sodba U 2310/2004
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2006-06-12

carinska deklaracija - carinska vrednost blaga - carina

CZ carinskim organom ne daje podlage za naložitev obveznosti vložitve nove ECL v isti zadevi, kot tudi ne za sprejem nove ECL, če jo predloži (v lastnem interesu) deklarant sam. Procesna situacija, na katero opozarjata tožeči stranki, je po navedenem posledica neupravičene predložitve in neutemeljenega sprejema in potrditve nove ECL v isti zadevi. Ker pri svoji odločitvi prvostopni organ ni upošteval v isti zadevi napačno in v korist tožeče stranke sprejete nove carinske deklaracije, izpolnjene skladno z ugotovitvami preveritve kot podlage za obračun uvoznih dajatev ter sprostitev vozila v prost promet, ki po določbi 2. odstavka 155. člena CZ predstavlja izvršilni naslov, je tožena stranka utemeljeno in v korist tožečih strank v 1. točki izreka izpodbijane odločbe s spremembo prvostopne odločbe odpravila dvojnost izvršilnih naslovov tako, da je z določitvijo roka za plačilo z odločbo ugotovljenega carinskega dolga skladno s 5. odstavkom 153. člena CZ tudi obveznost plačila z odločbo ugotovljenega dolga vezala na carinsko deklaracijo.

Tožba se zavrne. Zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka se zavrne. Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki stroške postopka v višini 380,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po preteku paricijskega roka dalje, do plačila.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo v 1. točki izreka pritožbi tožečih strank zoper odločbo Carinarnice A, Carinske izpostave A, št. ... z dne 16. 6. 2000 ugodila v delu, v katerem je določen rok za plačilo carinskega dolga in prvostopno odločbo spremenila tako, da se pravilno glasi "v roku 30 dni od prejema obračuna za carinsko deklaracijo", v 2. točki izreka pa v ostalem kot neutemeljeno zavrnila pritožbi zoper odločbo, s katero je prvostopni organ v postopku preverjanja carinske deklaracije št. ... z dne 14. 6. 2000 (v nadaljevanju ECL) določil carinsko vrednost za rabljeni osebni avto v višini 1.473.049,00 SIT in na tej podlagi obračunal višino carinskega dolga v skupnem znesku 406.340,00 SIT (1. točka izreka prvostopne odločbe) in ga naložil v plačilo prvi tožeči stranki kot carinskemu dolžniku za račun drugo tožeče stranke (2. točka izreka prvostopne odločbe). Po podatkih upravnih spisov tožena stranka ugotavlja, da je carinski deklarant družba BBB d.o.o. za prejemnika blaga, družbo CCC d.o.o., dne 14. 6. 2000 vložil v tej zadevi obravnavani ECL in za postopek sprostitve v prost promet prijavil rabljen osebni avto s carinsko vrednostjo 1.069.132,00 SIT na podlagi priložene fakture tujega prodajalca LHS št. .... Carinski organ je v postopku preverjanja sprejete carinske deklaracije na podlagi 52. člena Carinskega zakona (Uradni list RS, št. 1/95 do 23/99, v nadaljevanju CZ) ugotovil, da vrednost blaga, ki je navedena na prodajalčevi fakturi, ki je bila priložena carinski deklaraciji, ne ustreza določbam CZ o dogovorjeni ceni. O svojih ugotovitvah je sestavil zapisnik z dne 15. 6. 2000 in na tej podlagi izdal odločbo, s katero je za prijavljeno blago določil carinsko vrednost, carinski dolg ter znesek dajatev, ki se pobirajo pri uvozu, nato pa je deklarant vložil nov set ECL v skladu z ugotovitvami carinskega organa. Tožena stranka se v obrazložitvi sklicuje na določbo 36. člena Uredbe za izvajanje carinskega zakona (Uradni list RS št. 46/99 in 103/99, v nadaljevanju UIZC) in 16. člen CZ. Praviloma se za carinsko vrednost vzame vrednost blaga, ki je navedena v prodajalčevi fakturi, če ta vrednost ustreza določbam CZ, ki se nanašajo na dogovorjeno ceno (1. odstavek 23. člena CZ), vendar pa se v primeru, da faktura iz opravičenih razlogov ni priložena, oziroma če vrednost blaga, ki je navedena v fakturi, ne ustreza določbam tega zakona o dogovorjeni ceni, carinska vrednost ugotovi v skladu z določbami 17. do 19. člena CZ (3. odstavek 23. člena CZ). V tem primeru podrobneje določa ravnanje carinskega organa 62. člen UICZ. Po mnenju tožene stranke je prvostopni organ, potem ko je ugotovil, da na podlagi deklaraciji priložene fakture (iz katere ni razvidno, da bi bil zaračunani znesek posledica danega popusta) prijavljena carinska vrednost bistveno odstopa od podatkov, s katerimi je razpolagal, zaključil, da vrednost blaga, navedena v fakturi, ne ustreza določbam tega zakona o dogovorjeni ceni. Prvostopni carinski organ tako ni imel razloga, da bi od deklaranta (ki je bil navzoč pri pregledu blaga) zahteval dodatne podatke v smislu 2. odstavka 62. člena UICZ. Glede na pritožbene navedbe je tožena stranka obe tožeči stranki pozvala, da naj dostavita dokaze za svoje trditve, da so bili avtomobili kupljeni v paketu pri istem prodajalcu, zaradi česar naj bi bil kupec deležen posebnega popusta. Po ponovnem pozivu sta tožeči stranki dne 1. 3. 2002 poslali fotokopijo dogovora med družbama DDD in CCC d.o.o. (v nemškem jeziku) z dne 31. 12. 1998, veljavnega od 1. 1. 1999 do 1. 2. 2001, ki je v času odločanja na prvi stopnji že obstajal in pojasnili, da se nižja cena pri nakupu nanaša na vsa vozila, kupljena v posameznem obdobju, za katerega so sklenjene pogodbe, ugodnost pa se nanaša na dolgoletno sodelovanje in nakup večje količine vozil. Iz 1. člena dogovora z dne 31. 12. 1998 izhaja, da sta se pogodbenika na podlagi dolgoletnega sodelovanja dogovorila za nizke in ugodne cene za kupljena vozila (približno 200 vozil letno), ter (2. člen) da so v primeru, da količina preseže 100 vozil, cene vozil lahko tudi 50% ali več nižje od cen v katalogu Eurotax Schwacke. Prvi odstavek 25. člena CZ določa, kdaj se vsa običajna znižanja cene in kasa skonta upoštevajo. Za običajna znižanja je značilno, da so izražena v odstotku od vrednosti ali v določenem znesku. Tožena stranka ugotavlja, da je po dogovoru cena lahko nižja za vnaprej nedoločen odstotek, saj so z njim dogovorjene "nizke in ugodne" cene za kupljene avtomobile, ki so, če je presežena količina 100 vozil, lahko tudi "50% ali več nižje od cen v katalogu Eurotax Schwacke", kar je v trgovini z rabljenimi vozili neobičajno, poleg tega pa v trenutku ugotavljanja carinske vrednosti višina popustov ni bila določena. Iz dogovora tudi ne izhaja, kdaj bodo popusti sploh uveljavljeni. V obravnavanem primeru je bilo za carinjenje prijavljeno le eno vozilo in ne celotna količina, račun tujega dobavitelja je izdan samo za eno vozilo brez navedbe, da gre za nakup po dogovoru z upoštevanjem popustov. Ker znižanje ni določeno, tudi ni mogoče ugotoviti, koliko bi znašal morebitni carinski dolg, če bi carinski organ znižanje ob carinjenju priznal, vendar kasneje ne bi bilo uveljavljeno. Pritožbeni ugovor kršitve 25. člena CZ in 62. člena UICZ o carinski vrednosti blaga po navedenem ni utemeljen. Carinsko vrednost pa je prvostopni organ, glede na naravo blaga, utemeljeno ugotavljal po določbah 19. člena CZ. V tem členu je določeno, da če se carinska vrednost ne more ugotoviti na podlagi 16., 17. in 18. člena CZ, se ugotovi s pomočjo razpoložljivih podatkov na način, ki je skladen z načeli in splošnimi določbami Sporazuma o uporabi VII. člena GATT 1994, VII. člena GATT in 3. poglavja CZ. V 3. točki 2. odstavka tega člena je predpisano, da carinske vrednosti iz prejšnjega odstavka ni mogoče ugotavljati na podlagi prodajne cene blaga na domačem trgu države izvoznice. Carinski organ je carinsko vrednost določil s pomočjo razpoložljivih podatkov o cenah rabljenih vozil iste znamke, tipa, izvedbe in leta proizvodnje z uporabo nemškega kataloga. Po mnenju tožene stranke - v nasprotju z naziranjem pritožbe - prvostopni carinski organ ni kršil 3. točke 2. odstavka 19. člena CZ. Uporabljeni katalog je namreč carinski organ uporabil le kot pripomoček pri ocenjevanju vrednosti rabljenega vozila, saj carinske vrednosti ni določil neposredno na njegovi podlagi, ampak je dejansko vrednost vozila ugotovil na podlagi komisijsko ugotovljenega stanja konkretnega vozila in s pomočjo kataloških podatkov. Deklarant, kljub (izkazani) prisotnosti svojega predstavnika pri pregledu blaga, ni podal pripomb glede ugotovitev o dejanskem stanju blaga, v pritožbi pa gre le za pavšalne ugovore, ko ponuja primerjavo med novim avtomobilom enake kvalitete in rabljenim avtomobilom. Iz podatkov spisa je razvidno, da je deklarant v postopke carinjenja prijavil rabljeno vozilo brez navedbe oblike karoserije in števila vrat, kar sta elementa, ki vplivata na ugotovitev carinske vrednosti (1.473.049,00 SIT). V nadaljevanju tožena stranka podrobno povzame ugotovitve komisije, ki je pregledovala sporno vozilo in ugotovila carinsko vrednost. In ker tako ugotovljena carinska vrednost tudi po presoji tožene stranke bistveno odstopa od prijavljene carinske vrednosti (1.069.132,00 SIT), je carinski organ pravilno izvedel postopek carinjenja na podlagi komisijsko ugotovljene vrednosti po določbah 19. člena CZ ter na tej podlagi izdal odločbo, ki pomeni obvestilo o dokončni odločitvi in o razlogih odločitve iz drugega odstavka 62. člena UICZ. Neutemeljeni so tudi pritožbeni ugovori, da blago sploh ni bilo pregledano. Pregled je potekal skladno z določbami 52. člena CZ in določbami UICZ, ugotovitve pa so skladno z določbami UICZ zabeležene v zapisniku. Že sama narava carinskega blaga zahteva navzočnost deklaranta pri pregledu. V postopku carinjenja je sodeloval deklarant v svojstvu pooblaščenca prejemnika blaga, s čemer je bilo zagotovljeno tudi sodelovanje stranke v postopku. Zato je prvostopni organ ravnal pravilno, ko za uporabo določb v carinskem postopku ni upošteval podatkov, ki jih je v ECL navedel deklarant. V zvezi s pritožbenim ugovorom nejasnosti odločbe v delu, ki se nanaša na ugotovitev carinskega dolžnika, carinskega zavezanca in carinskega deklaranta tožena stranka še ugotavlja, da je družba BBB d.o.o. kot deklarant po določbi 3. odstavka 143. člena CZ v odločbi pravilno navedena kot carinski dolžnik za carinski dolg, ki je nastal s sprostitvijo blaga v prost promet, družba CCC d.o.o., za račun katere je bila carinska deklaracija vložena, pa ima v postopku skladno s 3. členom CZ položaj carinskega zavezanca. Opozarja tudi na 93. člen UICZ, ki določa, da mora biti enotna carinska listina izpolnjena v skladu z navodili v prilogi 19, ki je sestavni del te Uredbe. Priloga 19 UICZ z naslovom Navodila za uporabo in izpolnjevanje polj v ECL v točki II.2, določa način izpolnjevanja polja 8 (prejemnik) in polja 14 (deklarant/zastopnik). Ugotavlja, da ni sporno, da je v polje 8 vpisana družba CCC d.o.o., v polje 14 pa je vpisano besedilo " BBB, d.o.o., EE za račun firme CCC d.o.o.", v zgornji desni kot polja pa je vpisana davčna številka BBB d.o.o. Po navedenem je treba za carinskega deklaranta pravilno šteti družbo BBB d.o.o., kljub navedbi imena fizične osebe, ki pa je zakoniti zastopnik te pravne osebe. To ugotovitev potrjuje tudi vsebina polja 54, kjer je prav tako vpisana družba BBB d.o.o. ter FF (odgovorna oseba družbe), ki je tudi podpisan. Spremembo prvostopne odločbe v delu, kjer je določen rok za plačilo carinskega dolga, tožena stranka utemeljuje s tem, da prvostopni organ pri izdaji odločbe ni upošteval, da je bila v isti zadevi vložena in sprejeta nova carinska deklaracija, izpolnjena skladno z ugotovitvami preverjanja, kot podlaga za obračun uvoznih dajatev ter za sprostitev blaga v prost promet, ki glede na določbe 155. člena CZ predstavlja izvršilni naslov. Ker je prvostopni organ z 2. točko izreka naložil plačilo z odločbo ugotovljenega carinskega dolga v 30 dneh od prejema odločbe, obstoji dvojnost izvršilnih naslovov in je zato tožena stranka, čeprav tega tožeči stranki nista izpodbijali, spremenila 2. točko izreka prvostopne odločbe tako, da je obveznost plačila z odločbo ugotovljenega carinskega dolga, skladno z določbo 5. odstavka 153. člena CZ, vezana na prejem carinske deklaracije. Sicer pa je carinski organ uvozne dajatve obračunal na podlagi pravilnih predpisov in v pravilni višini.

Tožeči stranki se z odločitvijo tožene stranke ne strinjata. Tožbo vlagata iz razlogov po 1., 2., 3. in 4. točki prvega odstavka 25. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00, v nadaljevanju ZUS). S spremembo 2. točke izreka prvostopne odločbe je tožena stranka absolutno bistveno kršila pravila postopka, saj ni navedla številke deklaracije, v spisu pa se nahajata dve deklaraciji, ki se med seboj izključujeta. Navedeno je posledica poteka carinskega postopka pri uvozu rabljenih vozil, v katerem se mora uvoznik, če hoče prevzeti rabljeno vozilo iz skladišča, v primeru, ko je ta ugotovljena, strinjati z novo ocenjeno vrednostjo in podpisati zapisnik, ki ga sestavi carinski organ, na tej osnovi pa deklarant vložiti nov ECL, ki ga carinarnica sprejme in vozilo sprosti v prost promet. Prvotni carinski dokument ostane pri carinarnici, carinski organ pa po nekaj dneh izda odločbo, kar je v nasprotju s 3. točko 51. člena CZ, po kateri umik deklaracije ni več mogoč potem, ko je bilo blago prepuščeno v izbrani carinski postopek. Izrek odločbe je v nasprotju z njeno obrazložitvijo. Iz obrazložitve mora namreč izhajati dejanska in pravna podlaga odločitve, ki izhaja iz izreka. V izpodbijani odločbi pa sploh niso navedeni materialni predpisi, ki določajo pravico carinarnice, da terja od carinskega zavezanca vložitev novega ECL, kar je v nasprotju z 214. členom ZUP, vse v povezavi z 51. oziroma 50. členom CZ. Izpodbijana odločba je v povezavi s prvostopno odločbo tudi nesklepčna in je v nasprotju sama s seboj in obrazložitvijo. Carinski zavezanec je moral proti svoji volji vložiti nov ECL pod isto številko in po njem plačati carinske dajatve v višini, ki jo je določil carinski organ. Prav zato je izpodbijana odločba nezakonita in nična na podlagi 279. člena ZUP, ker v njenem izreku ni naveden carinski zavezanec in skupni znesek dajatev s pozivom stranki, da jih plača ter zato ni izvršljiva. Neizvršljiva je tudi 3. točka prvostopne odločbe, ki je z izpodbijano odločbo potrjena, saj je carina odmerjena in plačana po odločbi v skrajšanem postopku, kar ECL nesporno je. V isti zadevi je istočasno potekal skrajšani postopek (ECL) in redni postopek (odločba po 52. členu CZ). Omenjena postopka ne moreta potekati istočasno, saj redni postopek nadomesti skrajšanega in obratno, dokler teče skrajšani postopek, ne more teči redni. Carinski organ je na podlagi 3. odstavka 52. člena CZ posegel v podatke, ki jih je carinski deklarant navedel na deklaraciji, v procesnem smislu izdaja takšne izpodbijane odločbe pomeni, da je postopek carinjenja pričel teči po uradni dolžnosti in da je deklarant izgubil pravico razpolaganja z zahtevkom. To pa pomeni, da je omenjena odločba popolnoma nadomestila vloženi ECL in mora imeti neposredni pravni učinek, pri tem pa se seveda postavlja vprašanje, kaj pa je s prvotnimi ECL v skrajšanem postopku, saj deklarant ni odstopil od njih in uradno skrajšani postopek še ni končan. Po drugi strani pa je nedopustno tudi določanje carinske vrednosti po katalogu Schwacke (3. in 5. točka drugega odstavka 19. člena CZ). Uporaba kataloga po stališču, ki ga je Ustavno sodišče RS zavzelo v odločbi št. U-I-87/96 z dne 16.7.1998 ni dovoljena zaradi kršitve načela zakonitosti. Upoštevaje navedeno odločbo, so z izpodbijano odločbo kršena temeljna ustavna načela demokratičnosti, pravne države, legalitetno načelo, načelo delitve oblasti, kršena sta tudi 2. odstavek 120. člena in 153. člen Ustave. Izpodbijana odločba je nezakonita zaradi dvojnosti postopkov, nepravilnega delovanja carinskega organa, zamenjave ECL, uporabe kataloga Schwacke, predvsem pa zaradi neupoštevanja količinskih rabatov, ki jih je na podlagi pogodb priznal tuji dobavitelj količinsko za vse in ne za vsak posamezni avtomobil. Glede na vse navedeno tožeči stranki predlagata, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi, toženi stranki pa naloži povrnitev stroškov tega postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri svoji odločitvi in pri razlogih zanjo. V zvezi s tožbenimi navedbami dodatno pojasni, da se carinski postopek začne na podlagi vložene carinske deklaracije, v obravnavanem primeru deklaracije za sprostitev blaga v prost promet. To je carinski organ pod pogoji 49. člena CZ sprejel ter v polje A vpisal njeno evidenčno številko. Po sprejemu se je odločil za preverjanje njene točnosti in pravilnosti na podlagi 52. člena CZ. Ker je na tej podlagi ugotovil, da prijavljena vrednost blaga ne ustreza določbam CZ o carinski vrednosti, je zabeležil svoje ugotovitve v smislu 3. odstavka 133. člena UICZ in izdal odločbo, s katero je zaključil postopek preverjanja sprejete carinske deklaracije. Blago glede na določbe 3. odstavka 56. člena CZ ne more biti prepuščeno deklarantu dokler carinski dolg ni poravnan ali zavarovan. Da bi mu bilo blago prepuščeno, je carinski deklarant v skladu z ugotovitvami carinskega organa vložil novo deklaracijo, iz katere izhaja, da je tudi drugače ugotovljen carinski dolg zavarovan s splošno garancijo deklaranta (polje 44 in 47/NP enotne carinske listine), s čimer je dosegel, da mu je bilo blago, prijavljeno za postopek sprostitve v prost promet, prepuščeno. V novo vloženi deklaraciji sta tudi navedena znesek carinskega dolga in carinski zavezanec. Z odločbo se ne nadomešča carinska deklaracija, ampak gre za odločbo o ugotovitvi dejanskega stanja in določitvi višine dajatev, ki se pobirajo pri uvozu, carinski dolg pa se je obračunal z deklaracijo, ki jo je deklarant vložil v skladu z ugotovitvami carinskega organa. Da se carinski dolg plača po prejemu obračuna za deklaracijo, izhaja iz 153. člena CZ in 636. člena UICZ. Glede na določbe 1. odstavka 151. člena CZ se višina carinskega dolga pri uvozu določi na temelju predpisov, ki so veljali na dan nastanka carinskega dolga, ta pa na podlagi 2. odstavka 143. člena CZ nastane v trenutku sprejema carinske deklaracije za postopek sprostitve v prost promet. Višina carinskega dolga je bila torej ugotovljena na podlagi predpisov, ki so veljali na dan sprejema prvotne carinske deklaracije. Novo vložena deklaracija je torej nadomestila prvotno vloženo, kot datum prejema, ki je merodajen za uporabo prepisov za določitev carinskega dolga, se je štel datum sprejema prvotne deklaracije, nova deklaracija pa nosi isto evidenčno številko kot prvotna. Poudarja, da carinski organ ni odredil spremembe podatkov (50. člen CZ) ali umika carinske deklaracije (51. člen CZ), saj za to niso bili izpolnjeni predpisani pogoji. V zvezi z odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije, na katero se sklicuje tožba, pa poudarja, da v obravnavanem primeru zadeva ni enaka, saj se odločba kot pravni temelj sklicuje na pravne podlage, razvidne iz obrazložitve, ne pa na pojasnilo Carinske uprave.

Državno pravobranilstvo Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa je udeležbo v postopku prijavilo z vlogo št. ... z dne 11. 4. 2005.

Predmet izpodbijane odločbe in s tem tega upravnega spora je presoja pravilnosti in zakonitosti odločbe, izdane v postopku preverjanja točnosti in pravilnosti s strani prvo tožeče stranke (deklaranta) predložene in s strani carinskega organa sprejete deklaracije, s katero je za sprostitev v prost prometa prijavila rabljen osebni avtomobil. Sporno tudi ni, da je prvo tožeča stranka kot deklarant vložila ECL za sprostitev rabljenega osebnega vozila v prost promet ter da je ECL carinski organ sprejel. V postopku s tožbo ni več spora, pa tudi iz podatkov spisa jasno izhaja, da je carinski organ po sprejemu ECL pristopil k preverjanju njene vsebine, da je opravil pregled vozila ter komisijsko ugotovil njegovo vrednost. Ni sporno, da je bil predstavnik prvo tožeče stranke kot deklarant navzoč, pa tudi, da je bil seznanjen z ugotovitvami pri pregledu, in torej z ugotovljenim stanjem vozila in novo ugotovljeno carinsko vrednostjo kot podlago za obračun carinskih dajatev.

Tožbeni ugovor neskladnosti izreka izpodbijane odločbe z njeno obrazložitvijo in pomanjkljivosti obrazložitve, ki ne navaja pravne podlage za naloženo obveznost vložitve nove ECL, je neutemeljen. Tožečima strankama se namreč z odločbo navedena obveznost ne nalaga. Iz tožbenih navedb je razvidno, da ju je k vložitvi nove ECL "prisilil" lastni interes takojšnje prepustitve vozila, do katere pa po določbi 56. člena CZ, na katero se v odgovoru na tožbo sklicuje tožena stranka, nista upravičeni pred poravnavo oziroma ustreznim zavarovanjem carinskega dolga. Sicer pa po mnenju sodišča CZ carinskim organom ne daje podlage za naložitev obveznosti vložitve nove ECL v isti zadevi, kot navajata tožeči stranki, kot tudi ne za sprejem nove ECL, če jo predloži (v lastnem interesu) deklarant sam. Procesna situacija, na katero opozarjata tožeči stranki, je po navedenem posledica neupravičene predložitve in neutemeljenega sprejema in potrditve nove ECL v isti zadevi. Vendar pa nova deklaracija in postopek v tej zvezi ni predmet tega postopka. Po določbah CZ je carinski organ, tudi v primeru preverjanja carinske deklaracije po njenem sprejemu, dolžan o zadevi odločiti takoj po opravljeni preveritvi in v primeru, ko se rezultati preveritve razlikujejo od podatkov carinske deklaracije, o tem izdati odločbo (prvi odstavek 154. člena CZ). Ker pri svoji odločitvi prvostopni organ ni upošteval v isti zadevi napačno in v korist tožeče stranke sprejete (in potrjene) nove carinske deklaracije, izpolnjene skladno z ugotovitvami preveritve kot podlage za obračun uvoznih dajatev ter sprostitev vozila v prost promet, ki po določbi 2. odstavka 155. člena CZ (tudi) predstavlja izvršilni naslov, je tožena stranka utemeljeno in v korist tožečih strank v 1. točki izreka izpodbijane odločbe s spremembo prvostopne odločbe odpravila dvojnost izvršilnih naslovov tako, da je z določitvijo roka za plačilo z odločbo ugotovljenega carinskega dolga skladno s 5. odstavkom 153. člena CZ tudi obveznost plačila z odločbo ugotovljenega dolga vezala na carinsko deklaracijo. To pa je lahko le sprejeta in potrjena ECL kot podlaga za obračun in prepustitev blaga tožeči stranki. Tožbeni ugovor, da je odločba v tem delu nejasna, je zato po presoji sodišča neutemeljen. Neutemeljen je tudi ugovor ničnosti odločbe zaradi njene neizvršljivosti. Prvostopna odločba kot dajatvena v svojem izreku določa višino obveznosti, rok za plačilo, kot tudi carinskega dolžnika. Napako, ki je v neupoštevanju sprejete in potrjene ECL (ki pa ne predstavlja razloga za ničnost prvostopne odločbe), na katero opozarjata tudi tožeči stranki, je s spremembo odločbe tožena stranka v celoti sanirala.

Izpodbijana odločba je tudi v svojem zavrnilnem delu (2. točka izreka), s katerim potrjuje pravilnost s prvostopno odločbo v tem postopku preverjene carinske deklaracije, ugotovljene carinske vrednosti blaga in pravilnost obračuna uvoznih dajatev na tej podlagi, pravilna in zakonita. Sodišče se strinja z razlogi, s katerimi svojo odločitev utemeljuje tožena stranka kot tudi z razlogi, s katerimi tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe prepričljivo zavrača pritožbene ugovore, ki se nanašajo na stranke carinskega postopka, uporabo 52. člena CZ, postopek ugotavljanja carinske vrednosti vozila, uporabo kataloga Schwacke kot tudi uveljavljanje količinskih popustov. Z enakimi razlogi, ne da bi jih ponavljalo, sodišče kot neutemeljene zavrača tožbene ugovore v delu, ki so enaki pritožbenim. V zvezi z ugovori kršitve ustavnih pravic, ki jih tožeči stranki utemeljujeta z odločbo ustavnega sodišča, pa sodišče ugotavlja, da izpodbijana odločba ne temelji na uporabi internega pojasnila, ki je bilo predmet presoje pred ustavnim sodiščem, temveč na določbah CZ in na njegovi podlagi izdane Uredbe za izvajanje Carinskega zakona, Ustavno sodišče Republike Slovenije pa v navedeni odločbi sploh tudi ni zavzelo stališča do uporabe kataloga in s tem tudi ne stališča, ki ga v tožbi navajata tožeči stranki. Sodišče ob tem opozarja tudi na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 1357/2003-2 z dne 22. 11. 2005, ki je ob enaki dejanski in pravni podlagi (novela CZ iz leta 1999 ni bistveno spremenila pravne podlage), že zavzelo enako stališče.

Splošnih trditev o različnem obravnavanju enakih situacij ob uvozu vozil pa tožeča stranka tudi z ničemer ne konkretizira in ne izkaže in jih zato pri odločitvi ni bilo mogoče upoštevati.

Ker je po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 1. odstavka 59. člena ZUS.

Ker tožeči stranki nista uspeli s tožbo, je bilo treba zavrniti tudi njun zahtevek za povračilo stroškov tega postopka (2. točka izreka sodbe).

V skladu z določbo 23. člena ZUS je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki stroške v višini 380,00 SIT, ki predstavljajo stroške mestnega potniškega prometa (dva žetona) za pristop na narok (3. točka izreka sodbe).

Sodišče je odločalo na nejavni seji na podlagi 3. odstavka 56. člena ZUS, saj se tožeči stranki nista udeležili glavne obravnave.

CZ člen 154/1,  155,  155/2,  153,  153/5,  154.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.