sodba U 2045/2008
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2009-08-25

denacionalizacija - vrnitev nepremičnine v naravi - opravljanje dejavnosti s področja vzgoje in izobraževanja - nesorazmerni stroški nadomestitve

Po določbi 1. točke 1. odstavka 19. člena ZDen nepremičnine ni mogoče vrniti, če služi za opravljanje dejavnosti državnih organov ali za dejavnosti s področja zdravstva, vzgoje in izobraževanja, kulture oziroma drugih javnih služb, pa bi bila s tem bistveno okrnjena možnost za opravljanje teh dejavnosti, ker je ni mogoče nadomestiti z drugo nepremičnino ali bi bila nadomestitev povezana z nesorazmernimi stroški.

Izjeme od pravila, da je primarna oblika denacionalizacije vrnitev podržavljenega premoženja v naravi, je treba tolmačiti restriktivno, dokazno breme pa je na strani zavezane stranke.

Upravni organ je kot pravilno upošteval tisto izvedeniško mnenje, v katerem je izvedenec pojasnil, da njegovo delo sloni na osnovni tezi, da se stanje predmetne nepremičnine ni spremenilo tako, da bi to lahko vplivalo na nesorazmerne stroške nadomestitve, in je zavrnil pristop, po katerem bi zavezanec nadomeščal bistveno večjo površino kot upravičenec. Osnovno vodilo je namreč enak pristop za zavezanca in za upravičenca.

Zahteva tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka se zavrne.

Z izpodbijano odločbo je prvostopni organ odločil, da je zavezanka občina A. dolžna z dnem pravnomočnosti te odločbe upravičenki Ž.Ž., roj. ... 1898, umrli ... 1987 vzpostaviti lastninsko pravico na podržavljenem stavbišču s hišo na naslovu ..., in dvoriščem, vse označeno s parc. št. ..., vlož. št. ... k.o. ... (1. točka izreka); da se za skrbnico za poseben primer imenuje Z.Z. (2. točka izreka); da vknjiži lastninsko pravico na nepremičnini iz 1. točke izreka po pravnomočnosti te odločbe Okrajno sodišče v A. po uradni dolžnosti (3. točka izreka) ter da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka (4. točka izreka). V obrazložitvi navaja, da je v ponovljenem postopku po odločbi št. ... z dne 10. 7. 2006 sledil napotkom drugostopnega organa in je ugotovil, da izgradnja prizidka na naslovu ... ni možna. Ker je zavezanka ves čas postopka vztrajala, da obstajajo ovire za vrnitev nepremičnine v naravi, ji je prvostopni organ naložil, da za to predloži dokaze. Zavezanka je vztrajala, da na območju teritorija v obsegu dveh do treh km od predmetnega objekta ne razpolaga z nadomestno nepremičnino, prav tako pa v proračunu nima predvidenih sredstev za izgradnjo ali nakup nadomestne nepremičnine. Prvostopni organ je s sklepom imenoval sodnega izvedenca in cenilca gradbene stroke V.V. z nalogo, da ugotovi, kakšne stroške bi imela zavezanka, če bi morala nadomestiti vrnjeno nepremičnino z drugo nepremičnino, ki bi jo morala vzpostaviti za dejavnost glasbene šole. Izvedenec je ugotovil, da bi imela zavezanka z nadomestitvijo nepremičnine stroške v višini 744.135,16 EUR, upravičenka pa 463.999,12 EUR, kar pomeni, da bi bili stroški za zavezanko za 60,37 % višji od stroškov upravičenke. Ker se pooblaščenka vlagateljice s cenitvijo cenilca V.V. ni strinjala, je prvostopni organ z enako nalogo s sklepom imenoval izvedenca B. d.o.o., ki je ugotovil, da bi stroški za zavezanko za nadomestitev predmetne nepremičnine znašali 560.000,00 EUR, za upravičenko pa 550.000,00 EUR. Ker sta se izvedeniški mnenji bistveno razlikovali, je prvostopni organ dne 2. 4. 2008 zaradi soočanja obeh izvedencev razpisal ustno obravnavo, na kateri sta oba izvedenca vztrajala vsak pri svoji cenitvi nadomestne nepremičnine. Prvostopni organ je štel za pravilno mnenje izvedenca B. d.o.o., ker je le-ta izračunal stroške za nadomestno nepremičnino, dočim je izvedenec V.V. naredil izračun stroškov, ki bi nastali za zavezanko z izgradnjo nove glasbene šole. Navaja, da predmet postopka ni glasbena šola, temveč njena podružnica, ki glede na to rabi manjše število prostorov, ne rabi zbornice in nima knjižnice. Bistveno višji stroški so v smislu zakona le tisti stroški, ki bi nastali zaradi morebitne gradnje nadomestne šole ali zato, ker v A. ne bi bilo mogoče najti nobene nepremičnine, ki bi jo bilo mogoče dati v najem, česar pa zavezanka ni dokazala. Prvostopni organ zavrača navedbe zavezanke, da bi nastale z vrnitvijo šole resne motnje v njenem delovanju, ter da nima sredstev za nadomestno nepremičnino. V skladu z Zakonu o osnovni šoli je zavezanka lastnica vseh javnih šol v A., v katerih se pouk odvija v dopoldanskem času. Osnovne šole organizirajo interesne dejavnosti v popoldanskem času, zato za zavezanko ne bi smele obstajati ovire, da se opravljanje glasbene dejavnosti prenese na eno izmed javnih osnovnih šol.

Drugostopni organ je z izpodbijano odločbo odločbo prvostopnega organa v 1. in v 2. točki izreka odpravil in jo v tem delu nadomestil z izrekom, ki se glasi, da je zavezanka občina A. dolžna v roku 3 mesecev po pravnomočnosti te odločbe upravičenki Ž.Ž. vrniti v last in posest predmetno nepremičnino, ter da se premoženje do uvedbe zapuščinskega postopka glede tega premoženja po pokojni upravičenki izroči v začasno upravljanje skrbnici za poseben primer Z.Z. Sicer je vse pritožbene ugovore tožnice zavrnil kot neutemeljene. Navaja, da je temeljno načelo ZDen, da se upravičencu premoženja vrača v naravi, zato je izjemo po 19. členu potrebno razlagati restriktivno, predpostavke iz 1. odstavka 19. člena ZDen pa mora dokazati zavezanec. Po presoji drugostopnega organa je prvostopni organ na podlagi dokazov pravilno ugotovil, da zavezanka ovir ni izkazala, odločitev pa je tudi pravilno obrazložena in je prvostopni organ v večjem delu že odgovoril na pritožbene navedbe. Na podlagi predloženih in na ustni obravnavi dodatno utemeljenih izvedenskih mnenj in ostale listinske dokumentacije drugostopni organ meni, da pogoj nesorazmernosti stroškov nadomestitve z drugo nepremičnino ni izkazan. Mnenje izvedenca B. d.o.o. je izdelano na pravilen način. Na podlagi dokumentacije zadeve drugostopni organ pritrjuje ugotovitvam prvostopnega organa, da na področju A. obstajajo nepremičnine, ki po gradbenih kriterijih ustrezajo podržavljeni nepremičnini, v kateri se opravlja dejavnost glasbene šole, ter da stroški za njeno nadomestitev ne bi presegali 50 % stroškov, ki bi jih imel upravičenec z nadomestitvijo nepremičnine. Navedbe zavezanke, da v svojem premoženju nima nadomestne nepremičnine in da v proračunu nima sredstev za nadomestne nepremičnine, po mnenju drugostopnega organa ne morejo biti dokaz, da bi bila nadomestitev povezana z nesorazmernimi stroški, kot jih opredeljuje ZDen. Ugotavlja tudi, da je prvostopni organ odločil, da se na predmetni nepremični v korist upravičenke vzpostavi le lastninska pravica, in to kljub dejstvu, da ne gre za primer iz 22. člena ZDen v povezavi z 20. členom ZDen in tudi ne gre za najemno, zakupno in njima podobno razmerje, ki bi bilo ustanovljeno z odplačnim pravnim poslom oziroma ne gre za primer iz 24. člena ZDen. Ugotavlja, da so bile s tem kršene določbe ZDen in je zato 1. in 2. točko izreka prvostopne odločbe odpravil ter odločil, da se predmetna nepremična upravičenki vrne v last in posest, ter da se do uvedbe zapuščinskega postopka glede tega premoženja izroči v začasno upravljanje skrbnici za poseben primer.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da izpodbijana odločba prvostopnega organa v svoji obrazložitvi vse do 8. strani skopo povzema potek predmetnega upravnega postopka do izdaje odločbe, medtem ko pravo, vsebinsko obrazložitev svoje odločitve, organ 1. stopnje strne na strani in pol. Med navedenim je mogoče po mnenju tožeče stranke, čeprav negotovo razbrati, da stroški tožeče stranke za nadomestitev nepremičnine z drugo ne bi bili nesorazmerni, kar je dokazano z izvedenim dokazom z izvedencem B. d.o.o.. Nadalje prvostopni organ ugotovi, da je tožeča stranka lastnica vseh javnih šol v A., zaradi česar naj se glasbena dejavnost pač opravlja tam, pri čemer so zato primerne prav vse osnovne šole, saj za glasbeno šolo ni predpisanih okolišev, participiranje v tovrstni dejavnosti pa tudi temelji na svobodni odločitvi staršev otrok. S katerim izvedenim dokazom je prvostopni organ ugotovil, da je tožeča stranka „lastnica vseh javnih šol“ v A., ne pove, pri čemer drugi del argumentacije opira na Zakon o glasbeni šoli. Drugih pravno relevantnih dejstev prvostopni organ ni ne ugotavljal, niti ugotovil. Drugostopni organ je spremenil odločbo in zadevno dopolnil obrazložitev prvostopne odločbe tako, da se je strinjal z ugotovljenim dejstvom, da pogoj nesorazmernosti stroškov ni izkazan ter se pri tem oprl na izvedeniško mnenje B. d.o.o. ter pritrdil dejstvu, ki ga po mnenju tožeče stranke prvostopni organ sicer ni ugotovil, to je, da v „v ponudbi na področju A. obstajajo nepremičnine, ki po gradbenih kriterijih ustrezajo podržavljeni nepremični, v kateri se opravlja dejavnost glasbene šole“ in „ne zahteva neke posebne vrste nadomestno nepremično“, ki bi morala biti „funkcionalno opremljena“. V zvezi s tožbenim razlogom napačne uporabe materialnega prava navaja, da ne prvostopni organ, niti drugostopni organ nista v predmetnem postopku ugotavljala, ali dejavnost glasbene šole pomeni dejavnost vzgoje in izobraževanja in s tem ali nepremičnina služi tej dejavnosti. Vendar pa v tem postopku o navedenem dejstvu ni bilo nasprotujočih stališč in je tako nedvomno pravilno moč sklepati le, da je prvi pogoj po 1. odstavku 19. člena ZDen izkazan. Nepravilno pa sta tako prvostopni kot tudi drugostopni organ razlagala določbo 1. odstavka 19. člena ZDen v zvezi z drugim pogojem za ugotovitev obstoja ovire za vračanje predmetne nepremične v naravi, to je bistveno okrnjenost dejavnosti. Organ mora v dokaznem postopku najprej ugotoviti, ali obstoji možnost nadomestitve nepremičnine z drugo, in se šele nato ukvarjati z vprašanjem stroškov nadomestitve. Organ 1. stopnje zaradi nepravilne uporabe določbe 19. člena ZDen sploh ni ugotavljal, da taka nepremična obstaja, temveč je ugotavljanje dejanskega stanja skrčil na ugotovitev stroškov nadomeščanja nepremičnine ter sploh ni ugotovil, ali je samo nadomeščanje nepremičnine sploh na mestu. V zvezi z razlago pojma okrnjenosti opravljanja dejavnosti je novejša praksa Višjega sodišča v Ljubljani (sklep I Cp 127/2006 z dne 15. 2. 2006) pojasnila, da materialna določba 19. člena ZDen, ki opredeljuje izjemo od temeljnega načela vračanja v naravi, vsebuje domnevo, kako razlagati posamezne pojme tega določila. Višje sodišče v Ljubljani je načeloma pritrdilo stališču, da je načeloma vsako nepremičnino mogoče nadomestiti z drugo, kot sta v konkretni zadevi zapisala tako prvostopni kot tudi drugostopni organ, na tej predpostavki pa temelji tudi izvedeniško mnenje B. d.o.o., vendar pa le, kadar zavezanec ne ugovarja, da take nepremičnine ni na razpolago na določenem mikro ali makro območju. Višje sodišče v Ljubljani je v citiranem sklepu povsem jasno zavzelo stališče, da je potrebno obstoj nadomestne nepremičnine presojati po načelu funkcionalne primernosti za opravljanje določene dejavnosti, ki je med varovanimi kategorijami 1. odstavka 19. člena ZDen. Prvi element okrnjenosti opravljanja dejavnosti, to je nadomestitev z drugo nepremičnino, je tako izpodbijana odločba razlagala očitno napačno, saj ga je razlagala po principu fizične nadomestitve, namesto funkcionalne nadomestitve. Zaradi navedene materialno-pravne napake je (med drugim) obremenjena tudi posledično z napačno ugotovljenim dejanskim stanjem. Izpodbijana odločba namreč temelji na izvedeniškem mnenju, ki izhaja iz take materialno-pravne napačne razlage 19. člena ZDen, pri čemer ni sledila izvedencu V.V., kateri je pravilno uporabljal razlago funkcionalnega nadomeščanja nepremične. Prvostopni organ je nepravilno uporabil določbo 19. člena ZDen tudi zato, ker ni ugotavljal možnosti nadomestitve nepremične z drugo. Pavšalno in skrajno nesprejemljivo je navedel, da je tožeča stranka lastnica vseh javnih šol in naj se pač dejavnost glasbenih šol opravlja tam. Takšni razlogi nasprotujejo strokovnemu, prepričljivemu in zakonitemu odločanju upravnega organa in je popolnoma arbitrarno, saj v upravnem spisu ni niti ene listine, izvedenega dokaza ali česar koli, kar bi kazalo, da se je upravni organ sploh ukvarjal z lastništvom šol in ali so v njih razpoložljivi in primerni prostori za izvajanje glasbene dejavnosti. Tožeča stranka je v spis predložila tehnične pogoje za opravljanje dejavnosti glasbene šole, iz katerih je razvidna potreba po zvočni izolaciji ločilnih konstrukcij, zaščiti pred hrupom v okolju in primernosti prostorske akustike, zato je nepravilna in tudi do dejavnosti glasbene šole podcenjujoča navedba v smislu, da je zanjo primerna prav vsaka popoldne prosta šola. Tožeča stranka se ne strinja z obrazložitvijo drugostopnega organa, da za nepremičnino, v kateri se opravlja dejavnost glasbene šole, ni potrebnih posebnih standardov in je takšna ugotovitev nepravilna. Normative za glasbene šole določa Odredba o normativih in standardih v glasbenih šolah (Uradni list RS, št. 37/97-76/08), ki je prenehala veljati 26. 7. 2008, ko jo je razveljavil Pravilnik o normativih in standardih za izvajanje programa glasbene šole (Uradni list RS, št. 76/08) glede sistemizacije delovnih mest v glasbenih šolah, medtem ko prostorsko funkcionalnost določajo Navodila za graditev glasbenih šol Ministrstva za šolstvo in šport. Skladno z ustaljeno sodno prakso in principi dela izvedencev je potrebno izračun stroškov nadomestnega objekta temeljiti na dveh alternativnih principih: (1) nakup podobne nepremičnine na sekundarnem trgu in ureditev za potrebe upravičenca ali zavezanca oziroma (2) pridobitev zemljišča in izgradnja nadomestnega objekta. Zakonodajalec je pri ugotavljanju stroškov za upravičenca v dopolnitvi dodal pomembno razliko, ko je navedel, da je za upravičenca potrebno ugotoviti stroške, če bi ta moral podržavljeno nepremičnino nadomestiti z nadomestno in jo usposobiti za namen, za katerega je služila pred podržavljenjem. Ta v zakonu poudarjana razlika med kvaliteto nepremičnin, da smiselnost ugotavljanja razlike nastalih stroškov. Zavezančevi stroški pa vsebujejo stroške nakupa in adaptacijo v smislu veljavnih standardov za dejavnost oziroma novogradnje v skladu z veljavnimi standardi. Tako gre pri upravičencu za fizično nadomestitev, pri zavezancu pa funkcionalno nadomestitev. Po mnenju tožeče stranke je skladno z navedenim le mnenje in izvid izvedenca V.V. Ta je izračunal stroške nadomestitve za upravičenca in zavezanca po obeh poteh. Tožeča stranka je k pripravi tožbenih trditev v zvezi z pravilnostjo izvedeniških mnenj pritegnila izvedenca gradbena stroke U.U., ki je pregledal obe mnenji ter potrdil pravilnost pristopa izvedenca V.V. in ob korekcijah mnenj ugotovil, da so stroški za zavezanca višji za 62 %. Nadalje navaja, da je podana bistvena kršitev določb postopka zlasti, ker je prvostopni organ ravnal v nasprotju s 1. odstavkom 191. člena ZUP/86, po katerem se dokazovanje ponovi z istimi ali drugimi izvedenci, če izvid in mnenje izvedenca nista jasna ali nista popolna ali se izvidi in mnenja izvedencev bistveno razlikujejo, če mnenje ni zadosti obrazloženo ali če nastane utemeljen dvom o pravilnosti mnenja, pa se te pomanjkljivosti ne morejo odpraviti niti s ponovnim zaslišanjem izvedencev; lahko pa se zahteva tudi mnenje kakšnega znanstvenega ali strokovnega zavoda. Tožeča stranka sodišču primarno predlaga, da po opravljeni glavni obravnavi samo odloči v zadevi tako, da upravni akt odpravi in s sodbo odloči o stvari, podrejeno pa, da izpodbijani upravni akt odpravi in vrne zadevo organu prve stopnje v ponovni postopek.

Odgovor na tožbo je podala Z.Z. kot stranka z interesom v tem upravnem sporu, ki je navedla, da je prvostopni organ že devetkrat odločil o vrnitvi nepremičnine v naravi, vendar je bila na pritožbo tožeče stranke zadeva vrnjena v ponovni postopek, ki traja že več kot 15 let, vse kar je v tožbi navedeno, pa je že stokrat premleta vsebina, razen cenitve cenilca U.U. Prilaga mnenje cenilca T.T. iz podjetja B. d.o.o. o tej cenitvi. Sklicuje se na navedbe, ki jih je podala že v odgovoru na pritožbo tožeče stranke z dne 9. 7. 2008.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in sodišču predlaga, da tožbo zavrne kot neutemeljeno.

V obravnavanem primeru je sporna vrnitev v naravi hiše na naslovu ... in dvorišča, parc. št. ..., zk. vl. št. ... k.o. ..., ker je bilo v postopku ugotovljeno, da ne obstajajo ovire za vrnitev v naravi po 1. točki 1. odstavka 19. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen, Uradni list RS, št. 27/91-I ter nadaljnji). Po citirani določbi nepremičnine ni mogoče vrniti, če služi za opravljanje dejavnosti državnih organov ali za dejavnosti s področja zdravstva, vzgoje in izobraževanja, kulture oziroma drugih javnih služb, pa bi bila s tem bistveno okrnjena možnost za opravljanje teh dejavnosti, ker je ni mogoče nadomestiti z drugo nepremičnino ali bi bila nadomestitev povezana z nesorazmernimi stroški. Po mnenju upravnih organov tožeča stranka ni dokazala obstoj ovir za vrnitev v naravi, tožeča stranka pa nasprotno meni, da so ovire izkazane.

Po presoji sodišča je odločitev, da ovire niso podane, pravilna in je v skladu z ugotovljenim dejanskim stanjem, razvidnim iz upravnih spisov, prav tako pa sodišče pritrjuje odločitvi drugostopnega organa, ki predmetno nepremičnino vrača upravičenki v last in posest. Izjeme od pravila, da je primarna oblika denacionalizacije vrnitev podržavljenega premoženja v naravi, je treba tolmačiti restriktivno, dokazno breme pa je na strani zavezane stranke. Tožeča stranka upravnemu organu neutemeljeno očita, da v ugotovitvenem postopku ni ugotavljal vseh relevantnih dejstev, potrebnih za odločitev, pri čemer naj prvenstveno ne bi ugotovil, ali sploh obstaja primerna druga nepremičnina, v kateri bi se lahko opravljala dejavnost glasbene šole. Iz podatkov v upravnih spisih je razvidno, da je upravni organ opravljal poizvedbe na nepremičninskem trgu o razpoložljivih objektih (npr. preko C. d.o.o. z dopisom z dne 21. 1. 2002 in 29. 8. 2002 ter D. d.o.o. z dne 4. 4. 2002), podatke o primerni nepremičnini pa je posredovala tudi predstavnica upravičenke, vendar je tožeča stranka med postopkom možnost nakupa nepremičnine zavračala z argumentom, da za to v proračunu nima zagotovljenih finančnih sredstev. Upravni organ je v odločbi zavzel tudi stališče, da možnost opravljanja dejavnosti glasbene šole ne bi bila bistveno okrnjena, ker bi se ta dejavnost lahko opravljala v kateri od javnih šol na območju A., katerih ustanoviteljica oz. lastnica je tožeča stranka, kar šteje tožeča stranka za pavšalno in arbitrarno ugotovitev. Sodišče se z navedenim ugovorom ne strinja, mnenja pa je tudi, da upravni organ za potrebe konkretnega denacionalizacijskega postopka ni bil dolžan ugotavljati v tožbi navedenih dejstev (lastnica katerih šol je tožeča stranka in ali so v njih razpoložljivi in primerni prostori za glasbeno dejavnost). Po presoji sodišča je v skladu z dokaznim postopkom upravni organ ravnal pravilno, ko je v nadaljevanju ugotavljal, ali bi bila nadomestitev nepremičnine povezana z nesorazmernimi stroški za tožečo stranko (za več kot 50 % višjimi od stroškov, ki bi nastali za upravičenca, če bi ta želel podržavljeno nepremičnino nadomestiti z nadomestno in jo usposobiti za namen, za katerega je služila pred podržavljenjem). V zvezi z ugovorom tožeče stranke o kršitvi določb upravnega postopka v zvezi z delom izvedencev, sodišče ugotavlja, da le-ta ni podana (kršitev 191. člena ZUP/86). Izvedeniški mnenji izvedenca V.V. in B. d.o.o. sta se bistveno razlikovali (prvo je bilo v korist tožeče stranke, drugo pa v korist upravičenke), zaradi česar je upravni organ opravil dne 2. 4. 2008 ustno obravnavo, na kateri sta bila izvedenca soočena in sta podala pojasnila svojih cenitev. Sodišče pritrjuje upravnemu organu, ki je kot pravilno upošteval izvedeniško mnenje B. d.o.o. (izvedenca T.T.), ki je pojasnil, da njegovo delo sloni na osnovni tezi, da se stanje predmetne nepremičnine ni spremenilo tako, da bi to lahko vplivalo na nesorazmerne stroške nadomestitve. Izvedenec je zavrnil pristop, po katerem bi zavezanec nadomeščal bistveno večjo površino kot upravičenec, saj je osnovno vodilo enak pristop za zavezanca in upravičenca. V zvezi s tožbenim ugovorom, da je edina pravilna ocena izvedenca V.V., ter da je potrebno računati stroške nadomestitve po funkcionalnem pristopu (kot za novo glasbeno šolo), sodišče navaja, da ni utemeljen. Sodišče ugotavlja, da predpisi (Pravilnik o normativih in standardih za izvajanje programa glasbene šole, Odredba o normativih in standardih v glasbenih šolah, Uradni list RS, št. 37/97), ki so izdani na podlagi 84. člena ZOFVI, specialnih standardov pri gradnji glasbene šole ne določajo, Navodilo ministrstva za graditev glasbenih šol v Republiki Sloveniji (na katerega se sklicuje tožeča stranka) pa določa le smernice in priporočila za gradnjo glasbenih šol, katerih pa obravnavana nepremičnina še zdaleč ne dosega. Nadalje se tožeča stranka neutemeljeno sklicuje na mnenje izvedenca U.U., ki ga je predložila k tožbi. Po določbi 3. odstavka 20. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, v nadaljevanju ZUS-1) v upravnem sporu stranke ne smejo navajati dejstev in predlagati dokazov, če so imele možnost navajati ta dejstva in predlagati te dokaze v postopku pred izdajo akta.

Ker je sodišče ugotovilo, da je odločba prvostopnega organa, spremenjena z odločbo drugostopnega organa, pravilna in zakonita, je tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi 1. odstavka 63. člena ZUS-1.

Glede na svoje stališče, izraženo v tej sodbi, sodišče ni sledilo predlogu tožeče stranke, da po opravljeni glavni obravnavi spremeni izpodbijani upravni akt tako, da odloči o denacionalizaciji predmetne nepremičnine v obliki odškodnine v obveznicah Slovenske odškodninske družbe.

Sodišče je zahtevo tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka zavrnilo na podlagi 4. odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

Pravni pouk temelji na 1. odstavku 73. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.