sodba U 1484/2008
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2009-07-07

davek od osebnih prejemkov - drugi prejemki iz delovnega razmerja - prodaja osebnih vozil zaposlenim

Razlika v ceni vozil ni enaka vrednosti bremen, ki so jih nosili kupci vozil po sklenjeni prodajni pogodbi. Zato so bili s prodajo vozil po ceni, nižji od nabavne, zaposlenim dejansko izplačani drugi prejemki iz delovnega razmerja.

Zahtevek tožeče stranke za povračilo stroškov postopka se zavrne.

Tožeči stranki se z izpodbijano odločbo, v ponovnem postopku inšpiciranja zakonitosti in pravilnosti obračunavanja in plačevanja davčnih obveznosti od 1. 1. 1998 dalje, ugotovi plačilo davka od osebnih prejemkov (točka I/1 izreka), plačilo prispevkov iz plač in na plače (točke /2 do 10 izreka), plačilo davka od dobička za leto 1997, 1998 in 1999 (točke I/11, 12, 13 izreka) ter plačilo predpisanih zamudnih obresti od premalo plačanih davkov in prispevkov (točke I/14 do I/19 izreka) ter obenem dovoli vračilo preveč plačanega davka od dobička za leto 1997, 1998, 1999 in 2000 (točke II/1 do 4 izreka).

Iz razlogov izpodbijane odločbe sledi, da je tožnik po ugotovitvah inšpekcije v letih od 1997 do 2001 z osmimi zaposlenimi sklenil pogodbe za prodajo osebnih vozil v službene in privatne namene, terjatve iz teh pogodb pa evidentiral kot dane blagovne kredite. Podlago za prodajo vozil je določil v Pravilniku za uporabo osebnih vozil v službene namene in za lastno uporabo z dne 7. 11. 1996. Razlogi za posel so v naravi dela, ki je sicer tudi terensko, vendar ne opravičuje nakupa lastnega avtoparka. Posel je vezan na pridobitev zunanjega kredita prodajalcev avtomobilov, minimalna uporaba vozil za službene namene pa je bila tri leta. Kupnina se določi ob upoštevanju višine plače kupcev vozil, kriterij za izračun kupnine pa je cena vozila, znižana za ustrezni faktor, ki je odvisen od razmerja med uporabo vozila v službene in zasebne namene. Na ta način je bilo sklenjenih osem pogodb za različna osebna vozila z osmimi zaposlenimi. Pravilnik določa še, da se zaposlenim za uporabo vozil v službene namene priznajo stroški v obliki kilometrine. V ceno vozil  so vračunane tudi realne obresti v višini 6,9% letno. Davčni organ ugotavlja, da je tožeča stranka s prodajo vozil po nižji ceni od nabavne dejansko zaposlenim izplačala druge prejemke iz delovnega razmerja, ki so obdavčeni po določbah 15. in 16. člena Zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 71/93 do 1/99 – v nadaljevanju: ZDoh). Na tej podlagi so bile vse razlike v ceni avtomobilov preračunane v bruto zneske, od teh pa obračunani in naloženi v plačilo davek od osebnih prejemkov in prispevki ter zamudne obresti. V ponovljenem postopku se poleg navedenega ugotavlja še, da v konkretnem primeru ne gre za boniteto iz 3. točke 17. člena ZDoh. Nabavljena vozila ne prestavljajo lastnih proizvodov zavezanca za davek in tudi ne lastnega trgovskega blaga in ne lastnih storitev. Namen nakupa vozil je v tem, da se tožeča stranka izogne nakupu lastnega voznega parka. Tožeča stranka torej vozil ni kupila kot trgovsko blago in torej z namenom, da doseže prihodke pri poslovanju. Dani popust pri prodaji vozil zaposlenim tako predstavlja druge prejemke iz delovnega razmerja in ne bonitete. Tožeča stranka je tudi v ponovljenem postopku predložila izvedensko mnenje z dne 2. 8. 2003. Predloženi dokaz davčni organ oceni kot brezpredmeten, ker so ocenjene vrednosti ugotovljene izključno z upoštevanjem stroškov amortizacije pri uporabi vozil v službene namene, ti stroški pa so bili zaposlenim povrnjeni v obliki kilometrine in ne v obliki popusta na prodane avtomobile. Po drugi strani pa so v ocenjeni vrednosti upoštevani tudi stroški amortizacije za uporabo v privatne namene.

Razlika med nabavno ceno vozila in med ceno, po kateri so vozila kupili zaposleni, se v ponovljenem postopku ne opredli več kot transferna cena, zato se v razlogih izpodbijane odločbe ugotavlja, da je tožeča stranka upravičena do vračila davka od dobička za leto 1997, plačanega iz tega naslova, skupaj z zamudnimi obrestmi. Tožeča stranka je po ugotovitvah v ponovljenem postopku upravičena tudi do vračila davka od dobička za leto 1998, 1999 in 2000, skupaj z zamudnimi obrestmi, medtem ko za leto 2001 davčna osnova ni bila ugotovljena niti v postopku inšpiciranja, zato ni bila ugotovljena davčna obveznost in tudi ne osnova za plačilo akontacij davka za leto 2002. Enako kot za leto 2001 pa se ugotavlja davčna obveznost tudi za davčno leto 2002.

V zvezi s pripombami tožeče stranke na zapisnik davčni organ navaja, da je v ponovnem postopku podrobno preučil prodajo in nakup osebnih vozil ter pri tem ugotovil, da so bila vozila kupljena prav z namenom, da se prodajo zaposlenim ter da se jim prodajo po nižji ceni. Kupljena vozila tako niso nikoli predstavljala lastnega trgovskega blaga tožeče stranke. Ker ne gre za lastne proizvode in  ne za lastno trgovsko blago ali storitev, pa tudi ne gre za boniteto po določbah ZDoh. V zvezi s stroški, ki se nanašajo na račun A.A.A. d.o.o. št. ... z dne 25. 3. 2003, davčni organ navaja, da je tožeča stranka za njihov obstoj vedela že v letu 2001, zato bi jih v skladu z načelom pravilnega vodenja poslovnih knjig in strogega upoštevanja nastanka poslovnega dogodka morala izkazati oziroma upoštevati že v obračunu davka za leto 2001. Ne more pa jih upoštevati v davčnem obračunu za leto 2002. Kolikor tožeča stranka uveljavlja, da ji niso bile izplačane zamudne obresti od preveč plačanih zamudnih obresti, pa davčni organ razloži, da ji v skladu s četrtim odstavkom 95. člena Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96 do 97/01 – v nadaljevanju: ZDavP) pripadajo v primeru vračila zamudne obresti zgolj od neupravičeno odmerjenega davka, ne pa tudi od nepravilno ali preveč odmerjenih zamudnih obresti.

Pritožbo tožeče stranke je davčni organ druge stopnje zavrnil kot neutemeljeno. Tudi po presoji pritožbenega organa predstavlja razlika med nabavno in prodajno vrednostjo vozil osebni prejemek zaposlenih. Tožeča stranka ni uspela dokazati pravne in dejanske podlage za trditev, da so kupci prevzeli dogovorjeno breme kot ekvivalent razlike v ceni avtomobilov. Tožeča stranka v poslovnih knjigah namreč ne izkazuje v knjigovodstvu nikakršnih poslovnih učinkov na strani prihodkov in terjatev. Iz pogodbenih določb in iz Pravilnika pa tudi ne izhaja obveznost zaposlenih, ki bi ustrezala razliki v ceni. Uporaba vozil v službene namene se nadomešča v obliki kilometrine, ki vključuje povračilo stroška amortizacije. Zato tožeča stranka ne more uspeti s sklicevanjem na izvedensko mnenje, v katerem so ocenjene vrednosti ugotovljene izključno z upoštevanjem stroškov amortizacije pri uporabi avtomobilov v službene (in v privatne!) namene. Terjatev do zaposlenih, ki naj bi bila protivrednost razliki v ceni, torej ni niti dejansko niti vrednostno izkazana. Pogodbeno zavarovanje je bilo dogovorjeno zgolj kot instrument zavarovanja kupnine in uporabe v službene namene, poleg tega je učinkovanje tega zavarovanja dogovorjeno na dvoumen način. Pomembno pa je po presoji organa druge stopnje tudi, da je tožeča stranka popuste odobrila le svojim zaposlenim, kar pomeni, da je njihova narava drugačna od tistih popustov, ki jih tožeča stranka sicer odobrava svojim kupcem. Tudi iz tega razloga torej obravnavane ugodnosti ni mogoče obravnavati kot popuste in posledično kot ugodnost, od katere se ne plačajo davki in prispevki. Pritožbeni organ se strinja s prvostopno odločitvijo tudi v delu, ki se nanaša na odmero davka od dobička pravnih oseb za leto 2002 in stroške najemnine, ter se pri tem v celoti sklicuje na razloge prve stopnje. V zvezi s pritožbenimi ugovori pa še poudari, da so bili tožeči stranki kot davčno priznani odhodki upoštevani dodatno obračunani davek in prispevki, kot to dovolj jasno sledi iz vsebinskega in tabelaričnega dela prvostopne odločitve. Glede obrestovanja vrnjenih  zamudnih obresti se v celoti strinja z razlogi prve stopnje. V zvezi s pritožbenim ugovorom, da bi bilo potrebno z ozirom na odpravljeno prvostopno odločbo vrniti vsa plačila, vključno z zamudnimi obrestmi od plačila do vračila, pa davčni organ pojasni, da odprava odločbe in vrnitev zadeve v ponovni postopek ne pomeni odprave odločbe v smislu določb prvega odstavka 281. člena ZUP, po kateri se kot posledica odprave odločbe odpravijo tudi vse njene pravne posledice.

Tožeča stranka se s takšno odločitvijo ne strinja in predlaga njeno odpravo. Predlaga tudi povračilo stroškov postopka. Navaja, da je bila prva izdana odločba, s katero se tožeči stranki nalagajo v plačilo davki in prispevki, odpravljena in zadeva vrnjena v ponovni postopek. V ponovnem postopku pa davčni organ ni izdal odmerne odločbe, temveč samo ugotovil plačila, naložena z odpravljeno odločbo, kar pomeni, da v zadevi sploh še ni bilo ponovno odločeno. V vsebinskem pogledu se tožeča stranka sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča, s katero je razveljavilo prvi odstavek 12. člena ZDDPO in na odločbo, s katero je ugotovilo neustavnost določb ZDoh, konkretno 4. alinee prvega odstavka 16. člena. Poudarja, da je v postopku predložila obsežno listinsko dokumentacijo in podala natančna pojasnila o svojih ekonomskih odločitvah ter omogočila vpogled v knjigovodske podatke ter na ta način zadostila strogemu pogoju obrnjenega dokaznega bremena. Glede na predložene podatke in pojasnila so po mnenju tožeče stranke stališča in zaključki tožene stranke napačni. Primerjala se je le kupoprodajna cena vozil, niso se pa upoštevala bremena, ki so jih prevzemali kupci. Tožeči stranki se ekonomsko ni izplačalo vzdrževati lastnega voznega parka za službene vožnje, ki so stalne in pogoste. Tožeča stranka opravlja zastopstva, distribucijo in prodajo materialne in računalniške programske opreme. Po drugi strani zaposleni niso pripravljeni opravljati službenih voženj z lastnimi vozili. Edini način, da so bili pripravljeni to storiti, je bil ta, da se jim je omogočil nakup vozil po znižani ceni, ki je upoštevala prevzeto breme službenih voženj. To jasno izhaja iz Pravilnika in sklenjenih prodajnih pogodb za vozila, iz katerih (med ostalim) izhaja, da mora kupec celotno kupnino in obveznost uporabe vozila v službene namene ob sklenitvi pogodbe zavarovati z vknjižbo terjatev na lastniški delež kupca pri tožeči stranki, in to do zneska celotne nabavne cene vozila. Vsi kupci so tudi dejansko zavarovali plačilo celotne kupnine, kar izhaja iz priložene knjige lastniških deležev tožeče stranke. Vse to pomeni, da je bila cena nižja izključno zaradi obveznosti uporabe vozila za službene namene za tri leta, ob zavarovanju, kakršno je navedeno zgoraj. Znižana cena je bila skladno z določbami ZOR enakovredna prevzetim obveznostim kupca. V delovnem razmerju je delodajalec dolžan zagotoviti zaposlenim delovna sredstva. Zaposleni pa ni dolžan opravljati službenih voženj s svojim vozilom. Cena vozila, ki je obremenjeno z obvezno uporabo za službene namene, ni enaka ceni vozila brez takšnega bremena. To je ugotovil tudi izvedenec, ki v mnenju navaja, da ocenjena vrednost predstavlja tržno vrednost, oziroma povprečno ceno glede na 10. člen ZDDPO, oziroma pošteno vrednost po SRS. Pri izračunu cene odprodanih vozil pa je izvedenec upošteval tudi delež privatne uporabe službenega vozila. Po mnenju tožnika so navedbe davčnih organov, da iz naslova prevzetih obveznosti kupcev ne izkazuje nobenih poslovnih učinkov, neutemeljene. Učinki sledijo iz preglednice knjiženj. Kilometrina ne predstavlja plačila za storitev službene vožnje niti plačila za prevzete obremenitve, temveč povračilo stroškov delavca za prevoz. Drugačna opredelitev kilometrine iz predpisov ne izhaja. Razen tega je bila predpisana z Uredbo Vlade, za katero je Ustavno sodišče odločilo, da ni v skladu z Ustavo. Isto velja za ZDoh. Zato se ni dopustno sklicevati na protiustavne določbe o kilometrini. V zadevnem obdobju je znašala kilometrina 30% cene motornega vozila, kar ni pokrivalo amortizacije vozila. Sicer pa ni pravilno upoštevati stroške pavšalno za vsa vozila, ne glede na cenovni razred. Razlika v nižji ceni torej ni neupravičena. Zato ne predstavlja drugih prejemkov iz delovnega razmerja, saj sploh ne gre za prejemek. Iz vseh navedenih razlogov tožeča stranka oporeka naloženemu davku od osebnih prejemkov in prispevkov, pa tudi novim obračunom davka od dobička pravnih oseb. Le iz previdnosti navaja, da bi šlo pri znižanju cene lahko za popust iz 3. točke 17. člena ZDoh. V tej zvezi tožeča stranka očita toženki, da ne obrazloži navedb o načinu odobravanja popustov s strani tožeče stranke. Nepravilno pa je tudi stališče, da v konkretnem primeru ne gre za trgovsko blago. V skladu z ZGD sme družba opravljati tudi posle, ki ne pomenijo neposrednega opravljanja dejavnosti. Pri tožeči stranki je šlo v okviru dopolnilne dejavnosti za trgovsko blago in trgovsko dejavnost zavezanca. Z nakupom so vozila postala trgovsko blago tožeče stranke. Temu ustrezna so bila knjiženja v poslovnih knjigah (na konto 650-011- lastno trgovsko blago). Za druge prejemke iz delovnega razmerja tudi ne gre zato, ker pogodbe o zaposlitvi v tej zvezi ne določajo ničesar. Gre kvečjemu za boniteto. Tožeča stranka opozarja še, da dodatna obdavčitev z davkom od osebnih prejemkov in prispevki ni bila upoštevana pri obračunih davka od dobička za vsa navedena leta, kar je nepravilno in nedosledno. Opozarja tudi, da navedena stališča toženke niso bila zastopana pri izdaji dohodninskih odločb zaposlenim. Pa tudi če bi stališče toženke obveljalo in so bili popusti priznani delavcem brez pravnega temelja, bi bilo treba razliko v ceni, skladno z določbami ZOR, obravnavati kot neupravičeno pridobitev. -  Tožeča stranka ugovarja tudi stališču, da ni mogoče priznati stroškov družbe A.A.A. d.o.o.. Gre za storitve, obračunane na podlagi računa z dne 25. 3. 2002. Po ZDDV se šteje, da je blago dobavljeno in storitve opravljene, ko je izdan račun. Zato je treba vse stroške, obračunane v letu 2002, priznati, če pa ne, je treba polovico stroškov, ki se nanašajo na november in december 2001, vključiti v revidirane bilance za leto 2001. Isto velja za stroške najemnine. - Glede zamudnih obresti pa tožeča stranka navaja, da so ji bile vrnjene brez zamudnih obresti. Po 95. členu ZDavP pripadajo davčnemu zavezancu od neupravičeno odmerjenega ali preveč odmerjenega davka zamudne obresti. To po prepričanju tožnika nedvomno velja tudi za neupravičeno odmerjene zamudne obresti, ki s plačilom postanejo plačani davek. Sicer pa je bila z odločbo druge stopnje z dne 17. 10. 2005 odpravljena cela prvostopna odločba, kar pomeni, da je treba do ponovne odmere vrniti vsa plačila, vključno z zamudnimi obrestmi od plačila do vračila.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Na naroku za glavno obravnavo stranki vztrajata pri svojih stališčih in predlogih. Tožeča stranka ponovno opozori na nepravilen izrek izpodbijane odločbe, ki po njenem mnenju predstavlja absolutno bistveno kršitev pravil postopka. Tožena odgovarja, da gre za ponovljen postopek in da so bila na podlagi prve odmerne odločbe opravljena plačila naloženih obveznosti. Zato davčni organ v ponovljenem postopku plačil ni nalagal ponovno, ampak le ugotovil, da je obveznost po odločbah že poravnana ter obenem ugotovil preplačilo davka ter odločil o vračilu. Gre za ugotovitveno odločbo, saj bi se sicer tožeči stranki nalagalo tisto, kar je enkrat že poravnala.

V zvezi z ugovorom tožeče stranke, da v zadevi še sploh ni (ponovno) odločeno, sodišče ugotavlja, da to ne drži. Res je besedilo izreka izpodbijane odločbe pomanjkljivo, vendar ne bistveno. Iz njega namreč dovolj jasno sledi, da se v I. točki ne ugotavlja le plačilo v smislu plačanih zneskov, temveč, da se ugotavlja obveznost za plačilo naloženih davkov in prispevkov in pri tem določi (odmeri) njihovo višina, (samo) ugotavlja pa se zato, ker je tožeča stranka, kot prav tako jasno sledi iz izreka, poravnala vse naložene obveznosti že pred ponovno odločitvijo v zadevi, oziroma pred izdajo izpodbijane odločbe. Trditev tožeče stranke, da izrek odločbe nima predpisane vsebine, pa je v nasprotju s podatki spisov, konkretno z njegovo vsebino. Pri vsaki od obveznosti je namreč nedvoumno zapisana davčna osnova, davčna stopnja in znesek odmerjenega davka in s tem vsi elementi, ki jih mora po določbah ZDavP vsebovati izrek odmerne odločbe.

Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da je odločitev davčnih organov brez utemeljitve in da je arbitrarna. Obe davčni odločbi vsebujeta obširno obrazložitev, ki je utemeljena na relevantnih zakonskih določbah. Iz spisov in razlogov obeh davčnih odločb pa tudi sledi, da sta davčna organa pregledala in zavzela stališča do vseh predloženih dokazov in pojasnil, ki jih je tožeča stranka dala med pregledom. Pri tem je že davčni organ prve stopnje poleg prodajne cene vozil obravnaval tudi navedbe tožeče stranke in dokazila, ki jih je le-ta predložila v zvezi z bremeni, ki so jih prevzemali zaposleni ob nakupu vozil. Prav tako ne ignorira pojasnil tožeče stranke o zasnovi spornega projekta. Le da pri tem vse navedene okoliščine in pojasnila presodi drugače, kot v tej zvezi meni tožeča stranka. Na podlagi zbranih podatkov, zlasti ob upoštevanju Pravilnika in pogodb, na katere se obširno sklicuje tudi tožeča stranka v tožbi, presodi, da razlika v ceni vozil ni enaka vrednosti  bremen, ki so jih nosili kupci po sklenjeni pogodbi ter da so bili zato s prodajo vozil po nižji ceni od nabavne, zaposlenim dejansko izplačani drugi prejemki iz delovnega razmerja. S takšnim zaključkom se strinja tudi sodišče. Res je sicer delodajalec dolžan zagotoviti zaposlenim delovna sredstva. Vendar je pri tem poudarek na delovna, kar pomeni, da se omenjena dolžnost delodajalca nikakor ne nanaša na zagotavljanje sredstev, ki služijo (tudi) za zasebne namene. Še posebej to velja za sredstva, kakršna so osebna vozila, ki so prvenstveno namenjena za osebno rabo. Breme uporabe vozil za potrebe družbe oziroma ocenjena vrednost vozil pa je, kot sledi iz mnenja izvedenca, ugotovljena izključno z upoštevanjem  stroškov amortizacije za delež uporabe vozil v službene namene. V tej zvezi pa je ugotovljeno kot nesporno, da se je  kupcem vozil za službene vožnje priznavala kilometrina. Kilometrina po veljavni Uredbi vključuje povračilo stroškov amortizacije vozila. Ureditev v tem pogledu ni bila nikoli sporna, zato sklicevanje tožeče stranke na odločbe Ustavnega sodišča v tej zvezi ni relevantno. To pa pomeni, da so se kupcem vozil na ta način povrnili tudi stroški amortizacije, to pa v nadaljevanju pomeni, da se jim je na ta način povrnilo tudi zatrjevano breme uporabe vozil, ki naj bi se jim po zatrjevanju tožeče stranke sicer priznalo v obliki popusta na prodane avtomobile.

Neutemeljen pa je tudi tožbeni ugovor, da pri obravnavani razliki v ceni sploh ne gre za prejemek. Relevanten za odločitev je namreč prejemek v davčnem smislu in ne prejemek, kot ga opredeljuje SKPGD, na katero se sklicuje tožnik v tožbi. Prejemek v davčnem smislu pa je, kot pravilno navaja že davčni organ, lahko izplačan tudi v naravi, v konkretnem primeru preko vrednosti oziroma razlike v vrednosti vozila.

Pri znižanju cene pa tudi ne gre za popust ter posledično za stimulacijo in boniteto iz 3. točke 17. člena ZDoh, iz vseh razlogov, ki jih navajata že davčna organa v svojih odločbah. Knjiženje kupljenih vozil v poslovnih knjigah pri tem ni odločilno. Bistvena je vsebina posla. V tem pogledu pa tožeča stranka sama pove, da ne gre za trgovsko blago, saj ni bilo namenjeno prodaji ter doseganju prihodkov iz tega naslova, temveč „ekonomsko optimizirani rešitvi projekta tožeče stranke za rešitev njegove potrebe po voznem parku vodilnih managerjev“.

Po podatkih spisov so bile obveznosti iz naslova davkov in prispevkov upoštevane pri obračunu davka od dobička za kontrolirana davčna obdobja, zato je drugačna tožbena trditev s podatki, ki so v spisih, v nasprotju, kot pravilno in utemeljeno ugotavlja že drugostopni davčni organ, ko odgovarja na povsem enake (pavšalne) pritožbene ugovore. Pravilno in izčrpno pa organ druge stopnje odgovori tudi na pritožbeni očitek, ki ga tožnik naslavlja na davčni organ v zvezi z vračilom zamudnih obresti. Sodišče zato razlogov ne ponavlja, temveč se, ob povsem enakih tožbenih ugovorih, na razloge druge stopnje samo sklicuje. Tudi po stališču sodišča, ki ga je že večkrat zavzelo v svojih odločbah, po določbah 95. člena ZDavP ni podlage za vračilo obrestovanih zamudnih obresti. Že večkrat pa je v sodbah poudarilo tudi, da v primeru, ko se odločba odpravi in zadeva vrne v ponovno odločanje, ni podlage za odpravo vseh pravnih posledic odločbe v smislu 281. člena ZUP, kot to tožniku obširno in pravilno razloži že drugostopni davčni organ v svoji odločbi.

Storitve po računu družbe A.A.A. pa so bile nesporno opravljene v letu 2001. Zato v skladu z določbami ZDDPO in SRS, na katere se sklicuje že davčni organ, ni podlage za priznanje stroškov v letu 2002. Določbe ZDDV se uporabljajo samo za obračun tega davka (DDV), ne pa tudi za priznavanje stroškov, zato se tožnik ne more, ko ugovarja zmanjšanju odhodkov na podlagi določb ZDDPO oziroma SRS, uspešno sklicevati na določbe tega zakona (ZDDV).

Ker je torej odločitev tožene stranke pravilna, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo, na podlagi določb prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

O stroških upravnega spora je sodišče odločilo na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.