sodba U 1671/2005
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2007-05-08

Pri sporazumu, sklenjenem v obravnavanem primeru, ne gre za preklic in s tem za prenehanje prvega pravnega posla (darilne pogodbe), temveč za nov neodplačen prenos lastninske pravice na nepremičnini in s tem za darilo. Sklenjeni sporazum torej z vidika davčnih predpisov predstavlja ponovno darilo. Posledično je tožnik kot tisti, ki je prejel v dar premoženje (nepremičnino), skladno s prvim odstavkom 3. člena ZDO, zavezanec za davek na darila. Davčni organ je pravilno odmeril davek na dediščine in darila, in sicer po stopnjah, kot veljajo za tiste udeležence v poslu, med katerimi ni sorodstvenega razmerja.

Vsaka stranka nosi svoje stroške postopka.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila kot neutemeljeno pritožbo tožnika zoper odločbo prve stopnje, s katero je bil tožniku na podlagi sporazuma o razvezi darilne pogodbe z dne 25. 5. 2004 (v nadaljevanju tudi: sporazum) odmerjen davek na darilo v višini 650 311,92 SIT, ter obenem ugotovila, da stroški postopka niso bili priglašeni. V obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja, da je tožnik po podatkih spisov z darilno pogodbo z dne 25. 4. 1985 podaril A.A. del parcele (št. 65 k.o.A.) ter da sta na izročeni parceli postala idealna solastnika. Darilo je bilo prijavljeno za odmero davka in odmerjen davek na dediščine in darila. Dne 25. 5. 2004 pa sta tožnik in A.A. v istih vlogah (darovalca in obdarjenca) sklenila sporazum o razvezi darilne pogodbe, s katerim razvezujeta darilno pogodbo, A.A. pa izrecno dovoljuje, da se pri njegovem solastnem deležu do 1/5 vknjiži lastninska pravica nazaj v korist tožnika. Na tej podlagi je po presoji tožene stranke prvostopni organ pravilno ugotovil, da se opisano razdrtje darilne pogodbe z davčnega vidika šteje za sklenitev nove darilne pogodbe ter na tej podlagi pravilno (ponovno) odmeril davek na dediščine in darila. Darilno pogodbo je sicer mogoče preklicati zaradi nehvaležnosti obdarjenca ali zaradi nujnih potreb darovalca, ko se šteje, da je prenehal pravni temelj in s tem darilna pogodba. Vendar pa morajo biti razlogi za takšno prenehanje razvidni iz listine o razdrtju oziroma iz sporazuma ter v odmernem postopku tudi utemeljeni z ustreznimi dokazili, skladno s 15. členom Zakona o davčnem postopku. Pa tudi ne glede na povedano, bi bilo mogoče po mnenju tožene stranke upoštevati, da je prenehal pravni temelj in s tem darilna pogodba samo, če na podlagi darilne pogodbe še ne bi bil opravljen vpis novega lastnika v zemljiški knjigi. Z vpisom je bila namreč darilna pogodba realizirana, lastninska pravica pa je prešla na novega pridobitelja - obdarjenca, zato se z davčnega vidika ponovni neodplačni prenos nepremičnine nazaj na darovalca, ne glede na poimenovanje pravnega posla, lahko šteje le za ponovno darilo, ki je obdavčeno skladno z določbami Zakona o davkih občanov (Uradni list SRS, št. 36/88, 8/88, 8/89 in Uradni list RS, št. 48/90, 8/91 in 7/93 - v nadaljevanju: ZDO). V zvezi s pritožbenimi navedbami tožena stranka še navaja, da je vsaka pogodba sicer odraz svobodne volje strank, ki lahko prosto razpolagajo s svojim premoženjem. Davčni organ se zato ne spušča v presojo pogodbene volje strank ter njihove razloge za sklenitev pravnega posla, pač pa je dolžan, da glede na vsebino posla presodi, ali je le-ta podvržen plačilu davka. V konkretnem primeru pogodbeni stranki s sporazumom po 19 letih od sklenitve razveljavljata darilno pogodbo, ki je bila v celoti realizirana ter lastninska pravica na podarjeni nepremičnini vknjižena na obdarjenca. Sklenjeni sporazum tako z vidika davčnih predpisov predstavlja ponovno darilo, zato je prvostopni organ pravilno odmeril davek na dediščine in darila, in sicer v konkretnem primeru po stopnjah, kot veljajo za tiste udeležence v poslu, med katerimi ni sorodstvenega razmerja. Pri tem je kot davčno osnovo upošteval cenitev sodnega cenilca, ki jo je v odmernem postopku predložil tožnik, ki tudi sicer ugotovljeni prometni vrednosti in s tem davčni osnovi, s katero je bil v odmernem postopku izrecno seznanjen, ne ugovarja. - Tožena stranka ugotavlja še, da tožnik stroškov postopka do izdaje odločbe druge stopnje ni priglasil.

Tožnik se strinja z dejanskimi ugotovitvami ne pa tudi z odločitvijo v zadevi, saj meni, da ni zavezan za plačilo davka, ki mu je bil odmerjen na podlagi sklenjenega sporazuma o razvezi pogodbe. Meni, da je možno sporazumno razdrtje darilne pogodbe, še posebej zaradi nehvaležnosti obdarjenca ali nujnih potreb zavezanca, saj je v tem primeru šteti, da je prenehal pravni temelj in s tem darilna pogodba. Ne strinja se s stališčem oziroma razlago tožene stranke, po kateri mora biti takšen namen razviden iz dokumenta o razvezi darilne pogodbe ter v odmernem postopku skladno s 15. členom ZDavP utemeljen in dokazan z ustreznimi dokazili. Če bi bilo tako, bi zakonodajalec določil, da morajo biti trditve zavezanca razvidne iz listine, ki se predloži davčnemu organu zaradi odmere davka. Iz te določbe (15. člena) pa izhaja, da mora davčni zavezanec za svoje trditve predložiti katerekoli dokaze, kar pomeni, da mora davčni organ te dokaze tudi oceniti. Dokazi, ki jih je predložil tožnik, v odločbi niso omenjeni, kaj šele ocenjeni. Tožnik se tudi ne strinja, da bi bilo mogoče prenehanje pravnega temelja oziroma darilne pogodbe upoštevati samo v primeru, ko še ne bi prišlo do prenosa lastništva na nepremičnini z vpisom v zemljiški knjigi. Sicer pa poudarja, da s sporazumom ni bila sklenjena nova darilna pogodba, ampak sta se stranki samo dogovorili, da sklenjena darilna pogodba preneha. Razlogi za to so v nehvaležnosti in zlorabi zaupanja na strani obdarjenca. V sporazumu to ni zapisano, ker bi sicer obdarjenec takega sporazuma ne bil pripravljen skleniti in bi tožniku ostala le še tožba na razveljavitev darilne pogodbe. Temu pa se je tožnik kot darovalec želel izogniti. O tem je tožnik predložil dokaze (kopijo delovne knjižice, pogodbo o zaposlitvi, plačilne liste, dopis ZPIZ), iz njih pa izhaja, da je tožnik podaril nepremičnino osebi, ki tega ni bila vredna in sta zato stranki utemeljeno razdrli darilno pogodbo. S tem se šteje, kot da darila sploh ni bilo, posledično pa ni podlage za ponovno odmero in plačilo davka. Tožnik zato sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi ter odloči v zadevi tako, da tožnik ni zavezanec za plačilo davka, tožena stranka pa mu je dolžna vrniti plačani znesek iz tega naslova v višini 650 311,92 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje. Tožnik uveljavlja še, da se mu povrnejo stroški postopka, vključno z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo in na glavni obravnavi vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. Poudarja, da so bili dokazi, ki jih je predloži tožnik, v pritožbenem postopku presojeni, da pa tožnik z njimi ne more uspešno dokazati nehvaležnosti kot razlog za razdrtje pogodbe, ki sicer iz sklenjenega sporazuma sploh ne izhaja.

Državno pravobranilstvo je kot zastopnik javnega interesa priglasilo udeležbo v postopku z vlogo št. ... z dne 25. 8. 2005.

Po prvem odstavku 3. člena ZDO je zavezanec za davek na darila občan, ki v Republiki Sloveniji dobi v dar premoženje. Za odločitev v tej zadevi je torej pomembno, ali je A.A., kot obdarjenec po darilni pogodbi z dne 25. 4. 1985, tožniku podaril premoženje (delež na nepremičnini), ki ga je pridobil od tožnika z darilno pogodbo, in ali gre torej pri sporazumu za nov pravni posel ali pa za prenehanje prvega pravnega posla - darilne pogodbe.

V tem pogledu pa iz podatkov v spisih kot nesporno sledi, da je bila darilna pogodba, s katero je tožnik kot darovalec podaril obdarjencu solastni delež na nepremičnini (parc.št. 65, vl.št. 1125 k.o. A.) v celoti izpolnjena. Preklic takšne pogodbe je sicer mogoč (in s tem tudi njeno prenehanje), med drugim zaradi hude nehvaležnosti obdarjenca, ki je bila po tožnikovih navedbah razlog za sklenitev zadevnega sporazuma. Takšna vsebina pa iz sporazuma nedvomno ne izhaja. Iz sporazuma po vsebini sledi samo, da se z njim neodplačno prenaša lastninska pravica na nepremičnini, le da tokrat z obdarjenca A.A. na tožnika. Iz ostalih listin, s katerimi dokazuje nehvaležnost in ki jih je tožnik priložil pritožbi, pa je sicer razvidno zatrjevano neplačevanje prispevkov, ni pa razvidno, da bi prav iz tega razloga prišlo do razveze oziroma do preklica darilne pogodbe. To pa pomeni, da pri sklenjenem sporazumu ne gre za preklic in s tem za prenehanje prvega pravnega posla (darilne pogodbe), temveč da gre za nov neodplačen prenos lastninske pravice na nepremičnini in s tem za darilo ter da je posledično tožnik kot tisti, ki je prejel v dar premoženje (nepremičnino), skladno s prvim odstavkom 3. člena ZDO, zavezanec za davek na darila. Davek je bil torej utemeljeno odmerjen tožniku. Odmera davka kot taka, ki je bila opravljena na podlagi podatkov, ki jih je predložil tožnik sam, pa med strankama niti ni sporna. Sodišče samo pa nepravilnosti v tej zvezi tudi ni našlo.

Ker je po povedanem odločba tožene stranke zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo na podlagi 1. odstavka 63. člena v zvezi s 104. in 105. členom Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, v nadaljevanju: ZUS-1) zavrnilo.

Odločitev o stroških temelji na 23. členu Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00) ter primerni uporabi določb Zakona o pravdnem postopku.

Pravni pouk pa temelji na določbi 73. člena ZUS-1 v zvezi s 1. odstavkom 107. člena istega zakona.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.