sodba U 62/2007
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2008-03-05

dostop do informacij javnega značaja - informacija javnega značaja

Pri vprašanju, ali naj se sodba pokaže prosilki, so nedvomno prizadeti interesi oseb, na katere se sodba nanaša. Te osebe je upravni organ dolžan obvestiti o postopku in njihovi pravici, da se ga udeležijo. Tožena stranka bi zato morala poskrbeti za to, da bi bile v postopku udeležene tudi osebe, ki so navedene v sodbi. Iz navedenega razloga bi jim bilo treba dati možnost, da se pred izdajo odločbe izjasnijo o tem, ali naj se sodba pokaže prosilki. Odgovor na vprašanje, kdo ima pravico do vpogleda v pravdni spis, nudita tako ZDIJZ kot ZPP. ZDIJZ določa, da ima vsakdo omogočen prost dostop do informacij javnega značaja, razen če ne gre za katero od izjem iz 6. člena ZDIJZ. Po drugi strani ZPP v 150. členu določa, da imajo pravico pregledovati spise stranke pravde, v kateri so udeležene, in tiste osebe, ki imajo opravičeno korist. Oba zakona nudita različna odgovora na vprašanje, ali se lahko sodba pokaže vsakomur ali samo stranki v postopku in tistemu, ki ima opravičeno korist. V konkretnem primeru sodišče ocenjuje, da gre za odnos specialnejšega predpisa do splošnejšega, ko gre za uporabo 150. člena ZPP napram uporabi ZDIJZ. Medtem ko ZDIJZ ureja režim dostopnosti informacij javnega značaja na splošno, torej z vseh področij, ureja 150. člen ZPP dostopnost informacij s točno določenega področja, to je iz pravdnih spisov. Torej je ZPP, ko gre za vprašanje uporabe 150. člena, specialnejši predpis in mu je zaradi tega treba dati prednost.

Tožbi se ugodi in se odločba Informacijskega pooblaščenca št. ... z dne 12. 12. 2006 odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek.

Novinarka A.A. (v nadaljevanju prosilka) je na tožečo stranko naslovila zahtevo, naj ji v elektronski obliki posreduje sodbi tožeče stranke opr. št.... ter opr. št. .... Tožeča stranka je zahtevo v delu, ki se nanaša na posredovanje sodbe opr. št. ..., zavrnila. Pri tem se je tožeča stranka sklicevala na 8. točko 1. odstavka 6. člena Zakona o dostopu do informacij javnega značaja (Uradni list RS, št. 51/06 - uradno prečiščeno besedilo, v nadaljevanju ZDIJZ), ki določa, da organ prosilcu zavrne dostop do zahtevane informacije, če se ta nanaša na podatek, ki je bil pridobljen ali sestavljen zaradi pravdnega, nepravdnega ali drugega sodnega postopka in bi njegovo razkritje škodovalo njegovi izvedbi. Tožeča stranka navaja, da gre v primeru zadeve ... za postopek, kjer je bila sodba prvostopenjskega sodišča sicer izdana, vendar še ni pravnomočna. Zoper odločitev prvostopenjskega sodišča je bila vložena pritožba, ki se bo reševala pred Višjim sodiščem v A.. Vsebina odločbe v nepravnomočno končanem postopku ni informacija javnega značaja, saj bi posredovanje te lahko povzročilo vplivanje sodišča druge stopnje. Tožeča stranka zaključuje, da so po 150. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list št. 73/2007 - uradno prečiščeno besedilo, v nadaljevanju ZPP) stranke v postopku tiste, ki imajo pravico pregledovati in prepisovati spise, v katerih so udeležene. Drugim osebam se ta pregled in prepis lahko dovoli, vendar le v primeru, če izkažejo upravičeno korist. Tožeča stranka ugotavlja, da prosilka v svoji prošnji upravičene koristi ni izkazala.

Prosilka je pri toženi stranki vložila pritožbo, ki je pritožbi ugodila in naložila tožeči stranki, da mora prosilki v roku 3 dni od pravnomočnosti te odločbe posredovati sodbo Okrožnega sodišča v A. opr. št. ... z dne 30. 5. 2006. Tožena stranka v izpodbijani odločbi ugotavlja, da je zahtevana sodba informacija javnega značaja, ker zahtevni dokument obstaja, organ z njim razpolaga, zahtevana informacija pa tudi izvira iz delovnega področja organa. Nadalje tožena stranka ugotavlja, da določba 150. člena ZPP in ZDIJZ nista v razmerju lex specialis derogat legi generali, ker ne urejata iste pravice. Citirana določba ZPP, na katero se tožeča stranka sklicuje, se nanaša na pravico strank v sodnem postopku oziroma tistega, ki izkaže upravičeno korist do pregleda in prepisa spisa v konkretni pravdni zadevi, ZDIJZ pa ureja pravico vsakogar, da dostopa do različnih dokumentov. Gre za različni pravni podlagi in urejanje dveh različnih pravic - na eni strani za pravico dostopa do informacij javnega značaja, ki izhaja iz 2. odstavka 39. člena Ustave RS, na drugi strani pa za pravico strank oziroma drugih upravičencev do pregleda in prepisa spisa, ki je v okviru pravice do enakih procesnih jamstev zagotovljena v okviru 22. člena Ustave RS. Postopek dostopa do informacij javnega značaja je postopek, v katerem se odloča o upravni zadevi, pravdni postopek pa je sodni postopek, pri čemer gre za dve povsem različni pravni področji. Povsem različen je tudi objekt varstva, to je varovana pravica, ki tak postopek terja. Za dostop do informacij javnega značaja velja načelo prostega dostopa (5. člen ZDIJZ). Po tej določbi so informacije javnega značaja prosto dostopne prosilcem, ki imajo na svojo zahtevo pravico pridobiti od organa informacijo javnega značaja na vpogled ali pridobiti njen prepis, fotokopijo ali elektronski zapis. Podrobneje je to načelo izraženo v določbi 3. odstavka 17. člena ZDIJZ, po katerem prosilki ni treba pravno opredeliti zahteve ali izrecno označiti, da gre za zahtevo za dostop do informacije javnega značaja. Tožena stranka opozarja tudi na Zakon o medijih, ki v 45. členu določa dostop do informacij za medije. Na podlagi omenjene določbe imajo novinarji oziroma mediji širši dostop do informacij, saj so organi dolžni odgovarjati tudi na vprašanja, česar po ZDIJZ niso dolžni. Po mnenju tožene stranke v obravnavanem primeru tudi ni podana izjema iz 8. točke 1. odstavka 6. člena ZDIJZ. V tem primeru je organ v izpodbijani odločbi zgolj navajal, da bi posredovanje nepravnomočne sodbe lahko vplivalo na odločitev sodišča druge stopnje, ne da bi konkretno navedel, kakšna škoda bi pri tem nastala. Takšno hipotetično zatrjevanje nastanka škode brez konkretne izvedbe škodnega testa pa za izkazanost zatrjevane izjeme ne zadostuje. Če sodišče v primeru raznih pritiskov, zlasti pri medijsko odmevnih primerih, ne bi bilo zmožno objektivnega, profesionalnega in nepristranskega sojenja, bi to lahko pomenilo kršitev pravice iz 23. člena ustave, ki vsakomur zagotavlja, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. V obravnavanem primeru tudi ni osebnih podatkov niti poslovnih skrivnosti, ki bi omejevali dostop do zahtevanega dokumenta oziroma bi jih bilo potrebno iz dokumenta izločiti oziroma izbrisati. Stranki v postopku sta cerkev in država, ki ju Zakon o varstvu osebnih podatkov (Uradni list RS št. 86/04 in 113/05) ne ščiti.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da gre v konkretnem primeru za izjemo iz 6. člena ZDIJZ. Pri teh izjemah organ prosilcu zavrne zahtevo za dostop do zahtevane informacije. Med temi izjemami je tudi informacija, ki vsebuje podatek, ki je bil pridobljen ali sestavljen zaradi pravdnega, nepravdnega ali sodnega postopka in bi njegovo razkritje škodovalo njegovi izvedbi. Zakon ne pravi, da organ lahko zavrne zahtevo za dostop, temveč da enostavno takšno zahtevo zavrne. Ker je tožeča stranka ugotovila, da bi podatki iz zahtevane sodbe, ki še ni pravnomočna, škodovali izvedbi in dokončanju postopka in bi njihova objava oziroma posredovanje javnosti na način, kot ga običajno posreduje dnevno časopisje, vplivala na odločanje sodišča, je z vso pravico, ki jo daje zakon, zahtevo prosilke zavrnila. Tožeča stranka opozarja tudi na to, da je ustavna pravica do javnosti sojenja urejena s procesno zakonodajo in da ta veže dostop do spisa na upravičen interes oziroma korist, zaradi česar je v danem primeru potrebno upoštevati ZPP, ki je lex specialis v odnosu do ZDIJZ. Po 150. členu ZPP imajo pravico pregledovati in prepisovati stranke, ki so v pravdi udeležene, druge osebe pa morajo za to izkazati upravičeno korist. Reševanje zahtevkov po vpogledu v nepravnomočno končane zadeve in zahteve po pridobitvi nepravnomočnih sodnih odločb izven okvira obstoječe procesne zakonodaje, lahko močno ogrozi varstvo interesov postopka, še posebej pravico do poštenega sojenja, varstvo osebnih podatkov in notranje delovanje organov. Kljub temu, da je ZDIJZ mlajši, splošni zakon, v prehodnih določbah ni razveljavil določb procesnih predpisov kot je ZPP. Določbe ZDIJZ je potrebno razlagati tako, da novi splošni zakon prinaša normativno ureditev le za splošno kategorijo subjektov, ki takšnega splošnega akta še nimajo ali pa ga je potrebno spremeniti in dopolniti in ne posegati tudi v ureditev, ki že velja za posamezna specialna pravna področja oziroma za ožje kategorije pravnih subjektov po načelu lex generalis posterior non derogat legi specialis priori, kot je v danem primeru urejeno za področje sodstva. Tožeča stranka predlaga, naj sodišče tožbi ugodi in izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo uvodoma opozarja na to, da je tožeča stranka napačno označila ime tožene stranke (namesto Informacijski pooblaščenec je uporabila prejšnje ime, namreč Pooblaščenec za dostop do informacij javnega značaja). Sicer pa tožena stranka ugovarja aktivni legitimaciji tožeče stranke. S 1. 1. 2007 je stopil v veljavo Zakon o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/2006, v nadaljevanju ZUS-1). Po prehodnih odločbah ZUS-1 se začne uporabljati za postopke, sprožene po 1. 1. 2007. Tožba je bila vložena že po uveljavitvi ZUS-1. Na podlagi 4. odstavka 17. člena ZUS-1 tožnik ne more biti organ, ki je odločal v končanem postopku. Upravni spor je sprožilo Okrožno sodišče v A., ki ga Državno pravobranilstvo zgolj zastopa in v tem postopku ne nastopa samostojno kot zastopnik javnega interesa. Tožeča stranka je organ, ki je odločal v končanem postopku, saj je kot organ zavezanec v postopku dostopa do informacij javnega značaja izdal odločbo, o kateri je tožena stranka odločala kot pritožbeni organ v postopku dostopa do informacij javnega značaja. Glede na navedeno je potrebno tožbo zavreči, ker tožeča stranka za njeno vložitev ni aktivno legitimirana. Navedena zakonska ureditev sledi tudi določbi 157. člena Ustave RS, po katerem je smisel upravnega spora odločanje o zakonitosti dokončnega akta, ki posega v pravice, obveznosti in pravne koristi posameznikov in organizacij.

Tožeča stranka je v pripravljalni vlogi popravila ime tožene stranke. Obenem pa izraža nestrinjanje s stališčem tožene stranke, da tožeča stranka ni legitimirana za vložitev tožbe. Takšno stališče pomeni, da za tožečo stranko v tem postopku ni nobenega pravne varnosti več in da bi lahko sprožila upravni spor zoper odločbo tožene stranke samo novinarka, ki je izročitev sodne odločbe zahtevala, če s svojo pritožbo ne bi uspela. Tožeča stranka opozarja, da to, kaj pomeni "odločanje v končanem postopku", ni povsem jasno, saj postopek po mnenju tožeče stranke sploh še ni končan. Poleg tega opozarja, da gre s takšnim postopanjem za poseg v pravico in dolžnost, ki jo ima tožeča stranka po že navedenih določbah 150. člena ZPP in 6. člena ZDIJZ. Ne gre spregledati niti dejstva, da gre v primeru sodne odločbe, ki jo zahteva prosilka, za podatke o strankah v sodnem postopku, ki jih je tožeča stranka dolžna čuvati, same stranke pa z odločbo Informacijske pooblaščenke niso niti seznanjenje, zato bi jih bilo potrebno povabiti v postopek. Sicer pa je tožeča stranka sprožila upravni spor v skladu z navodilom, ki ga ji je dala tožena stranka v pravnem pouku svoje odločbe.

Novinarka A.A. kot stranka z interesom na tožbo ni odgovorila.

Informacija, ki jo prosilka zahteva, je sodba, iz katere je med drugim razvidno, kdo je sodil v tej zadevi, kdo so bile stranke v postopku ter kateri odvetnik je zastopal tožečo stranko. Pri vprašanju, ali naj se sodba pokaže prosilki, so nedvomno prizadeti tudi interesi teh oseb. Odločba tožene stranke torej vpliva tudi na njihove pravice in pravne koristi. Skladno s 44. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS št. 26/06 - uradno prečiščeno besedilo in nadaljnji, v nadaljevanju ZUP) mora organ ves čas med postopkom po uradni dolžnosti skrbeti za to, da so v postopku udeleženi vsi, na katerih pravice ali pravne koristi bi lahko vplivala odločba. Navedene osebe je upravni organ dolžan obvestiti o postopku in njihovi pravici, da se ga udeležujejo. Tožena stranka bi zato morala poskrbeti za to, da bi bile v postopku udeležene tudi osebe, ki so navedene v sodbi. Vsem tem osebam bi morala tožena stranka po uradni dolžnosti dati status stranke v postopku. Iz upravnih spisov pa ni razvidno, da bi bile te osebe udeležene v postopku. Skladno z 9. členom ZUP je treba dati stranki možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo, preden se izda odločba. Če so v postopku udeležene stranke z nasprotujočimi interesi, mora imeti vsaka stranka možnost, da se izjavi o zahtevkih in navedbah stranke z nasprotnim interesom. Iz navedenega razloga bi bilo potrebno dati zgoraj navedenim subjektom možnost, da se pred izdajo odločbe izjasnijo o tem, ali naj se sodba pokaže prosilki. V konkretnem primeru gre torej za bistveno kršitev določb postopka iz 3. odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, dalje ZUS-1) v zvezi z 2. in 3. točko 2. odstavka 237. člena ZUP. Nedvomno je podan tako interes sodnice kot tudi interes strank, ali naj se sodba da na razpolago sredstvom javnega obveščanja ali ne in ali to lahko škoduje interesom postopka. Tožena stranka bo morala v ponovljenem postopku k postopku pritegniti tudi te stranke. Treba jim bo dati možnost, da se pred izdajo odločbe izjasnijo o tem, ali naj se sodba pokaže prosilki.

Sodišče tudi ugotavlja, da je v tem upravnem sporu med strankama sporno vprašanje, ali lahko katerakoli oseba na podlagi ZDIJZ zahteva sodbo kot informacijo javnega značaja in to ne glede na omejitve, ki jih za posredovanje in seznanjenost z listinami pravdnega spisa predpisuje področna procesna zakonodaja. Odgovor na odprto vprašanje, kdo ima pravico do vpogleda v pravdni spis, nudita tako ZDIJZ kot ZPP, torej različna predpisa, ki dajeta na to vsebinsko enako vprašanje, drugačen odgovor. ZDIJZ tako v 1. odstavku 1. člena določa, da ima vsakdo omogočen prost dostop do informacij javnega značaja. Tudi 1. odstavek 5. člena ZDIJZ določa, da so informacije javnega značaja prosto dostopne pravnim ali fizičnim osebam. Po tem zakonu so izvzete le izjeme, ki jih določa 6. člen ZDIJZ. Gledano z vidika tega zakona bi torej lahko bila sodba prosto dostopna, razen če bi šlo za katero od navedenih izjem. Po drugi strani pa ZPP v 150. členu določa, da imajo pravico pregledovati spise stranke pravde, v kateri so udeležene. Drugim osebam se lahko dovoli pregled in prepis posameznih spisov le, če imajo opravičeno korist. Glede na to določilo torej lahko do sodbe pride le stranka in tisti, ki ima opravičeno korist in torej sodba ni prosto dostopna vsakomur, ki bi to želel. ZDIJZ ni razveljavil 150. člena ZPP, torej to določilo še vedno velja. Po drugi strani pa ZDIJZ med izjemami v 6. členu ni določil možnosti, da bi organ lahko zavrnil dostop do zahtevane informacije iz razloga, če nek drug (katerikoli) zakon tako določa.

Iz zgoraj navedenega je torej razvidno, da oba zakona, tako ZDIJZ kot ZPP, nudita različna odgovora na v tem upravnem sporu odprto vprašanje, ali se lahko sodba pokaže vsakomur ali samo stranki v postopku in tistemu, ki ima opravičeno korist. Torej se je treba odločiti, kateremu predpisu dati prednost. V konkretnem primeru sodišče ocenjuje, da gre za odnos specialnejšega predpisa do splošnejšega, ko gre za uporabo 150. člena ZPP napram uporabi ZDIJZ, čeprav sicer na splošno med ZPP in ZDIJZ ne velja razmerje splošnosti in specialnosti oziroma starejšega in novejšega predpisa. Medtem ko ZDIJZ ureja režim dostopnosti informacij javnega značaj na splošno, torej z vseh področij, ureja 150. člen ZPP dostopnost informacij s točno določenega področja, to je iz pravdnih spisov. Torej je ZPP, ko gre za vprašanje uporabe 150. člena, specialnejši predpis in mu je zaradi tega treba dati prednost. Sodišče torej ne sledi navedbam izpodbijane odločbe, da določbi 150. člena ZPP in ZDIJZ nista v razmerju lex specialis derogat legi generali, ker ne urejata iste pravice, ker da se citirana določba ZPP nanaša na pravico strank v sodnem postopku oziroma tistega, ki izkaže upravičeno korist do pregleda in prepisa spisa v konkretni pravdni zadevi, ZDIJZ pa ureja pravico vsakogar, da dostopa do različnih dokumentov - informacij javnega značaja, s katerimi razpolagajo organi zavezanci. Res je, da oba zakona urejata različne pravice, vendar pa se v konkretnem primeru ne glede na to vsebinsko prekrivata. Res je tudi to, da gre za različni pravni podlagi in za urejanje dveh različnih pravic, kot navaja tožena stranka, vendar pa se s tem še vedno ne izognemu dejstvu, da v konkretnem primeru oba predpisa določata isto vsebino, to je, kot je bilo zgoraj rečeno, ali sme podatke iz pravdnega spisa dobiti vsakdo, ali le določen krog ljudi, le tisti, ki jim to pravico daje ZPP. Oba predpisa ponujata drugačno rešitev istega odprtega vprašanja. Pri tem, kateremu predpisu je potrebno dati prednost, je sodišče presodilo, da je treba specialnejšemu procesnemu zakonu dati prednost, saj se v nasprotnem primeru izniči vsa procesna zakonodaja. Sicer pa je tudi že Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. I Up 731/2005-5 zavzelo stališče, da je treba v vsakem primeru zahtevane informacije ugotoviti tudi, ali iz določb posameznega zakona, ki ureja določeno področje izvrševanja javnih nalog, ne izhaja prepoved posredovanja določenih podatkov. Tako prepoved je organ dolžan upoštevati ne glede na to, ali je izrecno določena, ali pa izhaja posredno iz posameznih določb področnega zakona. Če to stališče prenesemo na konkreten primer, ugotovimo, da iz 150. člena ZPP posredno izhaja prepoved dajanja informacij iz pravdnega spisa komurkoli, s tem, ko je določeno, da se sme dovoliti pregled in prepis le strankam in tistemu, ki ima upravičeno korist.

Nadalje ostaja v tem upravnem sporu med strankama odprto tudi vprašanje, ali reševanje zahtevkov po pridobitvi nepravnomočnih sodnih odločb izven okvira obstoječe procesne zakonodaje lahko škoduje izvedbi postopka. Pri tem se sodišče strinja z navedbo tožene stranke v izpodbijani odločbi, da zgolj hipotetično zatrjevanje nastanka škode brez konkretne izvedbe škodnega testa za izkazano zatrjevanje izjeme iz 8. točke 1. odstavka 6. člena ZDIJZ ne zadostuje. Vendar pa ta ugotovitev po oceni sodišča pomeni zgolj to, da mora biti odločba prvostopenjskega organa v tem smislu ustrezno obrazložena. V kolikor obrazložitev tega ne vsebuje, je ni mogoče preizkusiti. Vsekakor pa je treba dati prvostopenjskemu organu, torej v konkretnem primeru sodišču, popolno avtonomijo, da samo oceni, ali bi razkritje podatkov škodovalo izvedbi postopka ali ne in v vsebino te odločitve tožena stranka ne sme posegati, saj bi to pomenilo poseg v neodvisnost sodne veje oblasti. Le sodišče samo ima pravico, da oceni, kdaj razkritje nekega podatka lahko škoduje postopku in kdaj ne. Vendar pa ima tožena stranka kot drugostopenjski organ v upravnem postopku po drugi strani pravico, da oceni, ali je bila taka odločitev v prvostopenjski odločbi ustrezno obrazložena. V tem smislu sodišče ne odreka toženi stranki pravice, da prvostopenjsko odločbo odpravi, če ni v tem smislu ustrezno obrazložena.

Nadalje je v tem upravnem sporu odprto vprašanje, ali je tožeča stranka kot organ, ki je odločal v upravnem postopku na prvi stopnji sploh aktivno legitimirana, da lahko sproži upravni spor glede na določilo 4. odstavka 17. člena ZUS-1, ki pravi, da tožnik ne more biti organ, ki je odločal v končanem postopku. Sodišče ne pritrjuje stališču tožene stranke, da v tem primeru tožeča stranka ne bi bila aktivno legitimirana iz sledečih razlogov:

Pri odločanju Informacijskega pooblaščenca o pritožbah zoper odločitve posameznikov in organizacij o tem, ali bodo neko informacijo posredovali prosilcu ali ne, gre za odločanje zunanjega organa izven upravne hierarhične organizacijske strukture. Informacijski pooblaščenec je samostojni državni organ, ki ga ni mogoče uvrstiti v instančnost v smislu upravnega odločanja. Določba 4. odstavka 17. člena ZUS-1 pa se po presoji sodišča nanaša le na primere, ko bi hotel prvostopenjski organ znotraj hierarhičnega sistema rednega upravnega postopka nasprotovati odločbi instančnega organa. V primeru, ko gre za postopke odločanja o dostopu do informacij javnega značaja, pa gre za specifičen položaj, ko zavezanec, ki mora posredovati podatke po odločbi Informacijskega pooblaščenca, nima drugega sodnega varstva in ga zato ni mogoče šteti kot prvostopenjskega organa v smislu ZUS-1. Če bi zavezancu odrekli aktivno legitimacijo, bi tako ostal brez ustreznega pravnega varstva. Zavezanec je namreč pri tem, ko se odloča o njegovi pravici, kateri dokument bo moral posredovati, prizadet v svojih pravicah. Informacijski pooblaščenec torej odloča tudi o njegovih pravicah in ne samo o pravicah prosilca. Sodišče zato ocenjuje, da je potrebno 4. odstavek 17. člena ZUS-1 tolmačiti in uporabljati v skladu s temeljnimi ustavnimi načeli, v konkretnem primeru v skladu 22. členom (enako varstvo pravic), 23. členom (pravica do sodnega varstva) in tudi s 157. členom ustave. Skladno z 22. členom ustave je zagotovljeno vsakomur enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in pred drugimi državnimi organi. Če bi priznali aktivno legitimacijo samo prosilcu, ne pa tudi zavezancu, bi bil zavezanec v neenakopravnem položaju, saj ima po eni strani tako prosilec pravico tudi pred sodiščem uveljavljati svojo pravico do pridobitve informacij javnega značaja, kot ima po drugi strani zavezanec pravico pred sodiščem uveljavljati pravico do tega, da ščiti svoje podatke, če meni, da so podani zakonski razlogi za to. Skladno z 23. členom ustave ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Če bi zavezancu odrekli aktivno legitimacijo, bi mu s tem odrekli pravico do sodnega varstva, ki mu jo daje ta člen ustave. Taka razlaga pa je tudi skladna z 157. členom ustave, ki pravi, da o zakonitostih dokončnih posamičnih aktov, s katerimi državni organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali o obveznostih in pravnih koristih posameznikov in organizacij, odloča v upravnem sporu pristojno sodišče. V zadevah, ko Informacijski pooblaščenec odloča o pravici do dostopa do informacij javnega značaja, dejansko kot državni organ odloča tudi o pravici zavezanca. Skladno z 157. členom ustave ima zato tudi zavezanec pravico do sprožitve upravnega spora. Taki razlagi v prid pa govori tudi 3. odstavek 10. člena Zakona o informacijskem pooblaščencu (Uradni list RS št. 113/05), ki pravi, da če organ zoper odločbo Informacijskega pooblaščenca ni sprožil upravnega spora, je dolžan prosilcu skladno z odločbo Informacijskega pooblaščenca poslati zahtevani dokument, zadevo, dosje, register, evidenco ali dokumentarno gradivo. To določilo torej izrecno predvideva, da lahko tudi zavezanec sproža upravne spore, pri čemer je treba upoštevati, da ZUS-1 tega določila ni razveljavil in zato še zmeraj velja. Hkrati pa je to določilo lex specialis glede na ZUS-1, saj ZUS-1 ureja upravne spore na splošno, Zakon o informacijskem pooblaščencu pa določeno vrsto upravnih sporov.

Sodišče je odločilo na podlagi 3. točke 1. odstavka 64. člena ZUS-1.

Tožena stranka mora izdati nov upravni akt v 30 dneh od prejema sodbe; pri tem je vezana na pravno mnenje sodišča glede uporabe materialnega prava in na njegova stališča, ki se tičejo postopka (4. odstavek 64. člena ZUS-1).

ZPP člen 150,  150.  ZDIJZ člen 6,  6/1,  6/1-8,  6,  6/1,  6/1-8.  ZUS-1 člen 17,  17/4,  17,  17/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.