sodba I U 608/2010
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2010-12-21

denacionalizacija - povrnitev vlaganj - višina odškodnine za vlaganje v stanovanje - obresti

Besedilo „v celoti“ se ne nanaša na nepremičnino, pač pa na vlaganja. Razen tega je naslovnik, katerega vračilo vlaganj določba 7. odstavka 25. člena ZDen ureja, fizična oseba, ki je v nepremičnino vlagala, torej je v tem kontekstu mišljena nepremičnina, v katero je ta oseba vlagala.

Obresti za odškodnino po 25. členu ZDen, ki jo morajo plačati denacionalizacijski upravičenci, so enake kot za zavezanca SOD.

Prvostopni organ je z izpodbijano odločbo v 1. točki izreka določil, da je zavezanka A. dolžna v desetih letih od pravnomočnosti te odločbe izplačati upravičencu A.A. odškodnino iz naslova vlaganj v denacionalizirano dvosobno stanovanje v izmeri 94,80 m2, v prvem nadstropju objekta na naslovu ..., v višini 15.898,62 EUR, skupaj s 6 % letnimi obrestmi, ki tečejo od pravnomočnosti te odločbe, v primeru zamude pa z zakonitimi zamudnimi obrestmi, pri čemer se odškodnina izplačuje v 10 enakih letnih obrokih tako, da prvi obrok zapade v plačilo 30 dni po dnevu pravnomočnosti te odločbe, naslednji obroki pa na isti dan posameznega leta, vse pod izvršbo; v 2. točki izreka pa je zavrnil zahtevo Odvetniške družbe ..., pooblaščenke zavezane stranke A., za povrnitev stroškov upravnega postopka, ki so jih predstavljali stroški zastopanja na ustni obravnavi dne 24. 3. 2009. V obrazložitvi navaja, da je bila nepremičnina vrnjena z odločbo Upravne enote Ljubljana, Izpostava Center, št. 362-2326/92-441/MK in 351-671/92-441/MK z dne 3. 7. 2000, ki je postala pravnomočna 19. 2. 2001. Upravičenec do vlaganj je 23. 12. 1998 vložil zahtevo za povrnitev vlaganj, ki jo je 28. 5. 1999 dopolnil. O zahtevi je prvostopni organ že izdal odločbo 24. 4. 2008, ki pa je bila na podlagi pritožbe zavezane stranke s strani drugostopnega organa odpravljena. V ponovnem postopku je prvostopni organ upošteval določbo 44. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) in Pravilnik o merilih in načinu za ugotavljanje vrednosti stanovanj in stanovanjskih hiš ter sistem točkovanja (v nadaljevanju Pravilnik). Postavil je izvedenca ..., ki je na podlagi ogleda, odločbe Oddelka za finance OBLO Ljubljana Center, št. 07/1-33-19/1 z dne 3. 6. 1960 in odločbe Upravne enote Ljubljana, Izpostava Center, št. 362-2326/92-441MK in 351-671-92-441/MK z dne 3. 7. 2000, točkovnega zapisnika z dne 9. 11. 1983 in z ustreznim načinom točkovanja (upoštevaje vrednost točk, uporabno površino prostorov in korekcijski faktor) ugotovil, da je bila vrednost predmetne nepremičnine v času podržavljenja 46.292,00 DIN, njena vrednost v času vračanja pa 77.357,00 DEM. Večvrednost znaša 31.095,00 DEM oziroma 15.898,62 EUR. Izvedenec je ugotovil, da so bila v stanovanju izvedena investicijska dela, celotna vrednost investicij pa znaša 51.078,00 DEM oziroma 26.115,77 EUR. Ker vlagatelju pripada pravica do povrnitve vlaganj le v tistem delu celotne vrednosti investicij, s katerim je povečal vrednost stanovanja do te mere, kolikor je denacionalizacijski upravičenec ob denacionalizaciji pridobil večvredno nepremičnino, se vlagatelju prizna pravica do povrnitve vlaganj le v višini 15.898,62 EUR. Upravni organ ugotavlja, da razpolaga z dokazili za opravljene investicije (potrdilo o priglasitvi del Komiteja za urejanja prostora Občine Ljubljana Center z dne 2. 3. 1987, projekt za izvedbo električne inštalacije – tehnično poročilo z računi, projekt centralne kurjave – tehnično poročilo z računi, projekt vodovodne inštalacije – tehnično poročilo z računi, dobavnice, elektro energetsko soglasje z dne 1. 10. 1987, računi, prejemki, soglasje hišnega sveta z dne 6. 3. 1887, soglasje samoupravne stanovanjske skupnosti z dne 22. 1. 1987, predračun in pogodba z dne 27. 8. 1987, sporazum z dne 20. 11. 1990, pogodba z dne 1. 10. 1987). Kot dokaz služi tudi ogled in strokovno mnenje izvedenca .... Zavezanka je v postopku ugovarjala, da je izvedenec izračunal vlaganja v absolutnem znesku in ne v znesku, ki bi resnično pomenil povečanje vrednosti nepremičnine zaradi vlaganj, ter da ni upošteval posegov, ki so vrednost nepremičnine zmanjšale. Nadalje, da je izvedenec izračunal eventualno maksimalno povečanje vrednosti stanovanja, kar je zgornja meja odškodnine, do katere bi bil vlagatelj lahko upravičen le, če bi dokazal, da je vse investicije tudi izvršil do 7. 12. 1991 in da je tudi imel za vse potrebna dovoljenja in soglasja. Upravni organ ugotavlja, da je vlagatelj obseg vlaganj v stanovanje izkazal s potrdilom o priglasitvi del, ki ga je izdal Komite za urejanje prostora Občine Ljubljana Center z dne 2. 3. 1987. Obseg vlaganj je izkazal tudi z računi, iz katerih je razvidno, da je izvedel zatrjevanja vlaganja v stanovanju, elektro energetskem soglasjem z dne 1. 10. 1987, projektom za izvedbo električine inštalacije, projektom centralne kurjave, projektom vodovodne inštalacije, dobavnicami, soglasjem hišnega sveta z dne 6. 3. 1987, soglasjem samoupravne in stanovanjske skupnosti z dne 22. 1. 1987, prejemki, sporazumom z dne 20. 11. 1990  in pogodbo z dne 1. 10. 1987. V zvezi z višino ugotavlja, da je spoštovan 44. člen ZDen in Pravilnik. Rok plačila je določil v skladu s 3. odstavkom 25. člena ZDen, ki je tudi podlaga za določitev obresti, ki spadajo med druge pogoje plačila. Višina je določena v 3. odstavku 45. člena ZDen ter 7. členu Uredbe o izdaji obveznic in izvrševanju odločb, ki se glasijo na odškodnino, za katero je zavezanec Slovenski odškodninski sklad.

Drugostopni organ je pritožbo tožeče stranke zavrnil. V obrazložitvi ugotavlja, da je prvostopni organ pravilno uporabil določbi 25. ter 44. člen ZDen. V postopku je ugotovil vrednost podržavljenega premoženja v času podržavljenja in v času vračanja, najemnik pa je dokazal, da je ugotovljena povečana vrednost posledica njegove investicije. Odločitev je sprejeta na podlagi verodostojnih dokumentov, ki se nahajajo v dokumentaciji, obrazložitev pa je ustrezna, zavezanka pa za svoje navedbe, niti tekom postopka na prvi stopnji, niti v pritožbenem postopku, ni predložila dokazov, ki bi ovrgli ali zmanjšali dokazno vrednost v postopku pridobljenih ter upoštevanih dokazil. Zavrača pritožbeno navedbo, da bi cenilec moral upoštevati amortizacijo vlaganj v skladu s Pravilnikom o standardih vzdrževanja stanovanjskih stavb in stanovanj (Uradni list RS, št. 20/2004) ter da dvomi o verodostojnost tako drugačnega izvida in mnenja. Neutemeljene pa zavrača tudi navedbe, da je bilo v postopku že pravnomočno odločeno oziroma nesporno ugotovljeno, da z zatrjevanimi investicijami najemnikov ni prišlo do povečanja vrednosti vrnjene nepremičnine. V postopku vračanja nepremičnine je upravni organ odločal na podlagi 6. odstavka 25. člena ZDen in nepremičnino vrnil, ker se stranke niso sporazumele glede odškodnin. Predmetna izpodbijana odločba je zato po pravni naravi dopolnilna odločba in ne pomeni, da prvostopni organ ponovno odloča o zadevi.

Tožeča stranka izpodbija odločbo prvostopnega organa in meni, da je organ napačno uporabil določbo 7. odstavka 25. člena ZDen. Izvedenec ... je materialno pravno popolnoma napačno izračunal vlaganja fizične osebe v podržavljeno nepremičnino. Iz obrazložitve odločbe je  razbrati, da naj se vlaganja prizadete stranke vrednotijo, ne glede na to, ali so prispevala k povečanju vrednosti celotne nepremičnine. S to odločbo je bilo tudi že odločeno pravnomočno, da z zatrjevanimi investicijami najemnikov (med njimi tudi prizadete stranke) ni prišlo do povečanja vrednosti vrnjene nepremičnine, tako da zahtevek vlagatelja ne izpolnjuje zakonsko določenih pogojev iz 25. člena ZDen in bi ga moral upravni organ iz tega razloga v celoti zavrniti. To izhaja iz 1. odstavka 44. člena ZDen, izpodbijana odločba pomeni obid 44. člena ZDen in pomeni, da bi breme stroškov skoraj 50 – letnega vzdrževanja vrnjene nepremičnine (država oziroma občina v stavbo nikoli nista vlagali) nosila izključno tožeča stranka. Osnovna materialno pravna napaka je namreč, da je odločba v celoti oprta na cenitev izvedenca ..., čeprav je tožeča stranka ves čas opozarjala na dejstvo, da je način izračuna v nasprotju s 25. in tudi ostalimi členi ZDen. Tožena stranka tudi pozablja, da izvedenec v svoji cenitvi ni upošteval niti vrednosti posamezne enote – stanovanja (ne celotne hiše) ob času nacionalizacije, tako da je uporabil absolutno metodo vrednotenja tudi glede na posamezno enoto stanovanja, ne glede na ostalo stavbo. Tudi če sodna praksa sprejme stališče, da se upošteva samo vrednost posameznega stanovanja, bi moral izvedenec v skladu s 1. odstavkom 44. člena ZDen uporabiti relativno metodo vrednotenja, povečanje vrednosti zaradi vlaganj, namreč izračunati vrednost stanovanja ob vračilu in izračunati to vrednost ob nacionalizaciji. Če bi takšno metodo izvedenec upošteval tudi samo glede posameznega stanovanja, bi po mnenju tožeče stranke ugotovil, da je predmetno stanovanje manj vredno kot ob podržavljenju. Tožeča stranka ugotavlja, da je praksa tožene stranke glede vlaganj najemnikov po 25. členu ZDen popolnoma neenotna (odločba Ministrstva za okolje in prostor, št. 362-01-50/03 z dne 4. 1. 2005). Stališče o tem, da je v postopkih po ZDen potrebno uporabljati relativno (ne absolutno) metodo vrednotenja podržavljenega premoženja, je zavzela tudi sodna praksa Vrhovnega sodišča (tako izhaja iz sodbe opr. št. U 235/94 z dne 19. 9. 1996 ter sodbah U 1024/92, U 1046/92). Enako izhaja tudi iz Komentarja ZDen. V obrazložitvi je tožena stranka tudi občutno spregledala namen zakonodajalca, ki ga je hotel doseči s 25. členom ZDen. Ugovarja tudi zakonitosti vlaganj. Tožena stranka očitno meni, da je prizadeta stranka upravičena tudi do povračila vlaganj, ki jih ni opravila na podlagi veljavnih dovoljenj in s potrebnimi soglasji. Stališče tožene stranke pomeni, da postopek denacionalizacije lahko legalizira nelegalne posege v nepremičnine, kar pa ni v skladu z namenom ZDen. Zatrjevane investicije najemnika bi bile v tem obsegu namreč zelo konkreten poseg v samo vrnjeno zgradbo, za njihovo legalnost pa tako niso bila potrebna samo upravna dovoljenja, ampak tudi soglasje stanodajalca in skupnosti stanovalcev (Zakon o stanovanjskih razmerjih – 1. odstavek 29. člena  - Uradni list SRS, št. 35/1982). Potrebo po legalnosti oziroma skladnosti s predpisi zahtevata tako sodna praksa kot teorija. Materialnopravno napačno je tudi mnenje, da se vlagatelju prizna odškodnina s 6 % obrestmi glede na 45. člen ZDen. Za takšno odločitev ni nobene materialnopravne podlage. Tožena stranka v tem primeru širi zakonsko analogijo iz 45. člena ZDen in Uredbe o izdaji obveznic in izvrševanju odločb, ki se glasijo na odškodnino, za katero je zavezanec Slovenski odškodninski sklad tudi na vlaganja fizičnih oseb po 25. členu ZDen. Upravni organ ne sme prevzeti vloge, ki je pridržana samo zakonodajalcu. Poleg tega pa prizadeta stranka nikakršnih obresti tudi ni zahtevala in je tožena stranka v tem pogledu v tem delu prekoračila zahtevek, kar je bistvena kršitev upravnega postopka. V zadevi pa je tudi napačno ugotovljeno dejansko stanje. Tožena stranka je v dokaznem postopku obrnila na glavo osnovno procesno pravilo, da je dokazno breme na stranki, ki nekaj zatrjuje, se pravi, da bi moralo biti dokazno breme glede vlaganj na strani najemnika, ki bi moral dokazati predvsem čas vlaganj, kdo konkretno je ta vlaganja izvršil in ali so bila ta vlaganja zakonita. Tožeča stranka pa je bila v postopku prisiljena dokazovati tako imenovana negativna dejstva, namreč, da določene investicije  v stanovanju niso bile opravljene oziroma niso bile izvršene s strani vlagatelja oziroma prizadete stranke, kar je v vseh normalnih postopkih „probatio diaboli“ oziroma nemogoč dokaz. To je kršitev procesnega prava, vendar pa je zaradi te kršitve bilo napačno ugotovljeno tudi dejansko stanje. Prizadeta stranka je priložila nekaj računov oziroma soglasij, za ostale investicije pa teh dovoljenj ni izkazala. Tožena stranka se opira na mnenje izvedenca, čeprav je ta v izvedeniškem mnenju z dne 30. 4. 2005 zapisal: „zato ni pomembno ali so bile točno vse postavke vlaganj priglašene upravnemu organu, saj se to od nestrokovnjaka tudi ne more zahtevati“. To pravzaprav pomeni, da sta izvedenec in tožena stranka glede teh vprašanj vlagatelju preprosto verjela na besede. V zadevi pa je bila storjena tudi bistvena kršitev upravnega postopka, saj je bilo o njej že pravnomočno odločeno z odločbo z dne 3. 7. 2000, ki je pravnomočna od 19. 2. 2001, s katero je bila vrnjena nepremičnina že ovrednotena (ne kot manjvredna, prav tako pa tudi ne večvredna). Tožena stranka je storila absolutno bistveno kršitev določb postopka, saj je izdala odločbo o stvari, o kateri je že odločeno s pravnomočno odločbo. Z izpodbijano odločbo je bilo odločeno preko zahtevka prizadete stranke in to v delu, glede dela katerega je bila prizadeta stranka že prekludirana. ZDen je določil prekluzivni rok (24. oziroma 26. člen), v katerem je bilo treba odložiti zahtevke iz naslova vlaganj v nepremičnino. Zato po tem roku kakršnakoli razširitev oziroma postavitev novega, dodatnega zahtevka zaradi prekluzije ni več možna. Tožeča stranka je predlagala tudi postavitev novega izvedenca, saj je nastal utemeljen dvom o pravilnosti izvedeniškega mnenja. Tožena stranka teh nepravilnosti kljub predlogu ni odpravila. Predlaga, da sodišče na podlagi glavne obravnave in na njej izvedenih dokazov, tožbi ugodi, odpravi izpodbijano odločbo in zahtevek prizadete stranke v celoti zavrne, toženi stranki pa naloži povrnitev stroškov postopka, kot so zaznamovani v tožbi ter podrejeno vrne zadevo toženi stranki v ponoven postopek z ustreznimi napotki, kako naj ravna v ponovljenem postopku.

Stranka z interesom v tem postopku B.B. na tožbo ni odgovorila.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri napadeni odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

V obravnavani zadevi je sporna odškodnina, ki jo je dolžna tožeča stranka kot zavezanka izplačati upravičencu iz naslova vlaganj v denacionalizirano dvosobno stanovanje.

Tožeča stranka ugovarja napačni uporabi materialnega prava – določbe 7. odstavka 25. člena ZDen. Po tej določbi, če je do povečanja vrednosti nepremičnine prišlo zaradi vlaganja fizičnih oseb, lahko te, ne glede na omejitve iz prejšnjih odstavkov, zahtevajo povrnitev vlaganj, s katerimi je bila povečana vrednost nepremičnine, v celoti. Meni, da je na podlagi logične, teleološke in jezikovne razlage citirana določba podlaga za izplačilo odškodnine iz naslova vlaganj le, kolikor se je povečala vrednost celotne nepremičnine, torej v obravnavanem primeru nepremičnine, ki je bila denacionalizacijski upravičenki vrnjena z odločbo Upravne enote Ljubljana, Izpostava Center, št. 362-2326/92-441/MK in 351-671/92-441/MK z dne 3. 7. 2000, ki je postala pravnomočna dne 19. 2. 2001. Ugovarja torej, da ni podlage za določitev odškodnine ob ugotovitvi, da je do povečanja vrednosti prišlo le v stanovanju upravičenca do vlaganj.

Sodišče ugovor zavrača. Po mnenju sodišča uporabljene metode razlage ne narekujejo stališča tožeče stranke. Besedilo „v celoti“ se ne nanaša na nepremičnino, pač pa na vlaganja. Razen tega je naslovnik, katerega vračilo vlaganj določba 7. odstavka 25. člena ZDen ureja, fizična oseba, ki je v nepremičnino vlagala, torej je v tem kontekstu mišljena nepremičnina, v katero je ta oseba vlagala. Taka razlaga te določbe izhaja tudi iz ustaljene upravno-sodne prakse Upravnega sodišča. Pri ugotovitvi višine vlaganj se upošteva vlaganja fizičnih oseb v stanovanje, ki je enota v denacionalizaciji vrnjene nepremičnine (sodba Upravnega sodišča U 2009/2005 z dne 2. 2. 2006). Drugače po mnenju sodišča ne izhaja tudi iz odločb Vrhovnega sodišča, ki jih tožeča stranka v tožbi navaja. Posledično je zato izvedenec ... pravilno pri ugotavljanju vrednosti izhajal iz vrednosti  podržavljenega in vrnjenega stanovanja, ne glede na ostalo stavbo.

Tožeča stranka pri izračunu vrednosti nepremičnine (stanovanja) ugovarja pravilni uporabi določbe 1. odstavka 44. člena ZDen. Sodišče ob presoji uporabe ugovarjane določbe ugotavlja, da je v skladu s stališčem zgoraj (torej glede na stanovanje kot enoto) izvedenec pravilno, glede na citirano določbo izračunal vrednost stanovanja ob nacionalizaciji in ob vračilu (glej izvedeniško poročilo, popravek 2 z dne 16. 2. 2009). Upravno-sodna praksa kot jo zastopa sodišče tudi s to sodbo ni v nasprotju s temeljnim načelom ZDen o popravi krivic, saj bi v nasprotnem ob upoštevanju stališča tožeče stranke, denacionalizacijski upravičenec ob vrnitvi nepremičnine pridobil večvredno stanovanje, kar bi povzročilo nove krivice, kar pa ni bil namen ZDen.

Tožeča stranka nadalje ugovarja zakonitosti nekaterih vlaganj ter meni, da bi moral za ta organ zahtevo zavrniti. Pravni temelj za zahtevo za povrnitev vlaganj je v 5. in 7. odstavku 25. člena ZDen. V nobeni od navedenih določb ni navedena odvisnost povrnitve vlaganj od predhodno pridobljenega upravnega dovoljenja (glej sklep Vrhovnega sodišča I Up 1374/2005 z dne 30. 1. 2008). Zgolj neizkazana zakonitost vlaganj (neizkazanost dovoljenje oziroma soglasij) torej za zavrnitev zahteve ne zadošča. Le investicija, ki bi bila nezakonita ter bi ogrožala objekt in bi jo bilo zato potrebno odstraniti, bi lahko vplivala na vrednost (oziroma višino) vlaganj, takšnih določenih ugovorov pa tožeča stranka nima in jih tudi v postopku ni imela.

Ugovor glede obresti ni utemeljen. V 3. odstavku 25. člena ZDen je določeno, da se z odločbo o denacionalizaciji določi rok za plačilo odškodnine zaradi povečanja vrednosti podržavljenega premoženja, ki ne sme biti krajši od 10 let, začetek odplačevanja in drugi pogoji plačila. Med druge pogoje plačila spadajo tako način plačila in obresti. Takšno stališče izhaja iz več odločitev Vrhovnega sodišča (X Ips 727/2007 z dne 27. 8. 2009, U 774/95 z dne 30. 4. 1999 in X Ips 731/2007 z dne 6. 10. 2010) in iz odločbe Ustavnega sodišča U-I-129/95 z dne 4. 7. 1996. ZDen sicer ne določa kakšne obresti naj se za primer odškodnine po 25. členu ZDen določijo, vendar se je po upravno-sodni praksi Vrhovnega sodišča ustalilo stališče, ki ga je prvostopni organ v izpodbijani odločbi upošteval, to je, da so obresti za odškodnino po 25. členu ZDen, ki jo morajo plačati denacionalizacijski upravičenci, enake kot za zavezanca SOD. Določijo se enako kot po 45. členu ZDen, kjer je določena 6 % obrestna mera in se obračunavajo na enak način kot je pri obveznostih SOD, določeno v 2. odstavku 7. člena Uredbe o izdaji obveznic in o izvrševanju odločb, ki se glasijo na odškodnino, za katero je zavezanec SOD. Ker je upravni organ pri določitvi obresti ravnal v skladu z materialnopravno določbo – 3. odstavkom 25. člena ZDen, ni utemeljen ugovor o bistveni kršitvi določb postopka, ker naj bi organ odločal preko postavljenega zahtevka za povrnitev vlaganj.

V postopku ugotavljanja vlaganj je vlagatelj predložil različna dokazila iz katerih izhaja vrsta izvršenih investicij in čas, opravljen je bil tudi ogled in postavljen izvedenec, ki je izdelal izvedeniško mnenje, iz katerega investicije izhajajo. Iz predloženih dokazil, ogleda in izvedeniškega mnenja, je upravni organ napravil dokazni sklep, da so bila vlaganja opravljena v času relevantnem za priznanje ter da jih je izvršil vlagatelj zahteve. Tožeča stranka se zato pavšalno sklicuje, da je bila prisiljena dokazovati negativna dejstva. Ob vseh predloženih dokazilih v postopku vročenih tudi tožeči stranki, opravljenem ogledu in izvedeniškem mnenju je ta imela možnost ugotoviti ali so bile posamezne investicije opravljene in ali so bile opravljene s strani vlagatelja. Tak dokaz glede na stanje, ki se izkazuje v stanovanju, ne bi bil nemogoč oziroma nemožen oziroma bi tak ugovor tožeča stranka v upravnem postopku, glede na vsa dejstva, ki so bila v postopku znana lahko navedla in tudi nasprotno dokazala.

V zvezi z ugovorom o bistvenih kršitvah določb postopka sodišče odgovarja le na ugovor, da je z izpodbijano odločbo odločeno o zadevi, s katero je bilo že pravnomočno odločeno in sicer z odločbo UE Ljubljana z dne 3. 7. 2000. Namreč po mnenju tožeče stranke je bila z navedeno odločbo vrnjena nepremičnina, po mnenju tožeče stranke, že ovrednotena (ne kot manjvredna, prav tako pa tudi ne kot večvredna). V zvezi s tem ugovorom se sodišče v celoti sklicuje na razloge drugostopnega organa. Nepremičnina je bila tožeči stranki vrnjena, ne da bi se stranke sporazumele glede odškodnin (6. odstavek 25. člena ZDen), zato se o zahtevi za povračilo vlaganj, ki je bila vložena že 23. 12. 1998 odloča naknadno in ugovor pravnomočnosti v smeri, da je bila nepremičnina ob vrnitvi ovrednotena, ni relevanten.

Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 1. odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/2010, v nadaljevanju ZUS-1), ker je ugotovilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen ter da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena. Sodišče je odločitev sprejelo na seji in ni opravilo glavne obravnave, kot je predlagala tožeča stranka, ker je menilo, da izvedeni dokazi v postopku omogočajo sklep o popolno ugotovljenem dejanskem stanju glede na uporabljeno materialno pravo, izvedba novih dokazov, postavitev novega izvedenca pa, ker sodišče ne vidi nelogičnosti v mnenju ..., ne bi mogla vplivati na drugačno odločitev.

Zahtevo za povrnitev stroškov postopka je sodišče zavrnilo na podlagi 4. odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Pravni pouk temelji na določbi 1. odstavka 73. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.