sodba U 1842/2004
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2006-11-06

prepustitev blaga - odpust carinskega dolga - carinska deklaracija - sprememba podatkov v carinski deklaraciji - carina

V obravnavanem primeru je sporno uveljavljanje spremembe podatkov v carinski deklaraciji in v tem obsegu zahtevek za odpust carinskega dolga. Bistveno za odločitev o tem tudi po mnenju sodišča predstavlja okoliščina prepustitve blaga deklarantu v prost promet, saj je mogoče spremeniti podatke v ECL le pred prepustitvijo blaga deklarantu (3. točka 2. odstavka 50. člen CZ). Okoliščina, da je bilo blago dejansko tudi prepuščeno deklarantu, pa ni sporna, s tem pa je odpadla pravna podlaga za možnost spreminjanja podatkov v ECL s strani deklaranta in posledično odpust plačila carinskega dolga.

Tožba se zavrne. Zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka se zavrne.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila odločbo Carinskega urada A, št. ... z dne 20. 2. 2002, s katero je prvostopni organ zavrnil zahtevek tožnika za delni odpust plačila carinskega dolga, obračunanega za blago, sproščeno v prost promet s carinsko deklaracijo (ECL) št. K4-5900 z dne 4. 2. 2002, Izpostave Terminal A. Iz spisov zadeve izhaja, da je družba B.B.B. d.o.o. iz A. kot deklarant in posredni zastopnik tožnika vložila pri Izpostavi Terminal A. navedeno ECL, s katero je za sprostitev v prost promet prijavil različno blago v 10 postavkah v skupni vrednosti 16.464,48 EUR. Od tega je za blago v postavkah 01 do 04 uveljavljala ugodnosti na podlagi Uredbe o izvajanju sporazuma o prosti trgovini med Republiko Slovenijo in Republiko Makedonijo (Uradni list RS, št. 110/01, v nadaljevanju Uredba) in zanj obračunala carino po carinski stopnji prosto (v polje 39 vpisana šifra 9101). V ostalih postavkah navedene ECL so bila polja 39 prazna in se je v njih za prijavljeno blago obračunala carina po različnih konvencionalnih carinskih stopnjah. ECL sta bila priložena računa z dne 31. 1. 2002 in potrdilo o prometu blaga EUR. 1. Potem ko je carinski organ prepustil blago deklarantu, je le-ta za tožnika vložil prošnjo za popravek carinske deklaracije in odpust carinskega dolga z obrazložitvijo, da je zaradi preobilice dela in časovne stiske prišlo pri odpravljanju prvotne napake do novih napak (izbrisane šifre v nekaterih postavkah), zaradi česar blago v zgoraj navedenih postavkah ni bilo obravnavano kot blago s preferencialnim poreklom, kar je bil njegov namen ob carinjenju (vpis dokazila o poreklu v polje 44 zadevne carinske deklaracije), zato želi popravek v postavkah 07 do 10 tako, da v polja 36 in 39 vpiše nove šifre P in 9102 ter posledično nov izračun v poljih 47. Carinski urad A. je po mnenju tožene stranke ravnal pravilno, ko je zavrnil prošnjo za odpust carinskega dolga. Po 10. točki 1. odstavka 3. člena CZ (Uradni list RS, št. 1/95 do 40/99, dalje CZ) pomeni carinska deklaracija ravnanje oz. dejanje, s katerim oseba na predpisan način izrazi namen, da se za blago začne določen carinski postopek. Po 48. členu pa carinski deklarant izpolni carinsko deklaracijo tako, da vsebuje vse tiste podatke, ki so potrebni glede na izbran carinski postopek. Tožnik je v konkretnem primeru sam z izpolnitvijo carinske deklaracije izbral carinski postopek sprostitve blaga v prost promet in ECL izpolnil tako, da je za del blaga uveljavljal preferencialno carinsko obravnavo, za preostalo blago pa ne. Res je k carinski deklaraciji predložil in v polje 44 ECL vpisal potrdilo o prometu blaga EUR.1, št. A 0036540, kar pa še ne pomeni, da bi ga bilo pri carinjenju potrebno upoštevati, saj gre za ugodnost, ki jo določi Vlada, na uvozniku pa je, da uveljavi pravice iz tega naslova. Po 7. členu Uredbe je bilo za uveljavljanje ugodnosti v polja 39 v postavkah 07 do 10 potrebno vpisati šifro 9102 za izdelke iz 3. člena ter Uredbe (kamor spada tudi zadevno blago) in ne zadostuje zgolj predložitev k carinski deklaracija dokazilo o poreklu (potrdilo o prometu blaga EUR.1) kot v obravnavanem primeru. Iz obravnavane ECL je razvidno, da je tožnik za blago v postavkah 01 do 04 v polje 39 vpisal šifro 9102 in se je za blago v teh postavkah priznalo preferencialno poreklo, za zadevno blago (v postavkah od 07 do 10) pa te ugodnosti ni uveljavljal in so polja 39 ostala prazna, zato so bile za ta blago obračunane različne konvencionalne stopnje. To pomeni, da je zadevna ECL pravilna, le da tožnik na njeni podlagi ni uveljavljal preferencialne carinske obravnave in mu zato le-te ni bilo mogoče priznati. Glede tožnikovih navedb v zvezi z rokom, v katerem je zaprosil za popravek ECL, ker naj bi istega dne, ko je bilo blago deklarirano in vložen ECL, prosil za popravek, pa tožena stranka pojasni, da iz upravnih spisov to ni razvidno, zato je tožnika z dopisom z dne 29. 7. 2004 pozvala, da dostavi dokazila ter je tožnik dostavil kopijo prošnje za popravek ECL in odpust carinskega dolga z dne 5. 2. 2002. Glede omejene možnosti spreminjanja podatkov do prepustitve blaga deklarantu (3. točka 2. odstavka 50. člena CZ) tožena stranka ugotavlja, da je v obravnavanem primeru tožnik zahtevek vložil po prepustitvi blaga, po tem pa ni več mogoče spreminjati carinske deklaracije in zato tožnik ni upravičen do delnega odpusta carinskega dolga.

Tožnik vlaga tožbo v upravnem sporu zaradi napačne uporabe materialnega prava, kršenja pravil postopka, zmotnega in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in kršitev predpisov, zaradi katerih je izpodbijani akt ničen. Uveljavlja kršitev ustavnih pravic in temeljnih svoboščin iz 22. in 25. člena Ustave RS. Tožeča stranka je svoj zahtevek utemeljila na 62. členu CZ, carinski organ pa ni obrazložil zakaj ni možna uporaba navedene določbe, po kateri lahko carinski organ tudi po prepustitvi blaga deklarantu zaradi preverjanja točnosti podatkov v deklaraciji naknadno preveri komercialne, tehnološke in druge dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne posle v zvezi s tem blagom ali na kasnejše komercialne posle v zvezi s tem blagom. Ti posli se lahko izvedejo v prostorih deklaranta ali druge osebe, ki je neposredno ali posredno poslovno vključena v omenjene operacije, ali v prostorih katerekoli druge osebe, ki poseduje omenjene podatke in dokumente v poslovne namene. Carinski organ lahko prav tako pregleda blago, če je to še vedno mogoče. Po 3. odstavku 62. člena pa lahko carinski organ, če naknadno preverjanje deklaracij pokaže, da je bila odločitev v zadevnem carinskem postopku sprejeta na podlagi netočnih ali nepopolnih informacij, sprejme potrebne ukrepe, da uredi nastalo situacijo v skladu z novimi informacijami. Po mnenju tožene stranke je nekorektno zavračati tožnikov zahtevek na podlagi 3. točke 2. odstavka 50. člena CZ in 8. do 10. odstavka 158. člena CZ. Tožniku je onemogočeno učinkovito pravno sredstvo in kršena pravica iz 25. člena Ustave, kar izhaja tudi iz Splošne deklaracije človekovih pravic (8. člen in 13. člen EKČP), po katerem je pravica do pravnega sredstva lahko učinkovita le, če je odločba sodišča ali upravnega organa v vsaki bistveni točki obrazložena na konkreten način, ki bo omogočal presojo, ali je država v zadostni meri izpolnila vse zahteve, ki jih glede ugotovitvenega in dokaznega bremena nalagajo zakonske določbe. Po mnenju tožeče stranke je kršena pravica strank do sodelovanja v postopku, pravica do poštenega dokaznega postopka in pravica, da mora biti odločba argumentirana. V izpodbijani odločbi sploh ni ugotovljeno dejansko stanje in dokazi, na katero je le-to oprto, razlogi, odločilni za presojo posameznih dokazov in razlogi, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekuje takšno odločbo, kar je v nasprotju z 2., 3. in 5. točko 214. člena ZUP. Načelo zaslišanja stranke je procesna pravica, s katero si stranka zagotavlja udeležbo v postopku. Citira 2. odstavek 48. člena CZ ter navaja, da je carinska deklaracija skupaj s prilogami pravna celota. Sklepno navaja, da je potrdilo o poreklu bilo priloženo ob carinjenju in v nadaljevanju našteva, kateri dokumenti morajo biti predloženi deklaraciji za sprostitev blaga v prost promet, med katerimi so navedeni tudi dokumenti, potrebni za preferencialno obravnavo blaga. Predlaga odločitev na podlagi 35. člena ZUS in podrejeno, da sodišče po opravljeni glavni obravnavi tožbi ugodi in odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka v celoti prereka tožbene navedbe in vztraja pri svoji odločitvi ter predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Odgovor tožene stranke na tožbo je bil poslan tožeči stranki, ki nanj ni odgovorila.

Državo pravobranilstvo Republike Slovenije ni prijavilo svoje udeležbe v tem postopku.

Tožnik na glavni obravnavi vztraja pri tožbi in poudarja, da je možno naknadno predložiti EUR.1, ker to dovoljuje mednarodna pogodba, ki določa, da se uporabljajo procesni zakoni države uvoznice, zato se v obravnavanem primeru uporabljajo določbe ZUP, ki predvidevajo da se očitne napake kadarkoli popravijo. Lahko pa bi tožena stranka uporabila tudi ZDavP, ki prav tako dovoljuje popravljanje davčnega obračuna in carinske deklaracije z odmerno odločbo in je torej popravek možen. Po njegovem mnenju tožena stranka napačno razlaga 50. člen CZ, saj gre za začasne omejitve, ki so predvidene zaradi morebitnega protipravnega ravnanja carinskih zavezancev v zvezi z umikom.

Tožena stranka vztraja pri razlogih izpodbijane odločbe in navaja, da je bil obrazec EUR.1 priložen ob carinjenju, da je tožnik po njem uveljavljal po svoji volji preferencialno stopnjo (vpis v polje 39) ter da ni sporno, da se po mednarodni pogodbi lahko tudi naknadno predloži dokazilo o poreklu, vendar to ni bila stvar tega spora. Res se uporabljajo predpisi države uvoznice, torej določbe CZ, ki v 50. členu določa primere spreminjanja deklaracije, kar je potrdila tudi sodna praksa. Uporabi ZDavP pa nasprotuje kot tožbeni novoti.

Po mnenju sodišča je odločitev tožene stranke pravilna in utemeljena ter se sodišče strinja z razlogi, ki jih je navedla tožena stranka v svoji obrazložitvi ter jih zaradi ponavljanja posebej ne navaja (2. odstavek 67. člena Zakona o upravnem sporu - Uradni list RS, št. 50/97, 70/00, 45/06 - odl. US, dalje ZUS) ter glede tožbenih navedb še dodaja:

V obravnavanem primeru samo dejansko stanje ni sporno. Tako tožnik kot tožena stranka zatrjujeta, da je tožnik vložil ECL dne 4. 2. 2002, ki jo je tega dne tudi carinski organ tudi sprejel, s katero je za postopek sprostitve v prost promet prijavil različno blago v 10 postavkah in v postavkah od 01 do 04 uveljavljal ugodnost preferencialne obravnave blaga na podlagi zgoraj navedene Uredbe z vpisom v polja 39 šifro 9101, v ostalih postavkah navedene ECL pa so ostala polja 39 prazna. Enako so ostala v tek primerih prazna tudi polja 36, ki izkazujejo zahtevane ugodnosti. Tudi ni sporno, da sta bila v polju 44 vpisana k carinski deklaraciji priložena računa z dne 31. 1. 2002 in potrdilo o prometu blaga EUR.1 št. A 0036540 z dne 1. 2. 2002, zato je tožnikovo razlogovanje o dopustnosti naknadne predložitve obrazca EUR.1 v obravnavanem primeru brezpredmetno. Sporno v obravnavani zadevi pa je uveljavljanje spremembe podatkov v carinski deklaraciji in v tem obsegu zahtevek za odpust carinskega dolga. Bistveno za odločitev o tem vprašanju tudi po mnenju sodišča predstavlja okoliščina prepustitve blaga deklarantu v prost promet, saj je mogoče spremeniti podatke v ECL le pred prepustitvijo blaga deklarantu (3. točka 2. odstavka 50. člen CZ). Okoliščina, da je bilo blago 4. 2. 2002 dejansko tudi prepuščeno deklarantu, pa ni sporna, s tem pa je odpadla pravna podlaga za možnost spreminjanja podatkov v ECL s strani deklaranta in posledično odpust plačila carinskega dolga, saj se po 3. odstavku 158. člena CZ plačilo carinskega dolga odpusti do tistega zneska, za katerega se dokaže, da v času obračuna ni bil zakonsko dolgovan. V obravnavanem primeru pa ne gre za tako situacijo, glede na to, da je zadevna carinska deklaracija vsebovala vse podatke, ki so potrebni za izvedbo izbranega carinskega postopka (48. člen CZ) in je carinski deklarant v ECL podatke sam zapisal, carinska deklaracija pa je po 10. točki 1. odstavka 3. člena CZ ravnanje oz. dejavnost, s katerim oseba na predpisan način izrazi namen, da se za blago začne določen carinski postopek. Ker je v obravnavanem primeru zadevna ECL vsebovala vse tiste podatke, ki so potrebni glede na izbran carinski postopek in je tožnik za del blaga tudi uveljavljal ugodnosti, zatrjevanje tožnika, da je ECL vsebovala potrdilo o prometu blaga EUR.1 (vpisano v polje 44) in da predstavlja skupaj s prilogami pravno celoto (2. odstavek 48. člen CZ), sicer pravilno, vendar to po mnenju sodišča ne zadošča za avtomatično obravnavo preferencialne carinske stopnje za vse deklarirano blago, torej tudi za postavke od 04 do 10 zadevne ECL, v katerih tožnik ugodnosti oz. posebne obravnave ni posebej zahteval. To je tudi razvidno iz zadevne ECL pod postavkami 05 do 10, pri katerih tožnik v polja 36 (ugodnosti) in 39 (kontingent) ni vpisal, da želi uveljavljati ugodnosti iz navedenega naslova preferencialne carinske obravnave blaga.

Zato sta po mnenju sodišča tožena stranka in pred njo prvostopni organ pravilno uporabila materialno pravo glede na ugotovljeno dejansko stanje in sodišče očitke tožnika zaradi nepostopanja po 62. členu CZ, zavrača, saj v primeru, kot je obravnavani, ne gre za obveznost carinskega organa, da ob pravilno izpolnjenem ECL, preverja ECL tudi po prepustitvi blaga v prost promet po zahtevi tožnika. Ob tem tudi sodišče poudarja, da gre za deklaranta, ki je pooblaščena špedicijska družba in ki so mu predpisi o carinjenju nedvomno kot strokovnjaku poznani. Sodišče tudi ni našlo očitanih kršitev Ustave RS in Splošne deklaracije človekovih pravic, obrazložitev izpodbijane odločbe pa je v skladu z 214. členom ZUP. Sodišče tudi ni ni našlo očitanih ničnostnih razlogov, niti razlogov po 35. členu ZUS.

Po povedanem je odločba tožene stranke pravilna in zakonita, zato je sodišče tožbo na podlagi 1. odstavka 59. člena ZUS kot neutemeljeno zavrnilo.

Ker tožeča stranka s tožbo ni uspela tudi ni upravičena do povrnitve stroškov postopka po določbi 154. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 36/04, dalje ZPP-UPB2), ki se po odločbi Ustavnega sodišča RS, št. U-I-68/04-14 z dne 6. 4. 2006 v zvezi s 16. členom ZUS uporablja tudi postopkih presoje zakonitosti izpodbijanega akta.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.