sodba U 492/2008
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2008-05-06

Bivša lastnica bi bila upravičena do plačila odškodnine za odkupljeno nepremičnino le v primeru, če bi odkupila nazaj isto nepremičnino, kot ji je bila podržavljena, ni pa upravičena do plačila odškodnine v primeru, če je odkupila pozidano stavbno zemljišče, ki je bilo podržavljeno kot nezazidano zemljišče in denacionalizirano kot nezazidano stavbno zemljišče.

Tožbi se delno ugodi ter se odločba prvostopnega organa odpravi v 1. in 2. točki izreka ter se zadeva v tem delu vrne prvostopnemu organu v nov postopek. V preostalem se tožba zavrne.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 175,00 EUR, v 15 dneh od vročitve te sodbe.

Prvostopni organ je z izpodbijano delno odločbo vrnil upravičenki do denacionalizacije A. podržavljeno premoženje - stavbno zemljišče v izmeri 2.435 m2 kot del prvotne parc. št. 217 vrt v izmeri 2.753 m2 v obliki odškodnine v obveznicah Slovenske odškodninske družbe v višini 65.238,52 DEM (1. točka izreka); odločil, da je zavezanka SOD dolžna upravičenki izročiti obveznice v roku treh mesecev po pravnomočnosti te odločbe (2. točka izreka); ter zavrnil zahtevek za plačilo odškodnine v obveznicah SOD v višini 77.152,28 DEM za objekte - garaže, zgrajene na podržavljeni nepremičnini iz 1. točke izreka v obdobju po podržavljenju, ki jih je upravičenka pridobila z odplačnimi pravnimi posli (3. točka izreka); ter da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka (4. točka izreka). V obrazložitvi je navedel, da je bila obravnavana parcela podržavljena na podlagi Zakona o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih zemljišč. V obdobju po podržavljenju je prišlo pri obravnavani parceli do številnih zemljiško katastrskih sprememb (delitve, prenumeracija, sprememba vrste rabe). Glede na ugotovitve v postopku se v obliki odškodnine v obveznicah SOD upravičenki vrača 2.435 m2 podržavljenega nezazidanega stavbnega zemljišča prvotne parc. št. 217, ostali del pa se ji bo vrnil v naravi s posebno odločbo. V obliki odškodnine se vračajo 240 m2 - stanovanjska stavba del parc. št. 260/6, 12 m2 funkcionalni objekt - del parc. št. 260/3, 324 m2 stanovanjska stavba - del parc. št. 260/10, 1780 m2 dvorišče - del parc. št. 260/11, 16 m2 garaža - parc. št. 263/9, 16 m2 garaža - parc. št. 263/10, 16 m2 garaža - 263/11, 15 m2 garaža - parc. št. 263/8 in 16 m2 dvorišče del parc. št. 263/2 (danes nova parcela 263/13). Obravnavano zemljišče izpolnjuje vse pogoje, da se uvrsti med nezazidana komunalno opremljena stavbna zemljišča in v skladu s tem se določi tudi odškodnina. Neutemeljen je ugovor vlagateljice, da ovire niso podane pri zemljišču s parc. št. 263/11 v izmeri 16 m2. Za odločitev v zadevi je pomembno dejstvo, da je bil del obravnavanega stavbnega zemljišča pozidan po podržavljenju in ima sedaj status zazidanega stavbnega zemljišča, kar predstavlja oviro po 2. odstavku 32. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju: ZDen). Ureditev zemljiškoknjižnega stanja glede obravnavane garaže na podlagi sklenjenih pravnih poslov pa ni predmet denacionalizacijskega postopka ter za odločitev v zadevi ni pomembno, ali in kako bo vlagatelj izpolnil svoje obligacijske obveznosti po sklenjeni menjalni pogodbi do A.A.. Dejstvo je, da je zemljišče pozidano, kar v posledici pomeni, da Mestna občina B glede navedene nepremičnine nima položaja zavezanke za vrnitev v smislu 51. člena ZDen. Vlagateljica je v postopku tudi zahtevala, da se ji prizna odškodninski zahtevek po 6. odstavku 42. člena ZDen in sicer za garaže, zgrajene na parceli 263/2, na podlagi kupoprodajne pogodbe z dne 9. 12. 1993 (prodajalec B.B.), kupne pogodbe z dne 6. 2. 1995 (prodajalec C.C.), kupoprodajne pogodbe z dne 12. 9. 1997 (prodajalec D.D.), menjalne pogodbe z dne 30. 11. 2005 (E.E.), kupoprodajne pogodbe z dne 23. 11. 2005 (prodajalec F.F., G.G.), v skupnem znesku 77.152,28 DEM. Organ je zahtevek zavrnil, ker ni podlage za določitev odškodnine po 6. odstavku 42. člena ZDen. V primeru garaž, ki so bile predmet pravnih poslov, ni mogoče šteti, da gre za premoženje, ki je bilo podržavljeno vlagatelju, saj so bile nesporno zgrajene s strani tretjih oseb v obdobju po podržavljenju. Dejstvo, da je upravičenec garaže odkupil po podržavljenju, pa je upravni organ upošteval v njegovo korist pri vračanju dela podržavljenega stavbnega zemljišča v naravi.

Drugostopni organ je z izpodbijano odločbo zavrnil pritožbo tožnice. V obrazložitvi pritrjuje odločitvi prvostopnega organa v delu, ko je za podržavljeno parcelo 217 določil odškodnino zaradi obstoja ovir iz 32. člena ZDen. Na nepremičninah parc. št. 263/8 in 263/11 je v zemljiški knjigi še vedno vknjižena lastninska pravica Mestne občine B., kljub temu pa je bila glede garaž na obeh navedenih parcelah sklenjena menjalna pogodba, s katero se je vlagateljica zahteve zavezala pridobiti lastninsko pravico na garaži na parc. št. 263/11 ter jo zamenjati za garažo na parc. št. 263/8 Poljansko predmestje. Zaradi navedenega je vlagateljica menila, da bo v postopku denacionalizacije upravičena tudi do vrnitve zemljišča pod garažo na parc. št. 263/11, saj je glede navedene nepremičnine sklenila kupoprodajno pogodbo. Drugostopni organ pojasnjuje, da stališče vlagateljice ni pravilno. Lastništvo se pridobi z vpisom v zemljiško knjigo, saj predstavlja vpis nepremičnine v z.k. konstitutivni element lastninske pravice. Nepremičnine ni mogoče vrniti v naravi, saj bi bilo to mogoče le v primeru, če bi bil objekt na zemljišču v lasti upravičenke. Zaradi navedenega je torej edina možna oblika denacionalizacije parc. št. 263/11 v obliki odškodnine, kot je ugotovil prvostopni organ. Drugostopni organ pa zavrača tudi ugovore tožnice glede zavrnitve zahteve za plačilo odškodnine za premoženje, katerega je upravičenka pridobila nazaj na podlagi odplačnih pravnih poslov.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da za garažo na parc. št. 263/11 ni podanih ovir po 2. odstavku 32. člena ZDen, saj je ta garaža kot zazidan objekt (ločeno od zemljišča) v lasti tožeče stranke. Tožeča stranka je namreč to garažo kupila s kupoprodajno pogodbo z dne 23. 11. 2005 od go. F.F. in G.G.. Tožeči stranki ni jasno, zakaj upravni organ ni upošteval dokazov o lastništvu garaže, kot je to glede pravno popolnoma enakih pogodb v celoti upošteval v svoji že pravnomočni odločbi št. ...z dne 30. 7. 2007 pri vrnitvi ostalih garaž, stoječih na parc. št. 263/2. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe tudi ne pojasni, iz katerega razloga šteje, da naj bi na garaži, stoječi na parc. št. 263/11, obstajale ovire za vračilo v naravi po 2. odstavku 32. člena ZDen (kot tudi, kdo po njenem mnenju, če ne tožeča stranka, je lastnik te garaže). Sporna odločba tako nima razlogov oziroma so ti razlogi nejasni in o njih tožeča stranka lahko zgolj ugiba. Iz zapisa je očitno, da organ šteje, da ima A.A. na sporni garaži samo obligacijsko pravico (da ji mora ravno tožeča stranka izročiti sporno garažo) in ne še stvarne, ki bi lahko bila po 2. odstavku 32. člena ZDen materialno pravno edini razlog za oviro za vračanje v naravi. Še več, to obligacijsko pravico je na go. A.A. prenesla ravno tožeča stranka sama, saj je z njo sklenila menjalno pogodbo z dne 30. 11. 2005, s katero se je obligacijsko pravno zavezala to garažo prenesti nanjo (4. člen menjalne pogodbe). Navedena menjalna pogodba ne more spremeniti stvarno pravnega stanja garaže kot objekta, saj ni sposobna za vknjižbo v zemljiško knjigo. Drugostopni organ je izpodbijano odločbo opravičil s popolnoma drugimi razlogi in sicer z načelom superficis solo cedit in je tako očitno zavzel še bolj trdno in pravno napačno stališče kot prvostopni organ, in sicer da je lastnik objekta garaže celo zavezanka MOL. Vendar pa je pri tem pozabil na specifičnost ZDen oziroma 2. odstavka 32. člena ZDen. Pravni prednik B. je dovolil postavitev te garaže, ima vsa potrebna dovoljenja. S tem je investitorka pridobila lastninsko pravico, ki sta jo njeni pravni naslednici ga. F.F. in ga. G.G. s kupoprodajno pogodbo z dne 23. 11. 2005 prenesli na tožečo stranko. V skladu z navedenim bi ji prvostopni organ moral vrniti sporno nepremičnino. Ugovarja pa tudi odločitvi o zavrnitvi odškodnine po 6. odstavku 42. člena ZDen. Meni, da bi ji moral organ priznati odškodnino za celotno kupnino za nazaj odkupljene garaže, oziroma najmanj odškodnino za podržavljeno zazidano stavbno zemljišče v izmeri 135 m2. V postopku se je izkazalo, da so bile garaže na zemljišču zgrajene po dnevu podržavljenja, da so zgolj provizoriji, vendar je zavezanka MOL striktno vztrajala na stališču, da te garaže kot zazidani objekti predstavljajo oviro za vračanje v postopku denacionalizacije. Tožeča stranka je bila postavljena pred dejstvo, da če garaž ne bi odkupila od imetnikov, bi v tem postopku po vsej verjetnosti izostala tudi vrnitev tega zemljišča v naravi, ki ga nujno potrebuje za dovoz do svoje stavbe. Vendar pa tudi, če je pravilno stališče tožene stranke, da so bile garaže zgrajene s strani tretjih oseb po podržavljenju in da tako niso bile podržavljene tožeči stranki, bi morala tožena stranka tožeči stranki po 6. odstavku 42. člena ZDen povrniti odškodnino najmanj za del kupnine, ki v ceni za garažo predstavlja fundus in funkcionalno zemljišče, saj je to zemljišče bilo del kupnine in je nedvomno obstajalo tudi v času nacionalizacije, tako da je nedvomno bilo podržavljeno. V nasprotnem bi namreč to pomenilo, da je tožena stranka v izpodbijani odločbi dejansko ločila objekte - garaže od zemljišča, ki je bilo toženi stranki podržavljeno, čeprav v našem pravnem redu v tem primeru velja načelo superficis solo cedit in je vse, kar je na zemljišču zgrajeno, del te nepremičnine. Bivši imetniki teh garaž so seveda tožeči stranki, kot izhaja iz predloženih pogodb, prodali tako garažo kot tudi zemljišče. Ravno zemljišče predstavlja bistveni del vrednosti kupnin. Tožeči stranki bi se torej moralo priznati najmanj odškodnino za zemljišče. Odškodnina bi v tem primeru morala znašati, ker gre za zazidano stavbno zemljišče, najmanj 9.042,30 DEM. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi in izpodbijano odločbo spremeni tako, da tožeči stranki vrne stavbno zemljišče parc. št. 263/11 k.o. C. v izmeri 16 m2 v naravi, preostali del zemljišča pa v obliki odškodnine v obveznicah SOD ter ji prizna tudi odškodnino po 6. odstavku 42. člena ZDen, kot je zahtevala v dosedanjem postopku oziroma podrejeno, da tožbi ugodi in izpodbijano delno odločbo odpravi in zadevo vrne prvostopnemu organu v ponoven postopek, zahteva pa tudi povrnitev stroškov postopka.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri napadeni odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Stranka z interesom SOD na tožbo ni odgovorila.

V obravnavani zadevi je sporno, ali je za par. št. 263/11 k.o. C. pravilno ugotovljen obstoj ovire po 2. odstavku 32. člena ZDen za vrnitev parcele v naravi, in vprašanje upravičenosti tožnice do odškodnine po 6. odstavku 42. člena ZDen.

Tožnica utemeljeno ugovarja odločitvi organa prve stopnje, ki je ob ugotovljenem dejanskem stanju, obstoju kupoprodajne pogodbe (ki je sicer v upravnem spisu ni, jo pa oba organa citirata in povzemata), in ki izkazuje dejstvo, da je tožnica kupila garažo na sporni parceli, ugotovil obstoj ovire po 2. odstavku 32. člena ZDen in posledično zanjo določil odškodnino kot obliko denacionalizacije. Po določbi 2. odstavka 32. člena ZDen se podržavljena zazidana stavbna zemljišča (obstoječe gradbene parcele) ne vračajo, razen če je na njih zgrajen trajni objekt v lasti upravičenca. Glede na navedeno določbo je nerazumljiva razlaga, kot jo je navedel prvostopni organ in posledično (z navedbo načela superficies solo cedit) ponovil drugostopni. Namreč v navedeni situaciji je povsem pravno nerelevantna sklenjena menjalna pogodba med tožnico in go. Papež Jereb za sporno parcelo s parcelo 263/8 k.o. C., ki je po svoji vsebini pogojna in neizvršljiva, v kolikor tožnica v postopku denacionalizacije ne bo pridobila v last parc. št. 263/11. Sklicevanje na menjalno pogodbo, kot razlog za zavrnitev vrnitve parc. št. 263/11 v naravi, v zadevi ni utemeljeno. Menjalna pogodba ne spreminja ugotovljenega dejstva, da je tožnica lastnica objekta na parc. št. 263/11 na podlagi kupoprodajne pogodbe, zemljišče pa je družbena lastnina v uporabi B., kar pomeni situacijo, ki jo obravnava 2. odstavek 32. člena ZDen, vendar ne v smislu ovire, pač pa možnosti za vračilo parcele v naravi. Ob enaki dejanski situaciji, kot je na sporni parceli (objekt - garaža v lasti tožnice, zemljišče pa v družbeni lastnini s pravico uporabe B.), je prvostopni organ na isti pravni podlagi vrnil ostale parcele, na katerih je tožnica odkupila garaže, v naravi. V ponovnem postopku reševanja zadeve naj zato organ upošteva stališče sodišča, da je za presojo relevantnega dejanskega stanja nerelevantna menjalna pogodba, in ponovno presodi upravičenost tožnice do vračila parcele 263/11 v naravi oziroma pojasni razliko v dejanskem stanju, ki v obravnavanem primeru zahteva določitev odškodnine na podlagah, ki bodo z zakonom utemeljene.

Neutemeljeno pa tožnica izpodbija 3. točko izreka prvostopne odločbe, s katero je organ zavrnil zahtevek za plačilo odškodnine. Po določbi 6. odstavka 42. člena ZDen ima pravico do odškodnine upravičenec, ki je svoje podržavljeno premoženje pridobil nazaj na podlagi odplačnega pravnega posla. Navedeno določbo sta organa pravilno uporabila in odločila, da tožnica ni upravičena do odškodnine v višini kupnine za garaže, na zemljiščih, ki jih je v denacionalizaciji dobila vrnjene v naravi (oziroma jih še ni dobila - parc. št. 263/11, in ki jo ima namen pridobiti z menjavo - 263/8). Pravilna je razlaga, da bi bila bivša lastnica upravičena do plačila odškodnine za odkupljeno nepremičnino le v primeru, če bi odkupila nazaj isto nepremičnino, kot ji je bila podržavljena, ni pa upravičena do plačila odškodnine v primeru, če je odkupila pozidano stavbno zemljišče, ki je bilo podržavljeno kot nezazidano zemljišče in denacionalizirano kot nezazidano stavbno zemljišče. Tožnica podrejeno meni, da bi morala dobiti kot odškodnino vsaj vrednost zemljišča. Vendar tudi to navedbo sodišče zavrača kot neutemeljeno, saj za tako razlago v določbi 6. odstavka 42. člena ZDen ni podlage, razen tega pa tudi iz predloženih pogodb ne izhaja, da je tožnica kupila zemljišče (zemljiškoknjižni lastnik zemljišča niso bili prodajalci objekta, pač pa B.). V kolikor pa bi ga s kupoprodajnimi pogodbami tudi kupila, bi za ta zemljišča lahko zahtevala odškodnino po 6. odstavku 42. člena ZDen, seveda pa ne bi bila upravičena do denacionalizacijskega zahtevka za vračilo zemljišč, na katerih stojijo garaže, v naravi.

Ker je bilo dejansko stanje v denacionalizacijskem postopku pri odločitvi po 1. in 2. točki izreka prvostopne odločbe nepravilno ugotovljeno ter je bilo posledično tudi napačno uporabljeno materialno pravo, je odločba prvostopnega organa v 1. in 2. točki izreka nezakonita. Zato jo je sodišče na podlagi 2. in 4. točke 1. odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, v nadaljevanju: ZUS-1) odpravilo ter zadevo v odpravljenem delu v smislu 3. odstavka istega člena vrnilo prvostopnemu organu v ponovni postopek. Sodišče pa je tožbo zavrnilo v preostalem obsegu izpodbijanja na podlagi 1. odstavka 63. člena ZUS-1, ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane delne odločbe v tem delu pravilen in da je odločba v preostalem delu pravilna in na zakonu utemeljena.

Ker je tožnica v tem upravnem sporu deloma uspela, ji je sodišče prisodilo polovico zneska povračila stroškov postopka, ki ji ob uspehu v upravnem sporu pripada po 25. členu ZUS-1 v zvezi s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (Uradni list RS, št. 27/07).

Pravni pouk temelji na določbi 1. odstavka 73. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.