sodba U 664/2007
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2008-02-21

dostop do informacij javnega značaja - informacija javnega značaja

Pri vprašanju, ali naj se sodba pokaže prosilki, so nedvomno prizadeti interesi oseb, na katere se sodba nanaša. Te osebe je upravni organ dolžan obvestiti o postopku in njihovi pravici, da se ga udeležijo. Tožena stranka bi zato morala poskrbeti za to, da bi bile v postopku udeležene tudi tožene stranke v pravdnem postopku, pooblaščenci strank in sodnica, ki je sodila v zadevi. Iz navedenega razloga bi bilo potrebno dati zgoraj navedenim osebam možnost, da se pred izdajo odločbe izjasnijo o tem, ali naj se sodba pokaže prosilki. Odgovor na vprašanje, kdo ima pravico do vpogleda v pravdni spis, nudita tako ZDIJZ kot ZPP. ZDIJZ določa, da ima vsakdo omogočen prost dostop do informacij javnega značaja, razen če ne gre za katero od izjem iz 6. člena ZDIJZ. Po drugi strani ZPP v 150. členu določa, da imajo pravico pregledovati spise stranke pravde, v kateri so udeležene, in tiste osebe, ki imajo opravičeno korist. Zakona torej nudita različna odgovora na vprašanje, ali se lahko sodba pokaže vsakomur ali samo stranki v postopku in tistemu, ki ima opravičeno korist. V konkretnem primeru sodišče ocenjuje, da gre za odnos specialnejšega predpisa do splošnejšega, ko gre za uporabo 150. člena ZPP napram uporabi ZDIJZ. Medtem ko ZDIJZ ureja režim dostopnosti informacij javnega značaja na splošno, torej z vseh področij, ureja 150. člen ZPP dostopnost informacij s točno določenega področja, to je iz pravdnih spisov. Torej je ZPP, ko gre za vprašanje uporabe 150. člena, specialnejši predpis in mu je zato treba dati prednost.

Tožbi se ugodi in se izpodbijana odločba Informacijskega pooblaščenca št. ... z dne 12. 3. 2007 odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek.

Novinarka A.A. je pri Okrožnem sodišču v A. vložila zahtevo, naj ji posreduje sodbi Okrožnega sodišča v A. opr. št. ... in .... Okrožno sodišče v A. je zahtevo zavrnilo v delu, ki se nanaša na posredovanje sodbe opr. št. .... Pri tem se je sklicevalo na 8. točko 1. odstavka 6. člena Zakona o dostopu do informacij javnega značaja (Uradni list RS št. 51/06 - uradno prečiščeno besedilo, v nadaljevanju ZDIJZ), ki določa, da organ prosilcu zavrne dostop do zahtevane informacije, če se ta nanaša na podatek, ki je bil pridobljen ali sestavljen zaradi pravdnega, nepravdnega ali drugega sodnega postopka in bi njegovo razkritje škodovalo njegovi izvedbi. V primeru zadeve ... gre za postopek, kjer je bila sodba prvostopenjskega sodišča sicer izdana, vendar še ni pravnomočna. Zoper odločitev prvostopenjskega sodišča so bile vložene pritožbe, zato je bil spis poslan na Višje sodišče v A.. Vsebina odločbe v nepravnomočno končanem postopku ni informacija javnega značaja, saj bi posredovanje lahko povzročilo vplivanje na sodišče druge stopnje. Razen tega so po 150. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS št. 73/2007 - uradno prečiščeno besedilo, v nadaljevanju ZPP) stranke v postopku tiste, ki imajo pravico pregledovati in prepisovati spise, v katerih so udeležene. Drugim osebam se ta pregled in prepis lahko dovoli, vendar le v primeru, da izkažejo upravičeno korist. Prosilka v svoji prošnji upravičene koristi ni izkazala.

Prosilka je pri toženi stranki vložila pritožbo, ki je pritožbi ugodila in odločbo odpravila. Odredila je, da mora Okrožno sodišče v A. prosilki v roku treh dni od pravnomočnosti te odločbe posredovati sodbo opr. št. ... z dne 22. 4. 2005, pri čemer je dolžna izbrisati ime in priimek ter prebivališče tožnika ter imena in priimke vseh drugih fizičnih oseb, razen imen in priimkov odvetnikov in imena in priimka sodnice. Tožena stranka ugotavlja, da je zahtevana sodba informacija javnega značaja, ker zahtevani dokument obstaja, organ z njim razpolaga, zahtevana informacija pa izvira iz delovnega področja organa. Okrožno sodišče v A. se pri zavrnitvi prosilkine zahteve sklicuje tudi na 150. člen ZPP, ki pravi, da imajo stranke v postopku pravico pregledovati in prepisovati spise, v katerih so udeležene. Drugim osebam se ta pregled in prepis dovoli, vendar le v primeru, če imajo upravičeno korist, prosilka pa te koristi po mnenju Okrožnega sodišča v A. ni izkazala. Tožena stranka ugotavlja, da določbi 150. člena ZPP in ZDIJZ nista v razmerju lex specialis derogat legi generali, ker ne urejata iste pravice. Citirana določa ZPP se nanaša na pravico strank v sodnem postopku oziroma tistega, ki izkaže upravičeno korist do pregleda spisa v konkretni pravdni zadevi, ZDIJZ pa ureja pravico vsakogar, da dostopa do različnih dokumentov - informacij javnega značaja, s katerimi razpolagajo organi zavezanci. Gre za različni pravni podlagi in za urejanje dveh različnih pravic - na eni strani za pravico dostopa do informacij javnega značaja, ki izhaja iz 2. odstavka 39. člena Ustave RS, na drugi strani pa za pravico strank oziroma drugih upravičencev do vpogleda in prepisa spisa, ki je zagotovljena v okviru 22. člena Ustave RS. Postopek dostopa do informacije javnega značaja je postopek, v katerem se odloča v upravni zadevi, pravdni postopek pa je sodni postopek, pri čemer gre za dve povsem različni pravni področji. Povsem različen je tudi objekt varstva, to je varovana pravica. Predmet varstva sta dve različni ustavni pravici, ki se medsebojno ne izključujeta. Za dostop do informacij javnega značaja velja načelo prostega dostopa (5. člen ZDIJZ). Prosilki ni treba pravno opredeliti zahteve ali izrecno označiti, da gre za zahtevo za dostop do informacije javnega značaja. Tožena stranka pri tem opozarja na Zakon o medijih (Uradni list RS, št. 110/2006 - uradno prečiščeno besedilo), ki v 45. členu ureja dostop do informacij za medije. Na podlagi omenjene določbe imajo novinarji oziroma mediji širši dostop do informacij, saj so organi dolžni odgovarjati tudi na vprašanja, česar po ZDIJZ niso dolžni. Tožena stranka tudi meni, da ni podana izjema po 8. točki 1. odstavka 6. člena ZDIJZ. Za to izjemo morata biti kumulativno določena dva pogoja. Poleg pogoja, da je sodni postopek še v teku, je bistven tudi pogoj, da bi razkritje zahtevanega podatka škodovalo njegovi izvedbi. Tako imenovani škodni test mora v vsakem posameznem primeru izvesti organ, ki mora konkretno dokazati nastanek škode. V obravnavanem primeru pa je Okrožno sodišče v A. zgolj navajalo, da bi posredovanje nepravnomočne sodbe lahko vplivalo na odločitev sodišča druge stopnje, ne da bi konkretno navedlo, kakšna škoda bi pri tem nastala. Takšno hipotetično zatrjevanje nastanka škode za obstoj zatrjevane izjeme nikakor ne zadostuje. Svoboda informiranja in razvito javno mnenje sta izredno pomembna za preprečevanje zlorab in demokratično izvrševanje državne oblasti, kamor sodi tudi sodstvo. To pomeni, da se o tem razpravlja tudi izven sodišča, v obliki javnega mnenja, vendar to ne more in ne sme vplivati na strokovno delo sodnikov, na njihovo neodvisnost in nepristranskost. Če sodišče v primeru raznih pritiskov ne bi bilo zmožno objektivnega, profesionalnega in nepristranskega sojenja, bi to lahko pomenilo kršitev pravice iz 23. člena Ustave RS, ki vsakomur zagotavlja, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Tožena stranka je ob vpogledu v zahtevano sodbo ugotovila, da vsebuje številne osebne podatke. V konkretnem primeru so vsebovani podatki o premoženjskem stanju tožnika, ki sodijo med varovane osebne podatke. Tožena stranka ocenjuje, da je izkazana izjema po določilu 3. točke 6. člena ZDIJZ, zato je odredila, da se izbrišejo podatki o imenu, priimku ter prebivališču tožnika. Prav tako ni dopustno razkritje imen in priimkov oseb, ki so bili v okviru sodnega postopka omenjeni oziroma zaslišani kot priče. Pač pa varovan osebni podatek ni osebno ime sodnice v obravnavani sodbi, ker so sodniki javni funkcionarji, ki opravljajo javno funkcijo, kar pomeni, da v primeru sodnikov pride v poštev določba 1. alinee 3. odstavka 6. člena ZDIJZ. Prav tako med varovane osebne podatke ne sodijo imena in priimki odvetnikov, ki so navedeni v zahtevani sodbi. Ti podatki so javno dostopni že na svetovnem spletu. V obravnavanem primeru je z institutom delnega dostopa mogoče zadostiti vsem ustavnim pravicam, ne da bi katere od njih omejili. Varovani osebni podatki, ki so vsebovani v obrazložitvi zahtevane sodbe, s tem postanejo anonimizirani, kar pomeni, da je identifikacija posameznika onemogočena. Na ta način so sodbe vrhovnega in višjih sodišč objavljene tudi na spletnem portalu sodstva, ki ga ureja vrhovno sodišče, in na spletnem portalu IUS INFO.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da ZDIJZ v 6. členu določa izjeme oziroma primere, v katerih organ prosilcu zavrne zahtevo za dostop do zahtevane informacije. Med njimi gre tudi za takšno informacijo, ki vsebuje podatek, ki je bil pridobljen ali sestavljen zaradi pravdnega, nepravdnega ali sodnega postopka in bi njegovo razkritje škodovalo njegovi izvedbi. Zakon ne pravi, da organ lahko zavrne zahtevo za dostop, temveč da takšno zahtevo enostavno zavrne. Odločitev o delnem dostopu v danem primeru ne pride v poštev. V tem primeru ni možna nobena primerjava tako prečrtane sodbe, kot jo je tožena stranka naložila Okrožnemu sodišču v A., z objavljeno sodno prakso na portalu Vrhovnega sodišča RS. Ob vpogledu na ta portal je možno ugotoviti, da ne gre za objavljene sodbe in sklepe v obliki, ki jih izda sodišče in v katerih bi bili prekriti oziroma zbrisani naslovi tožečih strank in njihovi naslovi. V objavljeni sodni praksi ni objavljeno nobeno ime in priimek in tudi ne naslov. V njih ni možno najti osebnih podatkov o tožečih in toženih strankah, izvedencih in tudi ne pričah. Tožeča stranka tudi opozarja, da je ustavna pravica do javnosti sojenja urejena s procesno zakonodajo in ta veže dostop do spisov na upravičen interes oziroma korist, zaradi česar je v danem primeru potrebno upoštevati ZPP, ki je lex specialis v odnosu do ZDIJZ. ZPP v 150. členu ureja pregledovanje in prepisovanje spisov. Pravico pregledovati in prepisovati pravdne spise imajo stranke, ki so v pravdi udeležene. Druge osebe pa morajo za to izkazati upravičeno korist. Dokler postopek teče, dovolita pregled predsednik senata, po tem ko je končan, pa predsednik. Reševanje zahtevkov po vpogledu v nepravnomočno končane zadeve in zahteve po pridobitvi nepravnomočnih sodnih odločb izven okvira obstoječe procesne zakonodaje lahko močno ogrozi varstvo interesov postopka, še posebej pravico do poštenega sojenja, varstvo osebnih podatkov in notranje delovanje organov. Tožeča stranka tudi opozarja, da gre s takšnim postopanjem za poseg v pravico in dolžnost, ki jo ima Okrožno sodišče v A. že v določbah 150. člena ZPP in 6. člena ZDIJZ, ne gre pa spregledati niti dejstva, da gre v primeru sodne odločbe, ki jo zahteva novinarka, za podatke o strankah v sodnem postopku, ki jih je tožeča stranka dolžna čuvati, same stranke pa z odločbo Informacijske pooblaščenke niso niti seznanjene, zato bi jih bilo potrebno povabiti v postopek. Kljub temu, da je ZDIJZ mlajši splošni zakon, v prehodnih odločbah ni razveljavil določb procesnih predpisov kot je ZPP. ZDIJZ je potrebno razlagati tako, da novi splošni zakon prinaša normativno ureditev le za splošno kategorijo subjektov, ki takšnega splošnega akta še nimajo, ali pa ga je treba spremeniti in dopolniti in ne posegati tudi v ureditev, ki že velja za posamezna specialna pravna področja oziroma za ožje kategorije pravnih subjektov, kot je v danem primeru urejeno za področje sodstva. Tožeča stranka predlaga, naj sodišče odločbo tožene stranke odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da so tožbene navedbe o izjemah od prosto dostopnih informacij in delnem dostopu nepravilne. ZDIJZ v 1. odstavku 6. člena sicer res taksativno našteva izjeme od prosto dostopnih informacij, vendar pri tem nikakor ne določa, da organ mora zavrniti zahtevo za dostop, ampak zgolj, da jo lahko zavrne. Navedeno izhaja iz postopkovne določbe 26. člena ZDIJZ: organ lahko v celoti ali delno zavrne zahtevo prosilca, če ugotovi, da zahtevani podatek oziroma dokument pomeni izjemo po 6. členu tega zakona. Prav tako je potrebno zavrniti tožbene navedbe o pravici stranke, da zavrne dostop do informacij ob ugotovitvi, da gre za izjemo iz 8. točke 1. odstavka 6. člena ZDIJZ. Ob sklicevanju na to izjemo je potrebno obrazložiti tudi vse pogoje, ki jih določa 6. člen ZDIJZ, tožeča stranka pa se je na to izjemo zgolj pavšalno sklicevala. Tožena stranka se tudi ne strinja z ugotovitvijo, da odločitev o delnem dostopu v danem primeru ne pride v poštev. Ta trditev je podprta zgolj z navedbami o sedanji praksi, ki odstopa od izpodbijane odločbe. Odločitve iz izpodbijane odločbe ni mogoče posplošiti na vse izdane sodbe. Tožena stranka je obširno obrazložila, iz katerih razlogov je posamezen podatek v zahtevani sodbi prosto dostopen, zato ni mogoče ugovarjati odločbi zgolj iz razloga, ker takšna odločitev ne ustreza objavljeni sodni praksi na portalu vrhovnega sodišča. Razen tega tožena stranka v odgovoru na tožbo tudi navaja, da v 1. odstavku 6. člena ni določbe, ki bi dopuščala zavrnitev dostopa, če tako določa drug zakon. Določbe drugih zakonov, ki določajo, da so določeni podatki zaupni, so v postopkih dostopa do informacij javnega značaja brezpredmetne. ZDIJZ je tako na področju dostopa do informacij javnega značaja nedvomno specialnejši zakon v odnosu do vseh ostalih zakonov, kar seveda velja tudi glede omejitve pravice dostopa do informacij javnega značaja. Sprejetje drugačnega stališča bi povsem razvrednotilo namen in pomen obstoja ZDIJZ. Pravica dostopa do informacij javnega značaja je ustavno zagotovljena pravica. ZDIJZ celovito ureja dostop do informacij javnega značaja, zato ne morejo ostati v veljavi omejitve dostopa v zakonih, ki so bili sprejeti pred uveljavitvijo ZDIJZ, četudi jih ZDIJZ ni posebej razveljavil. V zvezi s tožbeno navedbo, da bi bilo potrebno povabiti v postopek stranke iz sodnega postopka, na katerega se nanaša zahtevana sodba, pa tožena stranka takšno obveznost izrecno zanika. Iz izreka izpodbijane odločbe je razvidno, da je tožena stranka odločila, da je treba sodbo anonimizirati tako, da iz nje imena fizičnih oseb ni mogoče razbrati. Že iz tega razloga bi bilo pozivanje teh oseb v postopek nesmiselno. Tožena stranka je tudi preprečila razpoznavnost tožeče stranke, ki je fizična oseba. Pri osebnem imenu odvetnikov in sodnice pa je že v obrazložitvi izpodbijane odločbe pojasnjeno, iz kakšnih razlogov njihovih osebnih imen ni potrebno ščititi. Tožena stranka tudi pripominja, da se ne strinja z oceno, da bi bilo potrebno stranke v sodnem postopku povabiti v postopek dostopa do informacij javnega značaja. Stranski udeleženec je namreč le oseba, ki ima zaradi varstva svojega pravnega položaja pravni interes za udeležbo v upravnem postopku. To je tisti, ki varuje kakšno svojo pravico ali pravni interes v upravni zadevi. Pri strankah sodnega postopka ni mogoče zaslediti materialnopravnega predpisa, ki bi nakazoval razmerje do upravne zadeve dostopa do informacij javnega značaja. Na samo odločitev o upravni zadevi tudi stranke, čigar osebna imena se pojavljajo v zahtevanem dokumentu, ne bi mogle vplivati. Tudi njihova morebitna privolitev v posredovanje osebnih podatkov ne bi mogla spremeniti odločitve tožene stranke, da je treba določene podatke prekriti kot izjemo od prosto dostopnih informacij. Tožena stranka predlaga, naj se tožba zavrne.

Novinarka A.A. kot stranka z interesom na tožbo ni odgovorila.

Informacija, ki jo prosilka zahteva, je sodba, glede katere je tožena stranka sicer res odredila, da se iz nje brišejo osebni podatki o večini fizičnih oseb, dopustila pa je, da v sodbi ostanejo podatki o tem, kdo so bile tožene stranke, kateri odvetniki zastopajo stranke in katera sodnica je sodila v tej zadevi. Pri vprašanju, ali naj se sodba pokaže prosilki, so nedvomno prizadeti tudi interesi teh oseb. Odločba tožene stranke torej vpliva tudi na njihove pravice in pravne koristi. Skladno s 44. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS št. 26/06 - uradno prečiščeno besedilo in nadaljnji, v nadaljevanju ZUP) mora organ ves čas med postopkom po uradni dolžnosti skrbeti za to, da so v postopku udeleženi vsi, na katerih pravice ali pravne koristi bi lahko vplivala odločba. Navedene osebe je upravni organ dolžan obvestiti o postopku in njihovi pravici, da se ga udeležujejo. Tožena stranka bi zato morala poskrbeti za to, da bi bile v postopku udeležene tudi tožene stranke v postopku, pooblaščenci strank in sodnica, ki je sodila v zadevi. Vsem tem osebam bi morala tožena stranka po uradni dolžnosti dati status stranke v postopku. Skladno z 9. členom ZUP je treba dati stranki možnost, da se izjavi o vseh dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločbo, preden se izda odločba. Če so v postopku udeležene stranke z nasprotujočimi interesi, mora imeti vsaka stranka možnost, da se izjavi o zahtevkih in navedbah stranke z nasprotnim interesom. Iz navedenega razloga bi bilo potrebno dati zgoraj navedenim osebam možnost, da se pred izdajo odločbe izjasnijo o tem, ali naj se sodba pokaže prosilki. V konkretnem primeru gre torej za bistveno kršitev določb postopka iz 3. odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, dalje ZUS-1) v zvezi z 2. in 3. točko 2. odstavka 237. člena ZUP. S tem v zvezi sodišče ne pritrjuje stališču tožene stranke, da stranke v sodnem postopku nimajo razmerja do upravne zadeve dostopa do informacij javnega značaja. Nedvomno je podan tako interes sodnice kot tudi interes strank in njihovih zastopnikov, ali naj se sodba da na razpolago sredstvom javnega obveščanja ali ne in ali to lahko škoduje interesom postopka. Res je sicer, da tožena stranka na njihova stališča ni vezana, vsekakor pa jih je potrebno upoštevati. Tožena stranka bo morala v ponovljenem postopku k postopku pritegniti tudi te stranke. Treba jim bo dati možnost, da se pred izdajo odločbe izjasnijo o tem, ali naj se sodba pokaže prosilki.

Sodišče tudi ugotavlja, da je v tem upravnem sporu med strankama sporno vprašanje, ali lahko katerakoli oseba na podlagi ZDIJZ zahteva sodbo kot informacijo javnega značaja in to ne glede na omejitve, ki jih za posredovanje in seznanjenost z listinami pravdnega spisa predpisuje področna procesna zakonodaja. Odgovor na odprto vprašanje, kdo ima pravico do vpogleda v pravdni spis, nudita tako ZDIJZ kot ZPP, torej različna predpisa, ki dajeta na to vsebinsko enako vprašanje, drugačen odgovor. ZDIJZ tako v 1. odstavku 1. člena določa, da ima vsakdo omogočen prost dostop do informacij javnega značaja. Tudi 1. odstavek 5. člena ZDIJZ določa, da so informacije javnega značaja prosto dostopne pravnim ali fizičnim osebam. Po tem zakonu so izvzete le izjeme, ki jih določa 6. člen ZDIJZ. Gledano z vidika tega zakona bi torej lahko bila sodba prosto dostopna, razen če bi šlo za katero od navedenih izjem. Po drugi strani pa ZPP v 150. členu določa, da imajo pravico pregledovati spise stranke pravde, v kateri so udeležene. Drugim osebam se lahko dovoli pregled in prepis posameznih spisov le, če imajo opravičeno korist. Glede na to določilo torej lahko do sodbe pride le stranka in tisti, ki ima opravičeno korist in torej sodba ni prosto dostopna vsakomur, ki bi to želel. ZDIJZ ni razveljavil 150. člena ZPP, torej to določilo še vedno velja. Po drugi strani pa ZDIJZ med izjemami v 6. členu ni določil možnosti, da bi organ lahko zavrnil dostop do zahtevane informacije iz razloga, če nek drug (katerikoli) zakon tako določa.

Iz zgoraj navedenega je torej razvidno, da oba zakona, tako ZDIJZ kot ZPP, nudita različna odgovora na v tem upravnem sporu odprto vprašanje, ali se lahko sodba pokaže vsakomur ali samo stranki v postopku in tistemu, ki ima opravičeno korist. Torej se je treba odločiti, kateremu predpisu dati prednost. V konkretnem primeru sodišče ocenjuje, da gre za odnos specialnejšega predpisa do splošnejšega, ko gre za uporabo 150. člena ZPP napram uporabi ZDIJZ, čeprav sicer na splošno med ZPP in ZDIJZ ne velja razmerje splošnosti in specialnosti oziroma starejšega in novejšega predpisa. Medtem ko ZDIJZ ureja režim dostopnosti informacij javnega značaj na splošno, torej z vseh področij, ureja 150. člen ZPP dostopnost informacij s točno določenega področja, to je iz pravdnih spisov. Torej je ZPP, ko gre za vprašanje uporabe 150. člena, specialnejši predpis in mu je zaradi tega treba dati prednost. Sodišče torej ne sledi navedbam izpodbijane odločbe, da določbi 150. člena ZPP in ZDIJZ nista v razmerju lex specialis derogat legi generali, ker ne urejata iste pravice, ker da se citirana določba ZPP nanaša na pravico strank v sodnem postopku oziroma tistega, ki izkaže upravičeno korist do pregleda in prepisa spisa v konkretni pravdni zadevi, ZDIJZ pa ureja pravico vsakogar, da dostopa do različnih dokumentov - informacij javnega značaja, s katerimi razpolagajo organi zavezanci. Res je, da oba zakona urejata različne pravice, vendar pa se v konkretnem primeru ne glede na to vsebinsko prekrivata. Res je tudi to, da gre za različni pravni podlagi in za urejanje dveh različnih pravic, kot navaja tožena stranka, vendar pa se s tem še vedno ne izognemu dejstvu, da v konkretnem primeru oba predpisa določata isto vsebino, to je, kot je bilo zgoraj rečeno, ali sme podatke iz pravdnega spisa dobiti vsakdo, ali le določen krog ljudi, le tisti, ki jim to pravico daje ZPP. Oba predpisa ponujata drugačno rešitev istega odprtega vprašanja. Pri tem, kateremu predpisu je potrebno dati prednost, je sodišče presodilo, da je treba specialnejšemu procesnemu zakonu dati prednost, saj se v nasprotnem primeru izniči vsa procesna zakonodaja. Sicer pa je tudi že Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. I Up 731/2005-5 zavzelo stališče, da je treba v vsakem primeru zahtevane informacije ugotoviti tudi, ali iz določb posameznega zakona, ki ureja določeno področje izvrševanja javnih nalog, ne izhaja prepoved posredovanja določenih podatkov. Tako prepoved je organ dolžan upoštevati ne glede na to, ali je izrecno določena, ali pa izhaja posredno iz posameznih določb področnega zakona. Če to stališče prenesemo na konkreten primer, ugotovimo, da iz 150. člena ZPP posredno izhaja prepoved dajanja informacij iz pravdnega spisa komurkoli, s tem, ko je določeno, da se sme dovoliti pregled in prepis le strankam in tistemu, ki ima upravičeno korist.

Nadalje ostaja v tem upravnem sporu med strankama odprto tudi vprašanje, ali reševanje zahtevkov po pridobitvi nepravnomočnih sodnih odločb izven okvira obstoječe procesne zakonodaje lahko škoduje izvedbi postopka. Pri tem se sodišče strinja z navedbo tožene stranke v izpodbijani odločbi, da zgolj hipotetično zatrjevanje nastanka škode brez konkretne izvedbe škodnega testa za izkazano zatrjevanje izjeme iz 8. točke 1. odstavka 6. člena ZDIJZ ne zadostuje. Vendar pa ta ugotovitev po oceni sodišča pomeni zgolj to, da mora biti odločba prvostopenjskega organa v tem smislu ustrezno obrazložena. V kolikor obrazložitev tega ne vsebuje, je ni mogoče preizkusiti. Vsekakor pa je treba dati prvostopenjskemu organu, torej v konkretnem primeru sodišču, popolno avtonomijo, da samo oceni, ali bi razkritje podatkov škodovalo izvedbi postopka ali ne in v vsebino te odločitve tožena stranka ne sme posegati, saj bi to pomenilo poseg v neodvisnost sodne veje oblasti. Le sodišče samo ima pravico, da oceni, kdaj razkritje nekega podatka lahko škoduje postopku in kdaj ne. Vendar pa ima tožena stranka kot drugostopenjski organ v upravnem postopku po drugi strani pravico, da oceni, ali je bila taka odločitev v prvostopenjski odločbi ustrezno obrazložena. V tem smislu sodišče ne odreka toženi stranki pravice, da prvostopenjsko odločbo odpravi, če ni v tem smislu ustrezno obrazložena.

Sodišče je odločilo na podlagi 3. točke 1. odstavka 64. člena ZUS-1.

Tožena stranka mora izdati nov upravni akt v 30 dneh od prejema sodbe; pri tem je vezana na pravno mnenje sodišča glede uporabe materialnega prava in na njegova stališča, ki se tičejo postopka (4. odstavek 64. člena ZUS-1).

ZPP člen 150,  150.  ZUP člen 9,  44,  9,  44.  ZDIJZ člen 6/1,  6/1-8,  1,  5,  6,  6/1,  6/1-8,  1,  5,  6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.