sodba U 1162/2006
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2007-11-13

Za obdavčitev z davkom na promet nepremičnin (po ZDPN-1) ni pomembno, za kakšne vrste posel gre, oziroma kakšna je pravna podlaga za prenos. Bistveno je, da se prenaša lastninska pravica na nepremičnino in da se lastninska pravica prenaša odplačno.

Tožba se zavrne. Zahtevek tožeče stranke za povračilo stroškov postopka se zavrne.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo ugodila pritožbi tožeče stranke in odločbo prve stopnje odpravila ter zadevo vrnila prvostopnemu organu v nov postopek. Glede priglašenih stroškov postopka je ugotovila, da za odločanje o stroških postopka drugostopni organ ni pristojen. V obrazložitvi izpodbijane odločbe se tožena stranka sklicuje na določbe Zakona o davku na promet nepremičnin (Uradni list RS, št. 57/99, 67/02 - v nadaljevanju: ZDPN-1), konkretno na tiste določbe, v katerih je opredeljen pojem promet nepremičnin (kot vsak odplačni prenos lastninske pravice na nepremičnini - 3. člen), zavezanec za davek (ki je po 5. členu prodajalec nepremičnine) in davčna osnova (ki je po 6. členu prodajna cena nepremičnine, in to vse, kar predstavlja plačilo - v denarju, stvareh, v storitvah, v prevzetih dolgovih bivšega lastnika in podobno - ki ga je ali ga bo prodajalec prejel od kupca za opravljen promet nepremičnin). Če doseženo plačilo ne ustreza ceni, ki bi se dala doseči v prostem prometu, je davčna osnova v davčnem postopku ugotovljena vrednost nepremičnine; davčna stopnja je 2% od osnove; davek se plača po predpisih, ki so veljali na dan nastanka davčne obveznosti; davčna obveznost pa nastane takrat, ko je sklenjena pogodba, na podlagi katere se prenese nepremičnina. V dejanskem pogledu pa tožena stranka ugotavlja, da sta po podatkih spisov A.A. in tožeča stranka dne 12. 1. 2004 sklenila Sporazum o delitvi stvari v solastnini za nepremičnino, ki v naravi predstavlja stanovanjsko hišo z vrtom na naslovu ... ulica št. ..., B., in ki jo imata v solasti vsak do idealne 1/2. Ker delitev v naravi ni mogoča, sta solastnino razdelila tako, da A.A. prevzame nepremičnino v last do celote, drugi stranki - tožniku pa izplača vrednost njegovega deleža v višini 175.000,00 EUR oziroma 42.000.000,00 SIT. Z ozirom na takšno situacijo je prvostopni organ po presoji tožene stranke tožniku kot zavezancu utemeljeno odmeril davek na promet nepremičnin po veljavni davčni stopnji. Pri tem je lahko izhajal iz vsebine pravnega posla ter na tej podlagi ugotovil, da je bil pod videzom delitve solastnine opravljen odplačni prenos lastninske pravice na idealnem deležu nepremičnine, kot ga opredeljuje ZDPN-1. Ureditev v Zakonu o davkih občanov, na katero se sklicuje pritožba, se lahko uporablja le za razmerja med fizičnimi osebami. Obravnavane nepremičnine pa so bile v solasti fizične in pravne osebe, ki sta si razdelili nepremičnino tako, da fizična oseba prejme celotno nepremičnino, drugi stranki - pravni osebi pa izplača vrednost njenega deleža. Gre torej za odplačni prenos lastninske pravice na nepremičninah, pri katerem ima fizična oseba, ki pridobi celotno nepremičnino in izplača drugi stranki vrednost njenega deleža, položaj kupca, pravna oseba, ki prejme plačilo za odsvojeni del nepremičnin pa položaj prodajalca. Izplačani znesek predstavlja kupnino, ki je osnova za davek na promet nepremičnin. Tožnik ima položaj prodajalca, zato je zavezanec za plačilo davka. Pač pa je po presoji tožene stranke utemeljen pritožbeni ugovor, ki se nanaša na višino davčne osnove. Po presoji tožene stranke iz odločbe prve stopnje niso razvidni razlogi za to, da je prvostopni organ ocenjeno vrednost zemljišča prištel k ocenjeni skupni vrednosti nepremičnine. Zato odločbe v tem delu ni mogoče preizkusiti in je v tem delu dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno, kar je razlog za to, da se zadeva vrne v ponovno odločanje organu prve stopnje.

Tožeča stranka se s takšno odločitvijo ne strinja, in sicer iz vseh tožbenih razlogov po Zakonu o upravnem sporu, razen iz razloga ničnosti. Sodišču predlaga, da tožbi ugodi, odločbo tožene stranke odpravi in samo odloči, da se davek na promet nepremičnin ne odmeri, toženi stranki pa naloži, da tožeči povrne stroške upravnega in sodnega postopka, oziroma podrejeno, da zadevo vrne toženi stranki v ponovni postopek z ustreznimi napotki, kako naj odloči. Poudarja, da gre v konkretnem primeru za delitev stvari (nepremičnine), ki je v skupni lastnini tožeče stranke in A.A. ter da sta se za takšno delitev stranki odločili zato, ker bi bila delitev v naravi možna le ob znatnem zmanjšanju vrednosti nepremičnine. Očitek tožene stranke tožeči, da naj bi sklenila simuliran pravni posel, tožeča stranka zavrača. Navedbe tožene stranke v tej zvezi so po mnenju tožeče stranke pavšalne in brez dejanske podlage, saj iz odločbe ni razvidno, na podlagi katerih dejstev je tožena stranka prišla do takšnega sklepa in torej odločitve v tem delu sploh ni mogoče preizkusiti. Obenem pa s tem tožena stranka priznava, da se davek na promet nepremičnin pri pravi delitvi stvari v solastnini ne odmerja. Tožena stranka ne more davkov odmerjati arbitrarno, temveč samo v tistih primerih in pri tistih poslih, pri katerih je to izrecno predpisano. Kolikor se tožena stranka sklicuje na 153. člen Zakona o davkih občanov, pa tožeča stranka poudari, da se prav glede na to določbo po ustaljeni praksi tožene stranke pri delitvi solastnine fizičnih oseb davek na promet nepremičnin ne odmerja. Drugače pa tožena stranka ravna, kadar gre za delitev nepremičnine, ki je v solastnini pravne in fizične osebe. S tem neenako obravnava pravne in fizične osebe, kar je po mnenju tožnika nedopustno, saj ustvarja med njimi razlike brez ustrezne zakonske podlage. Sicer pa tudi ne drži trditev tožene stranke, da gre v tem primeru za odplačni prenos idealnega dela lastninske pravice, ki ustreza prodaji. Gre za civilno delitev nepremičnine v solastnini in s tem za sekundarni način delitve solastnine, ki je podrejen primarnemu (delitvi v naravi) in je dopusten le pod zakonskimi pogoji, ki so v konkretnem primeru izpolnjeni, to pa je zapisano tudi v Sporazumu. Ne gre torej za prodajo, ampak za urejanje pravnih razmerij med solastniki, in to zato, ker nepremičnine ni mogoče deliti v naravi. Solastnik ne prejme denarja zato, ker bi hotel stvar prodati, ampak je prisiljen v sprejem denarja, ker drugačna oblika delitve stvari ni mogoča. To pa je bistvena razlika med prodajo idealnega deleža in delitvijo stvari, ki jo je tožena stranka povsem zanemarila.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

V pripravljalni vlogi tožeča stranka opozarja še na spremembe, ki jih vsebuje ZDPN-2 in ki pritrjujejo njenemu stališču, da se po ZDPN-1 v primeru delitve stvari v solastnini davek na promet nepremičnin ne odmerja. ZDPN-2 namreč popolnoma drugače ureja obdavčitev delitve stvari v solastnini. Šele po ZDPN-2 se za delitev stvari v solastnini uporabi fikcija, ki takšno delitev izenači z odplačnim prenosom lastninske pravice na nepremičnini. ZDPN-1 takšne fikcije ni predpisoval, zato delitve stvari po tem zakonu ni (bilo) mogoče enačiti z odplačnim prenosom lastninske pravice in je obdavčiti, kot je to storila tožena stranka v izpodbijani odločbi. Da določb ZDPN-1 ni mogoče širše razlagati, pa izhaja tudi iz navedb tožene stranke na spletni strani, kjer navaja, da novi zakon natančneje opredeljuje in širi obseg obdavčitev z davkom na promet nepremičnin tudi na prenos lastninske pravice ob razdelitvi solastnine do dela, ki ga je posamezni solastnik dobil plačanega.

Na glavni obravnavi tožeča in tožena stranka vztrajata pri svojih stališčih, ki sta jih navedli v tožbi in v izpodbijani odločbi. Tožeča stranka dodatno pojasni, da je pri nakupu nepremičnine pridobila le idealni delež in da ob delitvi solastnine le-te ni bilo mogoče deliti drugače kot z izplačilom solastnega deleža. Pripominja še, da tožena stranka delitev solastnine med fizičnimi osebami obravnava drugače in da davka (po določbah Zakona o davkih občanov) ne odmerja. Tožena stranka temu oporeka in poudari, da je tožeča stranka že kupila idealni solastni delež na nepremičnini, ki je fizično ni bilo mogoče deliti. Konkretna praksa prvostopnih organov ji ni poznana, je pa možno, da so v posameznih primerih odločili tako, kot navaja tožena stranka. Vendar pa obenem meni, da za takšno odločanje niso imeli zakonske podlage.

Državno pravobranilstvo kot zastopnik javnega interesa udeležbe v postopku ni priglasilo.

Po 3. členu ZDPN-1 se davek plačuje od prometa nepremičnin. Promet nepremičnin po tem zakonu pa je vsak odplačni prenos lastninske pravice na nepremičnini, razen v tistih primerih, za katere zakon izrecno določa, da se davek ne plačuje. Po zakonu torej ni pomembno, za kakšne vrste posel gre, oziroma kakšna je pravna podlaga za prenos. Bistveno je, da se prenaša lastninska pravica na nepremičnini in da se lastninska pravica prenaša odplačno. V konkretnem primeru se s tem, ko prva pogodbena stranka (A.A.) kot lastnik idealne polovice nepremičnine, prevzame nepremičnino v last do celote, nesporno prenaša lastninska pravica na nepremičnini. Spora tudi ni, da se drugi pogodbeni stranki - tožniku, za to izplača dogovorjena (proti)vrednost njegovega deleža na nepremičnini. Obenem pa je očitno, da ne gre za nobenega od primerov iz 8. člena ZDPN-1, v katerih se davek ne plača. Tudi sodišče zato, enako kot tožena stranka, meni, da gre v konkretnem primeru za obdavčen promet po citiranem zakonu in da je zato izpodbijana odločitev tožene stranke pravilna in zakonita.

Razlogi tožeče stranke ne prepričajo o nasprotnem. Zakonska ureditev je po prepričanju sodišča dovolj jasna in dodatne razlage v bistvu niti ne potrebuje. Kljub temu sodišče opozarja na namen zakonodajalca, ki je razviden iz obrazložitve predloga za izdajo zakona o davku na promet nepremičnin z osnutkom z dne 13. 9. 1990 - ESA 119 (s katerim je bil o spremenjenem dotedanji ter hkrati uveden sedanji način obdavčitve) in ki potrjuje gornjo razlago. Iz omenjenega gradiva namreč sledi, da naj bi obdavčitvi s prometnim davkom "načeloma podlegal vsak odplačni prenos nepremičnine, razen prenosa tistih nepremičnin, za katere bi zakon izrecno določal, da se davka ne plačuje", saj bi "šele zajemanje vsega prometa z nepremičninami brez priznavanja kakršnihkoli oprostitev omogočilo uporabo proporcionalne obdavčitve po nizki stopnji, določeni s tem zakonom, predvideni v višini 2%". - Posebne okoliščine konkretnega primera, npr. okoliščine v zvezi z nakupom nepremičnine, glede na citirano zakonsko besedilo, po presoji sodišča pravno niso pomembne. Morebitna drugačna praksa davčnih organov bi bila, glede na povedano, v nasprotju z zakonom. Tožbenih očitkov o neenakem obravnavanju pravnih in fizičnih oseb, ki razen tega niso podprti z nobenim konkretnim primerom, zato v tem upravnem sporu ni bilo mogoče upoštevati. Sicer pa je prenos lastninske pravice v primeru, kot je obravnavni, obdavčen tudi po ZDPN-2. Obdavčen je kot "prenos lastninske pravice ob razdelitvi solastnine, in sicer od tistega dela nepremičnine, ki presega lastniški delež posameznega solastnika in ga je posamezni solastnik dobil plačanega" (5. alinea tretjega odstavka 3. člena ZDPN-2). S tem je obdavčen izrecno, vendar obenem še vedno zgolj kot primer oziroma konkretizacija splošne določbe, ki je enaka prejšnji in po kateri je obdavčen vsak odplačni prenos lastninske pravice na nepremičnini (drugi odstavek 3. člena ZDPN-2), razen v primerih, ki so taksativno našteti, sedaj v 10. členu ZDPN-2. To pa po presoji sodišča pomeni, da gre pri obdavčitvi prenosa lastninske pravice ob razdelitvi solastnine po ZDPN-2 zgolj za bolj jasno in nedvoumno ureditev in ne za širitev obdavčitve na posle, ki so bili do sedaj izven zakonskega obsega, kot to spremembo razlaga tožeča stranka.

Ker je torej po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo na podlagi določb 63. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06) v zvezi s prehodnimi določbami 105. člena istega zakona, kot neutemeljeno zavrnilo. Ker tožnik s tožbo ni uspel, pa je na podlagi primerne uporabe določb ZPP zavrnilo tudi zahtevek tožnika, da se mu povrnejo stroški postopka.

Pouk o pravnem sredstvu temelji na določbah 73. člena ZUS-1 v zvezi s prehodnimi določbami 107. člena istega zakona.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.