sodba U 1240/2002
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2006-08-21

telekomunikacije - cena storitve - soglasje

Besedilo določbe 4. odstavka se od besedila določb 1. oziroma 3. odstavka 74. člena ZTel, na katere se opira tožnik, razlikuje po tem, da 1. oziroma 3. odstavek ureja obveznosti operaterja fiksnih javnih telefonskih storitev, 4. odstavek pa govori pa tudi o obveznosti operaterja fiksnega javnega telefonskega omrežja, da predloži v soglasje cene svojih storitev. Ta posebnost omogoča v primerjavi z določbama 1. in 3. odstavka 74. člena ZTel-1 širšo interpretacijo zakonske podlage tožene stranke za dajanje soglasij k cenam določenih telekomunikacijskih storitev.

Tožena stranka je z odločbo št. ... z dne 31. 5. 2002, ki jo tožnik izpodbija v tem upravnem sporu, odločila, da tožniku ne daje soglasja k spremembam tarifnega sistema pri postavki 8.2.1.  „ Vzpostavitev zveze z omrežjem“, in tako prepoveduje uveljavitev te postavke. Odločba stopi v veljavo z dnem izdaje. V obrazložitvi navaja, da je 31. 5. 2002 od tožnika prejela Obvestilo o spremembi tarifnega sistema s prilogo, št. ... z dne 23. 3. 2002, okrožnico št. ..., v kateri je tožnik pod točko 7 v poglavju Dostop do ponudnikov internetnih storitev, spremenil postavko 8.2. tako, da je dodal postavko 8.2.1. (cena za vzpostavitev zveze z omrežjem XXXX) in črtal opombo, ki se je nanašala na trajanje časovnih intervalov. Nova postavka naj bi enako kot predloženi cenik veljala od 1. 6. 2002 dalje. Tožena stranka meni, da ta postavka predstavlja spremembo tarifnega sistema, ki je tožnik ni poslal v soglasje toženi stranki v skladu s 5. odstavkom 74. člena Zakona o telekomunikacijah (Uradni list RS, št. 30/01 in 110/02, v nadaljevanju: Ztel-1), prav tako pa je ni objavil v Uradnem listu RS najmanj 7 dni pred uveljavitvijo v skladu s 3. odstavkom istega člena, zato ta postavka cenika s 1. 6. 2002 ne velja.

Tožnik s pravočasno vloženo tožbo uveljavlja razlog nepravilne uporabe predpisov, ker meni, da tožena stranka za izdajo odločbe ni imela podlage v materialnem pravu. Peti odstavek 74. člena ZTel-1 sicer res določa pristojnost tožene stranke, da daje soglasje k splošnim pogojem in cenam telekomunikacijskih storitev, vendar se to nanaša zgolj na tiste storitve, za katere je treba po ZTel-1 pridobiti dovoljenje. Samo za te storitve namreč 1. odstavek 74. člena določa, da se cene zanje dostavljajo agenciji, prav tako pa določba 3. odstavka 74. člena pravi, da se soglasje daje k cenam iz 1. odstavka tega člena, 154. člen istega zakona pa je urejal prehodno ureditev (moratorij) glede zviševanja cen za storitve, ki je veljal, dokler tožena stranka ne vzpostavi nadzora nad cenami v skladu s 74. členom. Tožena stranka meni, da določb 74. člena ni mogoče uporabiti za tiste storitve, za katere operaterju ni treba pridobiti dovoljenja. Pri storitvah dostopa do številk XXXX gre za storitve dostopa uporabnikov telekomunikacijskih storitev do ponudnikov internetnih storitev po fiksnem javnem telefonskem omrežju. Za tovrstne storitve dostopa pa ZTel-1 (27. člen) ni treba pridobiti dovoljenja, ker navedeni člen tovrstnih storitev ne omenja. Dovoljenje je sicer potrebno za opravljanje fiksnih javnih telefonskih storitev, ki pa so v 3. točki 1. odstavka 3. člena definirane kot javnosti dostopne komercialne storitve neposrednega prenosa govora v realnem času. Pri dostopanju uporabnika do internetnih storitev pa ne gre za neposreden prenos govora v realnem času, temveč za prenos podatkov po internetnem protokolu, pa tudi ne za komunikacijo med končnimi uporabniki v smislu navedene zakonske definicije, torej ne gre za fiksne javne telefonske storitve in zanje ne veljajo določbe 74. člena ZTel-1. Pojmovanje tožene stranke, da so vse storitve, ki se opravljajo v fiksnem javnem telefonskem omrežju, hkrati fiksne javne telefonske storitve, je glede na določbo 4. točke 1. odstavka 3. člena ZTel-1 zmotno, saj je po tej definiciji fiksno javno telefonsko omrežje tisto omrežje, ki se deloma ali v celoti uporablja za opravljanje fiksnih javnih telefonskih storitev. Kadar se to omrežje uporablja za dostop do ponudnikov internetnih storitev, se torej uporablja za druge vrste telekomunikacijskih storitev, ne pa za fiksne javne telefonske storitve. Ker tožena stranka ni imela zakonske podlage za dajanje soglasja k cenam za storitve dostopa do številk XXXX, je z odločbo kršila zakon, pa tudi Ustavo, saj je z odločbo grobo poseženo v toženčevo svobodo gospodarske pobude. Tožnik predlaga zaslišanje izvedenca telekomunikacijske stroke, ki bi sodišču lahko pomagal pri interpretaciji tehničnih terminov ZTel-1 ter predlaga odpravo odločbe po opravljeni obravnavi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo, s sklicevanjem na 4. in 17. točko 1. odstavka 3. člena ZTel-1, ugotavlja, da operater kot pravna oziroma fizična oseba, ki izvaja pravni ali dejanski nadzor nad celoto funkcij, ki so potrebne za zagotavljanje ustreznih telekomunikacijskih storitev, ne more iz storitev, ki jih nudi, izločiti posameznih storitev ali funkcij. Dalje ugotavlja, da tožnik opravlja storitve fiksnega javnega telefonskega omrežja na podlagi dovoljenja tožene stranke, št. .... za opravljanje fiksnih javnih telefonskih storitev po omrežju, ki ga sam upravlja. Na tej podlagi in na podlagi ZTel-1 pa je tožnik postal operater fiksnega javnega telefonskega omrežja, in v tej zvezi je 4. odstavek 74. člena ZTel-1 jasen, ker določa, da morajo operaterji fiksnega javnega telefonskega omrežja oziroma storitev pridobiti tudi soglasje za cene storitev.

Tožnik v pripravljalni vlogi z dne 6. 12. 2002, s sklicevanjem na določbe 3., 74. in 79. člena ZTel-1, poudarja, da tožena stranka po 79. členu sicer lahko uravnava cene dostopa do funkcij telekomunikacijskega omrežja oziroma storitev, ki jih tako omrežje omogoča, vendar pa zakon v tem členu ne daje podlage za soglasje na cene pred njihovo uveljavitvijo.

Tožba je bila vročena tudi Državnemu pravobranilstvu RS kot zastopniku javnega interesa, ki je udeležbo v postopku prijavilo z aktom, št. ... z dne 7. 10. 2002, odgovora na tožbo pa ni podalo.

V zvezi s tožnikovim predlogom za zaslišanje izvedenca in opravo glavne obravnave sodišče uvodoma pripominja, da glede razlage tehničnih terminov, uporabljenih v ZTel-1, kolikor se nanašajo na sporno upravno zadevo, ne vidi težav, zato meni, da zaslišanje izvedenca ni potrebno, s tem pa tudi ni utemeljen predlog, naj o zadevi odloči po opravljeni glavni obravnavi. Tožena stranka je namreč svojo odločitev, kot izhaja iz uvoda in obrazložitve izpodbijane odločbe, oprla na 4. odstavek 75. člena. Pri uporabi določbe 4. odstavka tega člena pa ne gre za spor o tehničnih vprašanjih ali vsebini tehničnih terminov, temveč za spor o pravnem vprašanju, ali je tožena stranka pri svojem odločanju besedilo tega člena pravilno uporabila. Besedilo določbe 4. odstavka se od besedila določb 1. oziroma 3. odstavka 74. člena ZTel, na katere se opira tožnik, razlikuje po tem, da 1. oziroma 3. odstavek ureja obveznosti operaterja fiksnih javnih telefonskih storitev, 4. odstavek pa govori pa tudi o obveznosti operaterja fiksnega javnega telefonskega omrežja, da predloži v soglasje cene svojih storitev. Ta posebnost omogoča v primerjavi z določbama 1. in 3. odstavka 74. člena ZTel-1 širšo interpretacijo zakonske podlage tožene stranke za dajanje soglasij k cenam določenih telekomunikacijskih storitev. Sodišče se s širšo interpretacijo, torej tisto, ki jo je v izpodbijani odločbi uporabila tožena stranka, strinja, kajti iz številnih določb ZTel-1 izhaja, da je bil zakon po eni strani namenjen uveljavljanju razvoja trga telekomunikacijskih storitev, po drugi strani pa reguliranju položaja operaterjev s pomembno tržno močjo. K tej regulaciji, ki je bila v času izdaje izpodbijane odločbe nedvomno še v razvoju, pa spada tudi dajanje soglasij k cenam določenih vrst storitev. Za odločitev sodišča tudi ni bilo nepomembno, da iz spisov drugega upravnega spora med tožnikom in toženo stranko (opr. št. U ...) izhaja, da je tožnik v zvezi z drugim vprašanjem, to je soglasjem k splošnim pogojem za opravljanje fiksnih javnih telefonskih storitev preko analogne priključne točke, v splošnih pogojih med drugim urejal tudi vprašanja dostopa do internetnih storitev, torej je vprašanje, ali dostop do teh storitev sodi med fiksne javne telefonske storitve v smislu 3. odstavka 74. člena ZTel-1, obravnaval drugače kot v tem spornem primeru.

Po presoji sodišča je po navedenem tožba neutemeljena, zato jo je na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS, Uradni list RS, št. 50/97, 70/00 in 45/02-odl.US) zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.