sodba U 759/2006
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2006-05-17

Tožena stranka je pravilno odločila, da je na Hrvaškem na splošno za vse državljane dovolj zaščite, ker je Republika Hrvaška pristopila k pogajanjem o polnopravnem članstvu v EU dne 3. 10. 2005.

1. Tožba se zavrne. 2. Tožnika se oprosti plačila sodnih taks.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila kot očitno neutemeljeno prošnjo tožnika za priznanje azila v Republiki Sloveniji in odločila, da mora Republiko Slovenijo zapustiti v roku 24 ur od pravnomočno končanega azilnega postopka. V obrazložitvi je navedla, da je tožnik dne 13. 5. 2005 vložil prošnjo za priznanje azila v Republiki Sloveniji, v kateri je navedel, da je matično državo prvič zapustil leta 1991, ko je bil z očetom in materjo pregnan iz Hrvaške, star 5 let. Oče je odšel v Nemčijo, tožnik in mati pa v Srbijo, kjer je zanj skrbel Rdeči križ. Leta 1999 je odšel k očetu v Nemčijo, kjer sta živela do leta 2004, dokler ju niso deportirali nazaj na Hrvaško. Problem je v tem, da ga imajo hrvaške oblasti za Srba, zaradi česar je zapustil matično državo, ker so razmere postale nevarne, policija pa mu ne nudi nobene zaščite, medtem ko je prebivalstvo v teh krajih albansko. V postopku je bil tožnik zaslišan dne 14. 9. 2005. Povedal je, da je pravoslavne vere in je brez državljanstva, matično državo pa je zapustil zato, ker so ga imeli za Srba. Leta 1991 se je pred njihovo hišo zaustavilo vozilo, v katerem so bili zamaskirani vojaki in policisti, ki so hišo obkolili. Tožnik se je takrat igral pred hišo in je doživel velik strah, zaradi travme pa ni mogel tri dni govoriti. Zato so z družino odšli v Bjelovar in s seboj vzeli najbolj osnovne stvari. Tam so bili nekaj dni, nato pa so preko Madžarske odšli v Srbijo. V Srbiji je bil od septembra 1991 do leta 1999 in je živel z mamo v kraju Aranđelovac, oče pa je bil v Nemčiji. Z mamo sta bila prijavljena kot begunca. Dne 23. 7. 1999 so v Srbiji vrgli tri bombe, zaradi česar sta se s sestro odločila, da odideta k očetu v Nemčijo. V Nemčiji sta z očetom zaprosila za priznanje azila, po negativni odločitvi pa so ga leta 2004 skupaj z očetom deportirali nazaj na Hrvaško na podlagi potnega lista Hrvaške za vrnitev. Po prihodu na Hrvaško sta se z očetom veliko selila iz kraja v kraj zaradi varnosti. Prebivala sta v Virovitici, Zagrebu, Veliki Gorici, Pakracu, Daruvarju. Opisal je primer, ko je v Daruvarju odšel s prijateljico v nek lokal, kjer so ga ocenili, da je Srb, zaradi njegovega e-kavskega naglasa. Začeli so peti nacionalistične pesmi in ga pravocirati. Zaradi tega ni več odhajal v družbo. Zaradi tega, ker sta z očetom pravoslavne vere, se na Hrvaškem nista počutila varna in sta zapustila državo. Z očetom sta na Hrvaškem živela v krajih z mešenim prebivalstvom, Albanci, Janjevci, Bosanci, Srbov pa na tem območju ni bilo. Ker je bil iz Hrvaške izgnan, ko je bil star pet let, se sedaj tja ne bi mogel več vrniti. Tožena stranka je o zadevi že dvakrat odločila in sicer z odločbo št. 2143-162/2005 (1352-08) z dne 27. 10. 2005 ter št. 2143-162/2005 (1352-08) z dne 16. 1. 2006, s katerima je prošnjo tožnika zavrnila kot očitno neutemeljeno. Na tožbo tožnika je Upravno sodišče RS dvakrat tožbi ugodilo in vrnilo zadevo v ponovno odločanje toženi stranki, in sicer s sodbo št. U 2561/2005-8 z dne 14. 12. 2005 in št. U 287/2006-6 z dne 10. 2. 2006. V ponovljenem postopku tožena stranka ugotavlja, da razlogov, ki jih je navedel tožnik v prošnji za azil, ne more šteti za preganjanje, kot to izhaja iz Direktive Sveta EU o minimalnih standardih za kvalifikacijo in status državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva kot beguncev oziroma kot oseb, ki kakorkoli drugače potrebujejo mednarodno zaščito in vsebina priznane zaščite št. 2004/83/EC z dne 29. 4. 2004 (Uradni list EU, št. L 304/12 z dne 30. 9. 2004). Ta določa, da morajo biti dejanja preganjanja v smislu člena 1 A Ženevske konvencije: a) dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča, da predstavljajo hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic od katerih odstopanja niso mogoča po členu 15 (2) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin; ali b) morajo predstavljati akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je dovolj huda, da vpliva na posameznika na podoben način, kot je opisano v točki a. Dejanja preganjanja imajo lahko med drugim naslednje oblike: dejanja fizičnega ali psihičnega nasilja, vključno z dejanji spolnega nasilja; pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način; pregon ali kazen, ki je nesorazmerna ali diskriminatorna; odrekanje sodnega varstva, kar ima za posledico nesorazmerno ali diskriminatorno kazen; pregon ali kazen zaradi zavrnitve služenja vojaškega roka v spopadu, kjer bi služenje vojaškega roka vključevalo kazniva dejanja ali dejanja, ki spadajo med izključitvene klavzule, navedene v členu 12 (2); in dejanja, ki so povezana s spolom ali usmerjena na otroke. Obstajati mora povezava med razlogi za preganjanje zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini ter prej opisanimi dejanji preganjanja. V skladu s 6. členom Direktive so subjekti preganjanja ali resne škode lahko: država; stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del ozemlja države ter nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da niti država niti stranke ali organizacije, ki nadzirajo državo ali bistven del njenega ozemlja, vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo, kot je opredeljena v členu 7. Tožena stranka za preganjanje ne more šteti dogodka, ki ga je navedel tožnik, in sicer, da je bil po vrnitvi na Hrvaško v nekem gostinskem lokalu, kjer so drugi gostje slišali njegov naglas, nato pa začeli prepevati nacionalistične pesmi in ga pravocirati, zaradi česar ni več zahajal v družbo. Tožnik tudi ni navedel, zaradi katerih okoliščin sta se z očetom selila iz kraja v kraj, v skladu z 29. členom Zakona o azilu pa bi moral tožnik sam navesti vsa dejstva in okoliščine, ki utemeljujejo njegov strah pred preganjanjem. Sam je povedal, da mu po vrnitvi iz Nemčije niso neposredno grozili, ker se je skrival po raznih krajih. Zato se je tožena stranka oprla na sodbo Upravnega sodišča RS, št. U 2455/2005-6 z dne 23. 11. 2005, v kateri je navedeno, da žaljivke in posamezni pretepi ter lažji primeri diskriminacije ne pomenijo preganjanja v smislu Zakona o azilu (Uradni list RS, št. 134/03, 85/05-odl. US, v nadaljevanju ZAzil). Vrhovno sodišče RS je takšno stališče upravnega sodišča potrdilo s sodbama št. I Up 1234/05 z dne 19. 10. 2005 in I Up 1271/2005 z dne 9. 11. 2005. Nadalje tožena stranka navaja, da je tožnik k tožbi zoper prvo odločbo predložil tri spletne strani hrvaških medijev, iz katerih je razvidno, da je eno poročilo Zunanjega ministrstva ZDA za Hrvaško za leto 2005, ki se nanaša na odnos do Srbov na Hrvaškem, ter dva članka, ki poročata o napadih na Srbe in njihovo lastnino. Tožena stranka je poročila preučila in ugotovila, da občasno prihaja do nasilja nad etničnimi manjšinami (Srbi in Romi) ter do napadov na njihovo lastnino, in ocenjuje, da je odnos na Hrvaškem do Srbov nekoliko diskriminatoren in da so bolj nadlegovani na območjih, ki jih je prizadejala vojna, vendar je na splošno na Hrvaškem dovolj zaščite za vse državljane. Republika Hrvaška je namreč dne 3. 10. 2005 postala kandidatka za članstvo v EU, začetek pogajanj o polnopravnem članstvu med Hrvaško in EU pa je velik korak naprej pri uresničevanju prednostnega cilja Hrvaške zunanje politike. Tožena stranka glede na navedeno ugotavlja, da je očitno, da tožniku v matični državi ne grozi preganjanje, zaradi česar so izpolnjeni pogoji, določeni v 2. alinei 2. odstavka 35. člena ZAzil za zavrnitev prošnje kot očitno neutemeljene.

Tožnik vlaga tožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka. Navaja, da je tožena stranka preuranjeno odločila na podlagi 2. alinee 2. odstavka 35. člena ZAzil in odločitev ni v skladu z dejanskim stanjem. Tožena stranka, ki je o zadevi odločala že tretjič, je ponovno odločila v pospešenem postopku in ni sledila navodilom Upravnega sodišča, ki ji je v sodbi U 287/2006-6 naložilo, da je treba tožniku omogočiti, da se opredeli do vseh okoliščin, na podlagi katerih je tožena stranka oprla svojo odločitev. Tožena stranka bi v skladu z navedeno sodbo morala v ponovljenem postopku upoštevati dokaze, ki jih je tožnik predložil in bi se morala do njih opredeliti, česar pa ni storila. S tem je kljub izrecnim navodilom Upravnega sodišča ponovno kršila določbo 1. odstavka 9. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, kakor tudi tožnikovo pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS, kot to izhaja iz sodbe U 2561/2005-8. Tožnik se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča RS, št. Up 286/2002-2, v kateri je navedeno, da mora pristojni organ tudi v primeru zavrnitve prošnje za azil po določbi 2. odstavka 35. člena ZAzil utemeljiti, da prosilec dejansko ne potrebuje zaščite v obliki azila. Tožena stranka ni ugotavljala le razlogov, naštetih v 2. odstavku 35. člena ZAzil, temveč je odločala o sami vsebini tožnikove prošnje, to pa pomeni presojo razlogov po 2. in 3. odstavku 1. člena ZAzil. Tožena stranka je tudi kršila postopek, saj je v izpodbijani odločbi navedla, da iz tožnikove prošnje za azil izhaja, da mu v matični državi očitno ne grozi preganjanje, svoje odločitve pa ni z ničemer obrazložila in se do navedb tožnika ni opredelila. Tako ni utemeljila, zakaj tožnik ne potrebuje zaščite v obliki azila, saj niti ni preverila njegovih navedb, prav tako pa ni preverjala objektivnih okoliščin v njegovi matični državi. Tožnik ponovno navaja, da je za azil zaprosil hkrati z njim tudi z njim njegov oče, iz razlogov, ki se navezujejo in dopolnjujejo z njegovimi navedbami, zaradi česar bi morala tožena stranka njuni prošnji obravnavati skupaj, da bi lahko v celoti in pravilno ugotovila dejansko stanje. Tožnik prihaja s Hrvaške in je po veroizpovedi pravoslavec, glede narodnosti pa je neopredeljen. S Hrvaške je bil pregnan, ko je bil star 5 let. Na Hrvaškem tožnika Hrvati dojemajo kot Srba zaradi njegovega izgleda in ekavskega naglasa, ki je značilen za srbsko govoreče območje, zaradi česar je bil izpostavljen resnim grožnjam in maltretiranju, kadarkoli se je pojavil v javnosti, saj so ga zmerjali in poniževali, zaradi česar se je z očetom skrival in se ne more vrniti na dom. Policija njemu in očetu nikoli ni nudila ustrezne zaščite, prav tako pa jih ignorira oblast. Njegova hiša je bila porušena, zemljišče pa minirano. Na območju, kjer je stala hiša, je sedaj večinoma albanska populacija, saj jih je tja naselila Republika Hrvaška. Tožnik je dejansko brez državljanstva, čeprav je tožena stranka ponovno napačno ugotovila, da je državljan Republike Hrvaške. Njegovo premoženje je protipravno zaseženo in policija mu sistematično onemogoča vrnitev na dom. Problem vračanja srbskih beguncev na domove je v Republiki Hrvaški resen varnostni problem, kar potrjujejo tudi mednarodna poročila. Tožnik izrecno zavrača utemeljitev tožene stranke, da je Hrvaška varna država, saj bi bili njegova varnost in življenje v primeru vrnitve v neposredni nevarnosti. Objektivne okoliščine, v katerih se nahaja tožnik, vsekakor niso takšne, ta bi se mogel brez škode za fizično in psihično integriteto, vrniti v matično državo. Tretji člen EKČP varuje osebo pred vračanjem v državo, kjer obstoji realna možnost, da bo izpostavljena nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju, ta pravica pa je absolutna in jo države ne morejo omejiti. Sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi ter tožniku prizna azil v Republiki Sloveniji, oziroma vrne zadevo toženi stranki v ponovno odločanje.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in vztraja pri svoji odločitvi ter predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Zastopnik javnega interesa svoje udeležbe v tem upravnem sporu ni prijavil.

K 1. točki izreka: Tožba ni utemeljena. Po presoji sodišča je tožena stranka izdala zakonito odločbo in je zanjo navedla tudi pravilno dejansko in pravno podlago. Azil je oblika zaščite, ki se prizna tujcem zaradi individualne ogroženosti v smislu razlogov, kot jih določa ZAzil oziroma Konvencija o statusu beguncev in Protokol o statusu beguncev (Ženevska konvencija, Uradni list RS-MP, št. 9/92), in sicer zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem, osnovanem na rasi, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali pripadnosti določenemu političnemu prepričanju. Če je podan kakšen razlog iz 2. odstavka 35. člena ZAzil, lahko pristojni organ o stvari takoj odloči in zavrne prošnjo za azil kot očitno neutemeljeno, ker dejanske okoliščine, v katerih je prošnja podana, ali razlogi, ki jih je prosilec sam navajal, kažejo, da dejansko ne potrebuje zaščite v obliki azila. Po presoji sodišča je tožena stranka svojo odločbo pravilno oprla na 2. alineo 2. odstavka 35. člena ZAzil, po katerem pristojni organ takoj odloči o stvari in prošnjo za azil kot očitno neutemeljeno zavrne, če je prosilec za azil prišel izključno iz ekonomskih razlogov ali če je iz njegove prošnje očitno, da mu v njegovi izvorni državi ne grozi preganjanje. Upravno sodišče RS je v svoji sodbi U 287/2006-6 z dne 10. 2. 2006 izpodbijano odločbo tožene stranke št. 2143-162/2005 (1352-08) z dne 16. 1. 2006 odpravilo in vrnilo zadevo toženi stranki v ponoven postopek. V citirani sodbi je sodišče zapisalo, da tožena stranka v dokazno oceno ni vključila dokazov, ki jih je predložil tožnik k prvi tožbi, niti ni teh dokazov omenila v svoji odločbi. Šele, ko bi tožena stranka te dokaze vključila v dokazno oceno, bi imela podlago (če bi tako pokazala dokazna ocena) za uporabo 2. alnee 2. odstavka 35. člena ZAzil in sicer, da tožniku očitno ne grozi preganjanje v izvorni državi. Tožena stranka je v ponovljenem postopku, tako kot ji je to naložilo sodišče, upoštevala tudi dokaze, ki jih je predložil tožnik, in se je do njih tudi opredelila. Ugotovila je, da iz njih izhaja, da prihaja občasno do napadov na Srbe in Rome na Hrvaškem in na njihovo lastnino in da ima Hrvaška nekoliko diskriminatoren odnos do Srbov na področjih, ki jih je prizadela vojna, vendar je na splošno za vse državljane na Hrvaškem dovolj zaščite, s takšno oceno pa se strinja tudi sodišče, tudi z ozirom na dejstvo, da je Republika Hrvaška pristopila k pogajanjem o polnopravnem članstvu v EU dne 3. 10. 2005. Sodišče je s sodbo U 287/2006-6 z dne 10. 2. 2006 v preostalem delu tožbene ugovore, ki jih sedaj ponavlja tožnik tudi v tej tožbi, zavrnilo kot neutemeljene. Navedlo je, da ni nobene nezakonitosti v tem, da je tožena stranka ugotavljala pogoje za azil iz 1. člena ZAzil v pospešenem postopku, kajti odločitve po 2. odstavku 35. člena ZAzil zajemajo tudi presojo, da tožnik ni preganjan v smislu 1. člena ZAzil in tožena stranka tudi ni bila dolžna tožnikovo prošnjo obravnavati skupaj s prošnjo njegovega očeta, ker je tožnik polnoletna oseba in ker tožniku ni bilo onemogočeno, da bi izpovedbo svojega očeta uporabil kot dokazni material v upravnem postopku. Kar pa zadeva vprašanje tožnikovega državljanstva, če ga le-ta nima, je bistveno, da iz podatkov v spisu izhaja, da je bilo njegovo običajno prebivališče (1. člen ZAzil), preden je bil pregnan, na Hrvaškem. Ker je v obravnavanem primeru sodišče ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega upravnega akta pravilen, da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena, je tožbo zavrnilo na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00).

Sodišče je predlogu za oprostitev plačila sodnih taks ugodilo na podlagi 1. odstavka 13. člena Zakona o sodnih taksah (Uradni list RS, št. 1/90 in nadaljnji) ter tožnika oprostilo plačila sodnih taks, ker je ocenilo, da bi bila z njihovim plačilom občutno zmanjšana sredstva, s katerimi se preživlja, pri tem pa je upoštevalo tudi status tožnika kot prosilca za azil.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.