sodba U 282/2006
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2006-11-20

Iz vsega navedenega izhaja, da ne obstajajo ovire za vračilo zemljišča v naravi, saj ne gre za zazidano stavbno zemljišče (2. odstavek 32. člena ZDen), z vrnitvijo nepremičnine v naravi pa se tudi ne bi bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin (4. točka 1. odstavka 19. člena ZDen).

1.Tožba se zavrne. 2.Zahteva tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka se zavrne. 3.Tožeča stranka je dolžna prizadeti stranki povrniti stroške odgovora na tožbo v višini ... SIT v roku 15 dni.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo Občine A. zoper odločbo upravne enote B. z dne 31. 3. 2006, s katero je bilo odločeno, da je zavezanka Občina A. dolžna izročiti A.A.v last podržavljeno nepremičnino št. 1003/2 k.o. A.. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je upravni organ prve stopnje v postopku ugotavljal ali obstajajo ovire za vrnitev v naravi zemljišča na parc. št. 1003/2 k.o. A. v skupni izmeri 2078 m2. Ugotovljeno je bilo tudi z ogledom nepremičnine, da navedeno zemljišče ne predstavlja zazidanega stavbnega zemljišča. Poleg tega tožeči stranki v postopku ni uspelo dokazati, da bi se z vrnitvijo navedene nepremičnine v naravi bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin, čeprav je dokazno breme glede obstoja ovir za vrnitev podržavljenega premoženja v naravi, na strani zavezanca. Zgolj uporaba nepremičnine za določen namen, v tem primeru za parkiranje tovornih vozil, namreč še ne dokazuje dejstva, da bi se z vrnitvijo v naravi bistveno okrnila prostorska kompleksnost prostora. Navedena nepremičnina tudi ne more imeti statusa grajenega javnega dobra, saj ne izpolnjuje tehničnih pogojev, ki so potrebni za pridobitev takega statusa. Sicer pa navedena nepremičnina leži ob državni cesti, zato bi jo bilo mogoče šteti, ob izpolnjevanju potrebnih tehničnih pogojev v skladu z določbo 13. člena Zakona o javnih cestah za sestavni del državne ceste, zato bi bil v tem primeru pristojen organ za izdajo ugotovitvene odločbe o grajenem javnem dobru, glede na določbo 212. člena Zakona o graditvi objektov, pristojno ministrstvo, ne pa lokalna skupnost. Glede na vse navedeno ugotavlja, da tožeča stranka kot zavezanka v denacionalizacijskem postopku ni uspela dokazati obstoja ovir za vrnitev nepremičnine na parc. št. 1003/2 k.o. A. v naravi.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je zemljišče na parc. št. 1003/2 k.o. A. zazidana stavbna parcela, na kateri je urejeno parkirišče, ki se uporablja že najmanj 25 let. Glede na določbe Zakona o graditvi objektov je navedeno zemljišče, ki se uporablja kot parkirišče, objekt v javni rabi. V skladu z 2. členom Zakona o graditvi objektov so javne površine tiste površine katerih raba je pod enakimi pogoji namenjena vsem, (javna cesta, ulica, trg, tržnica, igrišče, parkirišče, pokopališče, park in podobne površine). Iz vsega navedenega torej izhaja, da gre za zazidano stavbno zemljišče-javno površino namenjeno za parkiranje, ki je dostopna vsem pod enakimi pogoji, zato je v skladu z določbo 2. odstavka 32. člena Zakona o denacionalizaciji ni mogoče vračati v naravi. Navedene nepremičnine tudi ni mogoče vrniti v naravi iz razlogov navedenih v 19. členu Zakona o denacionalizaciji, saj bi se z vrnitvijo v naravi bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin. Da gre v konkretnem primeru za parkirišče, ki se uporablja že najmanj 25 let in da ga Občina A. ustrezno ureja ter da bi z vrnitvijo v naravi bila bistveno okrnjena prostorska kompleksnost in namen izrabe prostora, pa lahko potrdi direktorica občinske uprave Občine A.. Res je sicer, da za omenjeno parkirišče ni sprejet prostorski izvedbeni akt, ki bi določal namensko rabo prostora, vendar pa je potrebno vedeti, da se celotno poselitveno območje Občine A. ureja zgolj s prostorskimi ureditvenimi pogoji, ki pa ne konkretizirajo namenskosti rabe prostora znotraj ureditvenega območja. Glede na vse navedeno predlaga, da sodišče po opravljeni glavni obravnavi izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje. Tožena stranka ji je dolžna povrniti stroške tega postopka z zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe do plačila.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

A.A. kot stranka z interesom, po odvetnici B.B. v odgovoru na tožbo odgovarja, da je upravni organ dejansko stanje v zvezi z nepremičnino v celoti pravilno ugotovil. Prostor, za katerega tožeča stranka trdi, da je urejeno parkirišče je le delno nasuto neurejeno zemljišče, ki je v pretežni površini poraščeno. Poleg tega je del navedenega zemljišča, to je parc. št. 1003/1 v njeni lasti. Obe parceli št. 1003/2 in 1003/1 pa sta v katastru in zemljiški knjigi vodeni kot travnik in njiva. Zato gre dejansko za divje parkirišče na navedenih parcelah. Glede na vse navedeno trditve tožeče stranke, da gre v navedenem primeru za grajeno javno dobro, niso utemeljene že iz razloga, ker je del navedenega "parkirišča" (parc. št. 1003/1 k.o. A.) je že sedaj v zasebni lasti. Dejstvo je tudi, da parc. št. 1003/2 nikoli ni prišla v upravljanje zavezanke saj pogodba o prenosu ni bila sklenjena niti ni bil izdan noben drug akt s katerim bi zavezanka prenesla upravljanje iz upravičenca na kogar koli drugega. Zaradi vsega navedenega predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Na navedeni odgovor prizadete stranke na tožbo odgovarja s pripravljalno vlogo tožeča stranka in v njej navaja, da navedba prizadete stranke, da je na sporni nepremičnini divje parkirišče ni resnična, saj je le to vzdrževano in označeno, ter v uporabi že najmanj 25 let. Ponovno poudarja, da je celotno zemljišče na parc. št. 1003/2 in 1003/1, urejeno kot parkirišče. Fotografije, ki so bile priložene odgovoru na tožbo prizadete stranke pa so po njenem mnenju fotografije zemljišča, ki meji na parkirišče. Navaja še, da samo dejstvo, da je prizadeta stranka v zemljiški knjigi vpisana kot lastnik parcele št. 1003/1 k.o. A. ne vpliva na status parkirišča.

Slovenska odškodninska družba, kot stranka z interesom ni podala odgovora na tožbo.

Državni pravobranilec Republike Slovenije, kot zastopnik javnega interesa, udeležbe v tem postopku ni prijavil.

Po presoji sodišča je odločba tožene stranka pravilna in zakonita, ima oporo v citiranih materialnih predpisih ter izhaja iz podatkov v upravnih spisih. Tožena stranka je hkrati tudi odgovorila na pritožbene navedbe in dala pravilne razloge za zavrnitev pritožbe. Sodišče zaradi tega v celoti sledi obrazložitvi izpodbijane odločbe in v izogib ponavljanju ponovno ne navaja razlogov za svojo odločitev ( 2. odstavek 67. člena Zakona o upravnem sporu, Uradni list RS, št. 50/97, 65/97, 70/00 in 45/06 - ZUS). V zvezi z ugovori v tožbi pa še dodaja:

Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91, 56/92-odl.US, 13/93-odl.US, 31/93, 24/95-odl.US, 20/97-odl.US, 65/98, 76/98-odl.US in 66/00 - ZDen) v 4. točki 1. odstavka 19. člena določa, da nepremičnine ni mogoče vrniti če bi se bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin, v 2. odstavku 32. člena ZDen pa je določeno, da se podržavljena zazidana stavbna zemljišča (obstoječe gradbene parcele) ne vračajo, razen če je na njih zgrajen trajni objekt v lasti upravičenca.

Iz upravnih spisov nesporno izhaja, da je bila parc. št. 1003/2 k.o. A. A.A. iz A., odvzeta na podlagi Zakona o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih zemljišč (Uradni list FLRJ, št. 52/58 - ZNNZGZ). Na podlagi 38. člena ZNNZGZ je prejšnji lastnik pridobil pravico uporabe na odvzetih nepremičninah, katerih imetnik je ostal vse do trenutka, ko jo je po odločbi Občinskega ljudskega odbora bil dolžan izročiti v posest občini ali komu drugemu, da sezida zgradbo ali kakšen drug objekt ali izvede kakšna druga dela. Glede parcele št. 1003/2 k.o. A. iz podatkov v upravnih spisih izhaja, da je v letu 1980 A.A. sicer soglašal, da bo prenesel pravico uporabe na navedeni nepremičnini na KS A.. Sklenjena naj bi bila posebna pogodba na osnovi katere bi moral biti prenos pravice uporabe in dokončno plačilo izvršeno do 31. 12. 1980. Iz pravnomočne sodbe opr. št. P 97/98 Okrajnega sodišča v B. pa izhaja, da pogodba o prenosu pravice uporabe na premičnini št. 1003/2 k.o. A. med KS A. in A.A. ni bila sklenjena. Iz navedenega torej sledi, da je prejšnji lastnik obdržal pravico uporabe na parc. št. 1003/2 k.o. A., saj iz podatkov v upravnih spisih ne izhaja da bi mu bila s kakršnimkoli aktom oziroma pogodbo odvzeta iz posesti z namenom da se na navedeni parceli sezida zgradbo ali kakšen drug objekt ali izvede kakšna druga dela. V postopku je bilo še ugotovljeno, da parcela 1003/2 predstavlja kompleks skupaj z zemljiščem s parc. št. 1003/1, ki je že v lasti vlagatelja zahtevka v denacionalizacijskem postopku. Poleg tega je bilo ugotovljeno, da je parcela 1003/2 pretežno nasuta s tamponom, deloma pa je na njej odpadni material-kamenje. Iz podatkov v katastru pa izhaja, da je za navedeno parcelo evidentirana vrsta rabe-travnik IV. Ugotovljeno je še bilo, da ne gre za parkirišče, ki bi v skladu s Pravilnikom o minimalnih tehničnih in drugih pogojih za parkirišča in mesta za vzdrževanje vozil (Uradni list RS, št. 33/96) zagotavljalo minimalne tehnične standarde in pogoje, ki jih določa navedeni pravilnik. Tako je bilo ugotovljeno, da v nasprotju z navedenim pravilnikom površina zemljišča, ki je nasuto z gramozom in se uporablja za parkiranje vozil ni obdana z robniki, meteorne vode pa niso speljane v kanalizacijo prek ustreznega dimenzioniranega lovilnika olj in goriv, osvetljava parkirišča ni urejena, urejeno pa tudi ni vključevanje vozil na državno cesto, ki meji na navedeno parcelo. Iz vsega navedenega torej izhaja, da ne obstajajo ovire za vračilo parcele 1003/2 k.o. A. v naravi, saj ne gre za zazidano stavbno zemljišče (2. odstavek 32. člena ZDen), z vrnitvijo nepremičnine v naravi pa se tudi ne bi bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin ( 4. točka 1. odstavka 19. člena ZDen).

Glede na navedeno je sodišče ugotovilo, da je izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena. Zato je tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi 1. odstavka 59. člena ZUS.

Sodišče je odločalo na nejavni seji saj tožeča stranka odločilnih dejanskih ugotovitev ni prerekala, temveč je v okviru tožbenih ugovorov prerekala le pravno presojo v postopku ugotovljenih dejstev.

Sodišče je zavrnilo zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka, saj tožeča stranka v tem upravnem sporu ni uspela, zato ob uporabi določbe 1. odstavka 16. člena ZUS v zvezi s 1. odstavkom 154. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, 96/02, 2/04 in 36/04 - prečiščeno besedilo - ZPP), njen zahtevek za povrnitev stroškov tega postopka ni utemeljen.

Ker tožeča stranka v tem upravnem sporu ni uspela ji je sodišče naložilo, da v skladu z določbo 16. člena ZUS v povezavi s 1. odstavkom 154. člena ZPP, prizadeti stranki v tem postopku povrne stroške njenega odgovora na tožbo. Sodišče je prizadeti stranki, v skladu s 155. členom ZPP priznalo potrebne stroške v skladu z odvetniško tarifo (Uradni list RS, št. 67/03-OT) in sicer po vrednosti točke 110 SIT (50 točk za pogovor s stranko, 500 točk za odgovor na tožbo, 20 točk za poročilo stranki, 2 % administrativnih stroškov in 20 % DDV), v skupnem znesku ... SIT.

ZDen člen 32/2,  19,  19/1,  19/1-4,  32/2,  19,  19/1,  19/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.