeljeno zavrnilo. Ugotavlja, da gre za ponovljen postopek na podlagi odločbe drugostopnega organa, v zvezi z ugotovitvijo, ali povečanje in sočasno zmanjšanje osnovnega kapitala predstavlja izplačilo nerazporejenega dobička po 32. členu ZDDPO. Prvostopni organ je v ponovljenem postopku sledil odločitvi pritožbenega organa ter od pritožnika zahteval predložitev vseh dokumentov in listin, ki se tičejo obravnavanega poslovnega dogodka povečanja in zmanjšanja osnovnega kapitala. Zahteval je predložitev pisnega pojasnila razlogov za povečanje in zmanjšanje osnovnega kapitala ter pojasnila, kakšne sklenitve je bil pritožnik dolžan opraviti na podlagi določil ZTVP-1 in kakšen motiv je bil podan za uporabo inštrumenta istočasnega povečanja in zmanjšanja osnovnega kapitala. Pritožnik v pritožbi navaja pavšalna dejstva, pri čemer ne predloži nobenega verodostojnega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da so pavšalna dejstva pomembna za odločitev. Povečanje osnovnega kapitala je urejeno v 334. členu tedaj veljavnega ZGD. Gre za povečanje osnovnega kapitala s preoblikovanjem bilančne postavke (nerazporejenega dobička) lastnega kapitala v osnovni kapital. Po določbah ZGD je pogoj za izvedbo takšnega preoblikovanja odločitev skupščine in obstoj nerazporejenega dobička po zadnji bilanci stanja. Povečana vrednost osnovnega kapitala pripada posameznim delničarjem v siceršnjem razmerju njihovih deležev v osnovnem kapitalu. Delež na osnovnem kapitalu pa je kategorija za uveljavljanje korporacijskih pravic. Pri nominalnem povečanju osnovnega kapitala tako ne pride do povečanja premoženja družbe, saj se razmerje pravic iz delnic s povečanjem osnovnega kapitala pri tem ne spreminja. Tako kot povečanje osnovnega kapitala je tudi zmanjšanje osnovnega kapitala poslovna odločitev. Eden izmed načinov, ki ga je v obravnavanem primeru sprejel tudi pritožnik, je urejen v 347. členu ZGD. Pri tem se davčni organ sklicuje na 32. člen ZDDPO in 63., 64. in 65. člen Zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 71/93 in naslednji, v nadaljevanju ZDoh). Predmet obdavčitve so torej izplačila iz dobička in ne povečanje, kot tudi ne redno zmanjšanje osnovnega kapitala. Zato je ključnega pomena v zadevi vprašanje, ali zmanjšanje osnovnega kapitala ob navidezni okoliščini predhodnega povečanja le-tega iz nerazporejenega dobička predstavlja prikrito izplačilo nerazporejenega dobička. Pri tem je treba odgovoriti predvsem na vprašanje, ali je pritožnik z na zunaj pravilnim ravnanjem obšel zakonodajalčevo voljo ter posledično temu dano pravico izvršil v nasprotju z njenim ciljem. Našemu pravnemu sistemu namreč ustreza splošna prepoved zlorabe pravice. Za pojem zlorabe pravice zadošča, da gre za nepravilno izvrševanje pravice, za izvrševanje, ki nasprotuje njenemu cilju, ne da bi bilo potrebno, da izvrševalec ravna z namenom drugemu škodovati, kar je primer popolne analogije in pomeni tudi precedenčno stališče. V dani zadevi ni izpostavljen kot sporen sam formalni postopek povečanja in zmanjšanja osnovnega kapitala, temveč ugotovitev davčnega organa, ali je pritožnik dano kooperacijsko pravico do zvišanja in znižanja osnovnega kapitala izvršil tako, da nasprotuje njenemu namenu. Pravilno je stališče davčnega organa, da gre v obravnavanem primeru na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja za prikrito izplačilo dobička. Ugotovljena dejstva tudi po mnenju pritožbenega organa kažejo na to, da gre za zlorabo razpolaganja, saj niso obstajali sprejemljivi ekonomski razlogi za tovrstno razpolaganje. Pritožnik namreč z ničemer ni izkazal sprejemljivih ekonomskih interesov za takšno ravnanje. Poglavitni namen pritožnika ni bil v povečanju osnovnega kapitala, temveč je bil ta inštitut uporabljen oziroma zlorabljen le iz razloga možnosti naknadnega zmanjšanja osnovnega kapitala in posledično doseganja izplačil delničarjem brez davčnih obveznosti. Takšnemu ravnanju pa ni mogoče zagotoviti pravnega varstva. Ob tako ugotovljenem dejanskem stanju tudi ni mogoče slediti pritožnikovemu ugovoru, da se, kolikor se sprejme stališče davčnega organa, da je prišlo z zmanjšanjem osnovnega kapitala do izplačila dobička, izplačilo ne nanaša na celotnih 160.000.000,00 SIT. Ob upoštevanju, da se najprej zmanjša osnovni kapital, tega pa je bilo za 80.000.000,00 SIT, predstavlja zmanjšanje osnovnega kapitala ter osnovo za obdavčitev le 80.000,00 SIT. Prav tako pritožbeni organ ni sledil pritožnikovemu ugovoru, da je izračun zamudnih obresti v izpodbijani odločbi napačen iz razloga, ker naj davčni organ ne bi upošteval, da so bila izplačila iz naslova izdanih obveznic izplačana v dveh obrokih, dne 27. 5. 2002 in 26. 5. 2003. V obravnavanem primeru namreč ni predmet obdavčitve izplačilo obresti iz naslova obveznic, temveč prikrito izplačilo dobička, ki ga je pritožnik sicer izvedel s pomočjo inštituta povečanja in zmanjšanja osnovnega kapitala in po sprejetem sklepu skupščine z dne 25. 5. 2001.

Tožnik v tožbi navaja, da je osnovni kapital moral povečati zaradi 80. člena tedaj veljavnega ZTVP-1. Tožeča stranka je za plačilo svojih obveznosti do svojih delničarjev iz naslova zmanjšanja osnovnega kapitala izdala obveznice v nominalni vrednostni 160.000.000,00 SIT z obrestno mero TOM + 8 %. Obveznosti so zapadle v dveh letnih obrokih. Ustava RS v 87. členu določa, da se lahko pravice in obveznosti subjektov določajo le z zakonom. Konkretno v 147. členu določa še, da država z zakonom predpisuje davke, carine in druge dajatve, oziroma v 2. odstavku 120. člena določa, da upravni organi opravljajo svoje delo na podlagi Ustave in zakonov. V ustreznih določbah ZDDPO in ZDoh je bilo v kritičnem obdobju določeno, da se obdavčuje in plačuje akontacija davka le v primeru izplačil iz naslova dividend oziroma druge udeležbe pri dobičku. ZDDPO v kritičnem obdobju ni poznal določil tako imenovanega prikritega izplačila dobička, saj so se takšna določila v naši zakonodaji pojavila šele z uveljavitvijo 7. točke 74. člena Zakona o davku od dohodka pravnih oseb (Uradni list RS, št. 117/06, v nadaljevanj ZDDPO-2). Glede na to, da v danem primeru tožeča stranka svojim delničarjem ni niti izplačala dividend, niti ni šlo za drugo udeležbo pri dobičku, niti ni bilo uzakonjeno pravilo glede obdavčitve prikritega izplačila dobička, je naložitev plačila akontacije davka od dobička in od dohodnine tožeči stranki nezakonita. Bilančni dobiček gospodarske družbe je, skladno z določili zakona, ki ureja gospodarske družbe, moč uporabiti na več različnih načinov. Obveznost izplačila akontacije dohodnine nastopi z dnem vpisa v register oziroma, ko le-tega ni, z dnem sprejetja sklepa skupščine o odprodaji lastnih delnic družbe družbenikom. Zvišanje osnovnega kapitala ni obdavčeno, kar sprejema tudi tožena stranka. Dejstvo je, da nerazporejen dobiček kot del kapitala v primeru, da se uporabi za dvig osnovnega kapitala, izgubi svoj pravni položaj nerazporejenega dobička. Zato ga ni mogoče več naknadno za nazaj prekategorizirati v dobiček, kot je to nezakonito storila tožena stranka. Namen tožeče stranke nikakor ni bil ustvariti podlago za kasnejšo transakcijo, to je zmanjšanje osnovnega kapitala, ki naj bi pomenilo prikrito izplačilo udeležbe pri dobičku delničarjev tožeče stranke. Treba je namreč razlikovati izplačilo deleža osnovnega kapitala pri izplačilu dividende, kot udeležbe na dobičku, zaradi različnih situacij. Delničarji niso avtomatično upravičeni do izplačila svojega dela na zmanjšanem osnovnem kapitalu, ampak je izplačilo vezano na vprašanje preplačila oziroma zavarovanja terjatev upnikov. Tožena stranka tudi meša vprašanje nominalnega in efektivnega zmanjšanja osnovnega kapitala z vprašanjem efektivnega izplačila dobička oziroma dividend. Tožeča stranka poudarja, da je bilo istočasno zvišanje in znižanje kapitala izvedeno na isti skupščini zaradi nižjih stroškov. Poleg tega je tožeča stranka želela doseči še učinek davčnega ščita, spremembo virov financiranja in zagotovitev boljšega izhodišča za nadaljnjo izdajo obveznic. Tožeča stranka tudi dodaja, da je nenazadnje treba upoštevati načelo enakosti, saj se je vrsta velikih družb poslužila enakega instrumenta zvišanja in nato znižanja osnovnega kapitala, vendar jih tožena stranka ni obdavčila.

Kar se tiče bistvenih kršitev določb postopka, sta po mnenju tožeče stranke obe citirani odločbi v svoji obrazložitvi nejasni. V obeh je uporabljenih več različnih tipov pisave, pri čemer se ti različni tipi pisave uporabljajo nelogično in iz njih ni mogoče razbrati, kaj označujejo. Imanentno pravici do učinkovitega pravnega varstva je namreč, da mora biti odločba, ki je predmet izpodbijanja, obrazložena tako, da lahko pritožnik izpodbija vsebinske razloge odločitve. To pa je zagotovljeno le na način, da je sodna odločba v vsaki bistveni točki obrazložena na tako konkreten način, da bo omogočena njena presoja s strani višjih instanc.

V zvezi z nepravilnim in nepopolno ugotovljenim dejanskim stanjem po mnenju tožeče stranke tožena stranka ni razčistila vprašanja, kateri kapital je bil zmanjšan oziroma izplačan. Ali tisti, s katerim je tožeča stranka pred izplačilom že razpolagala, ali tisti, katerega je tožeča stranka šele dvignila iz preteklega dobička. Če se zmanjša kapital za 160.000.000,00 SIT, se najprej zmanjša osnovni kapital, ki je obstajal že pred dnevom skupščine, tega pa je bilo 80.000.000,00 SIT. Šele drugih 80.000.000,00 SIT, ki odpade na zmanjšanje osnovnega kapitala, bi lahko izviralo iz povečanja osnovnega kapitala, sprejetega na skupščini delničarjev dne 25. 6. 2001. Tožena stranka sploh ni preverila, ali in kdaj naj bi bili zneski, ki so jih prejeli delničarji iz naslova zmanjšanja osnovnega kapitala, dejansko sploh plačani. Tožeča stranka tako iz vseh razlogov po 27. členu Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, v nadaljevanji ZUS-1) predlaga, naj se izpodbijana odločba odpravi v točki I.1 in I.2 izreka izpodbijane odločbe ter v tem obsegu vrne davčnemu organu v ponovni postopek. Tožena stranka pa naj ji povrne nastale stroške upravnega spora, skupaj s pripadki vred.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da tožeča stranka vlaga tožbo zoper izpodbijano odločbo iz povsem istih razlogov, na katere je tožena stranka odgovorila že v svoji drugostopni odločbi. Zato predlaga zavrnitev tožbe, na podlagi svojih ugotovitev in zaključkov ter na podlagi ugotovitev ter zaključkov prvostopnega organa.

Sodišče je o zadevi odločilo na seji, skladno z določbo 59. člena ZUS-1. Za odločitev pravno relevantna dejstva, na katerih temelji izpodbijana odločba, namreč med strankama niso sporna.

Sodišče sicer pritrjuje tožbenemu stališču, da so korporacijski in ne davčni predpisi tisti, ki opredeljujejo izplačilo dobička oziroma dividend ter učinke korporacijskih pravnih poslov. Kaj drugega ne zatrjujeta niti oba upravna organa. Nesporna med strankama je tudi ugotovitev, da je bilo povečanje in zmanjšanje osnovnega kapitala tožeče stranke izvedeno v skladu z določili ZGD. V postopku ugotovljena dejstva, ki med strankama niso sporna, so tudi po presoji sodišča zadostna podlaga za ugotovitev, da je bil sklep o povečanju osnovnega kapitala sprejet ne s ciljem, da se osnovni kapital družbe dejansko poveča, temveč s ciljem njegovega takojšnjega zmanjšanja in s tem neobdavčenega izplačila alikvotnega deleža. Navedeni korporacijski pravni posli so bili torej sklenjeni izključno z namenom izigravanja davčnih predpisov. Gre za zlorabo pravic oziroma njihovo uporabo za namen, ki je nedopusten. Poštena uporaba pravic v postopku je eno od temeljnih načel upravnega postopka iz 11. člena ZUP. Tožeča stranka sicer pojasnjuje pravilnost in zakonitost svojega manevra s stališča ZGD oziroma ob dejstvu, da prikrito izplačilo dobička v tedaj veljavni zakonodaji ni bilo urejeno. Dejstva, da z davčnega vidika v danem primeru ni šlo za zlorabo pravic, pa ni pojasnila. Zakaj je v danem primeru, ne s stališča ZGD, pač pa s stališča poslovno ekonomske odločitve, ravnala tako, kot je, tožeča stranka zadovoljivo ni pojasnila. Tako tudi po mnenju sodišča ostaja edini izkazan namen za manever tožeče stranke prikrito izplačilo dobička. Tožeča stranka tudi nima prav, ko trdi, da v konkretnem primeru še niso bili podani zakonski pogoji za obdavčitev, saj naj bi ta nastopila šele z uveljavitvijo ZDDPO-2. Vrhovno sodišče se je v primeru presoje veljavnosti pogodbe, ki je namenjena izmikanju plačevanja davka (tako na primer sodba II Ips 913/94 z dne 8. 6. 1995 oziroma II Ips 284/95 z dne 26. 3. 1997) sicer opredelilo za veljavnost pogodb, vendar le v smislu civilnopravnih posledic. Obenem je namreč razsodilo, da je treba neplačilo davka kot nedovoljeno posledico pogodbe, sklenjene z namenom izogniti se plačilu davka, odpraviti na upravnopravnem področju. To pa se lahko odpravi samo tako, kot je bilo storjeno v konkretnem primeru, in sicer, da se takšni korporacijski pravni posli pri uporabi davčnih predpisov obravnavajo v skladu z njihovo vsebino, ta pa je, kot je že navedeno, izplačilo dividend, ki je podvrženo obdavčenju. Ugovoru, da je družba osnovni kapital morala povečati zaradi uskladitve z ZTVP-1, ni mogoče pritrditi. Povečanje osnovnega kapitala, ki presega njegovo enkratno zmanjšanje, namreč ni predmet sporne obdavčitve. Zmanjšanja osnovnega kapitala tudi ni mogoče obravnavati ločeno od njegovega predhodnega nominalnega povečanja, ki je sprejem sklepa o zmanjšanju šele omogočil.

Sodišče tudi ne najde bistvenih kršitev določb postopka, na katere se tožeča stranka sklicuje. Enotesn tip pisave v odločbah ni določen, niti po mnenju sodišča različni tipi pisave na nejasnost izpodbijanih odločb ne napotujejo. Izpodbijana odločba je razumljiva in logična, tožnik pa konkretno niti ni povedal, v čem jo zaradi različnih tipov pisave ne razume. Tudi iz vsebine tožnikove tožbe ni mogoče razbrati, da bi se zaradi slednjega dejstva ne mogel učinkovito niti pritožiti, niti vložiti tožbe pri tukajšnjem sodišču. V zvezi z nepravilnim in nepopolno ugotovljenim dejanskim stanjem pa sodišče še pripominja, da tožnik trditve, da so bili sporni zneski delničarjem plačani v skladu s sklepom skupščine v dveh letnih obrokih dne 27. 5. 2002 in 26. 5. 2003, niti ni postavil.

Po presoji sodišča je glede na navedeno izpodbijana odločba pravilna in skladna z določbami zakona, na katere se upravni organ v njej sklicuje. Po mnenju sodišča je obrazložena tako v pravnem kot v dejanskem pogledu. Zato se sodišče strinja z razlogi, ki jih za svojo odločitev v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja prvostopni organ, kot tudi z razlogi, s katerimi pritožbeni organ zavrača pritožnikove ugovore. Ker so ugovori, ki jih tožeča stranka uveljavlja v tožbi enaki pritožbenim, jih iz istega razloga, da ne bi prišlo do ponavljanja, zavrača tudi sodišče v smislu 2. odstavka 71. člena ZUS-1.

Sodišče pripominja, da tudi ni našlo nepravilnosti, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti. Zato je tožbo na podlagi 1. odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

Izrek o stroških upravnega spora temelji na 4. odstavku 25. člena ZUS-1.

Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o davku od dobička pravnih oseb (1991) - ZDDPO-  - člen 32

Zakon o davčnem postopku (1996) - ZDavP  - člen 117

Zakon o davku od dohodkov pravnih oseb (2006) - ZDDPO-2  - člen 74

Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o dohodnini (1991) - ZDoh-  - člen 6, 64, 65

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

UPRS Sodba I U 1149/2021-18, enako tudi ,