sodba in sklep U 1704/2007
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2007-10-10

neverodostojnost - neskladne izjave - azil

Za zavrnitev prošnje za azil zadošča, če prosilec za azil ne izkaže na verodostojen način, da za priznanje azila obstajajo subjektivne okoliščine v obliki strahu pred preganjanjem v izvorni državi.

Tožba se zavrne. Tožnika se oprosti plačila sodnih taks.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila prošnjo tožnika za priznanje azila v Republiki Sloveniji in hkrati odločila, da mora nemudoma po pravnomočnosti odločbe zapustiti državo. Tožena stranka je odločila v ponovljenem postopku in v svoji obrazložitvi navaja, da je tožnik v svoji vlogi dne 20. 5. 2004 navedel, da je zapustil matično državo, ker je v času vojne njegov oče sodeloval s Srbi kot vohun in tako je dobil denar za preživetje družine. Po vojni pa so Albanci tožniku povedali, da so ubili njegovega očeta in da bodo tudi njega. Povedal je tudi, da so mu grozili drugi prebivalci v A., ne pa sosedje, Albanci so takoj po vojni zažgali njihovo hišo. Mati je z mlajšim bratom po vojni pobegnila neznano kam in je živel na cesti. Dedek in babica sta odklonila skrbeti za njega, ker zanj ne skrbi več mati. Tožnik je bil 19. 7. 2004 zaslišan in je povedal, da je končal osnovno šolo, vpis v srednjo šolo pa so mu Albanci preprečili. Prav tako je povedal, da imel potni list, ki so mu ga uničili pred odhodom iz matične države Albanci. Razlog, zakaj je zapustil matično državo je tudi ta, da je živel na cesti in je tako zapustil državo zaradi varnostnih razlogov kot tudi zaradi ekonomskih.

Tožena stranka je v skladu z napotilom upravnega in vrhovnega sodišča tožnika ponovno zaslišala dne 12. 4. 2007, predočila mu je neskladja, ki izhajajo iz njegovih izjav v vlogi za azil dne 20. 5. 2004 ter na prvem zaslišanju z dne 19. 7. 2004 ter mu predočila tudi vsa v postopku uporabljena poročila mednarodnih organizacij in mu dala možnost, da se o njih izjavi. Ocenila je, da je tožnik podal nasprotujoče si izjave o tem, kakšni so njegovi pravi rojstni podatki, kdaj ga je zapustila mama oziroma kdaj je začel živeti sam na cesti, kako se je preživljal pred odhodom iz matične države, na kakšen način je pridobil potni list, dvomi pa tudi glede romske narodnosti tožnika. Tožnik je najprej navedel, da je pred odhodom iz matične države delal kot avtomehanik "na črno". Kasneje pa je tako v vlogi kot tudi na prvem zaslišanju navedel, da je štiri leta, preden je zapustil matično državo, živel sam, "na cesti", bil je brez vseh dohodkov in je prosjačil za hrano. Na zaslišanju dne 12. 4. 2007 pa je izjavil, da je dvakrat do trikrat na mesec delal pri nekem avtomehaniku za hrano, denarja pa ni prejemal. Čistil je in po potrebi pospravljal. V vlogi in na prvem zaslišanju je tožnik navedel, da je njegova mati zapustila Kosovo tik po vojni in je do odhoda iz matične države živel sam. Obenem je povedal, da je leta 2001 v A. končal osnovno šolo. Po teh navedbah je bil torej eno leto brezdomec in je hkrati hodil v šolo. Tožnik je na zaslišanju pojasnil, da je o tem, da je brez doma in da živi na cesti omenil dvema ali trem albanskim učiteljem, vendar mu niso mogli pomagati, meni, da niso bili zainteresirani. Glede potnega lista, ki naj bi mu ga leta 2004 uničili neki Albanci, je na zaslišanju 12. 4. 2007 pojasnil, da je to bil UNMIK potni list, ki ga je kupil za 500 ali 400 evrov. Nekaj denarja so mu dali prijatelji, nekaj pa si ga je sposodil. Na zaslišanju je pojasnil, da ni nikoli trdil, da mu je bil potni list izdan, ampak samo, da je bil izdan leta 2003. Sam ga je le kupil, vendar ne ve od koga.

Tožena stranka v nadaljevanju povzema potek dogodka in citira določbe Zakona o azilu (ZAzil; Uradni list RS, št. 51/06 - uradno prečiščeno besedilo), na katere je oprla svojo odločitev. Tožena stranka dvomi, kakšni so tožnikovi pravi rojstni podatki, po lastnih navedbah naj bi bil rojen 3. 7. 1988, osnovno šolo pa naj bi končal leta 2001. Ob splošno znanih dejstvih, da je osnovno šolanje v tistem času na področju cele bivše SFRJ trajalo osem let, šolsko leto pa se je vsako leto začelo septembra in zaključilo junija, naj bi tožnik začel šolanje leta 1993, ko je komaj napolnil pet let, in ga je končal z dvanajstimi leti, kar pa je ob upoštevanju zatrjevanih slabih ekonomskih razmer neverjetno in neprepričljivo. Navedbe tožnika o njegovih rojstnih podatkih so v popolnem neskladju z navedbami o času obiskovanja osnovne šole. Tožena stranka zato sklepa, če je prosilec rojen leta 3. 7. 1988, ni mogoče verjeti, da je osnovno šolo končal leta 2001 in obratno, če je osnovno šolo končal leta 2001, ne držijo podatki o njegovem rojstnem datumu. Nasprotujoče so tudi njegove izjave, kdaj ga je zapustila mama oziroma kdaj je začel živeti sam, "na cesti". Na začetku je navedel, da je njegova mama Kosovo zapustila leta 1999, takoj po vojni, skupaj z njegovim mlajšim bratom. Od takrat pa vse do odhoda iz Kosova je živel sam, "na cesti". Glede na to, da je pri podaji prošnje za azil v rubriki 13 navedel, da je Kosovo zapustil približno en mesec pred podajo vloge za azil, naj bi torej pred odhodom iz matične države sam, "na cesti" 5 let. Nasprotno od tega pa je kasneje na prvem zaslišanju dne 19. 7. 2004 trdil, da je sam, "na cesti" živel zadnja štiri leta pred odhodom iz matične države. Po mnenju tožene stranke iz teh izjav tožnika ni razvidno, ali naj bi ga mati zapustila leta 1999 ali leta 2000. Nasprotujoče pa so tudi izjave, kako se je preživljal pred odhodom iz matične države, saj je v prošnji za azil v rubriki 19 f navedel, da se je pred odhodom iz matične države občasno preživljal "na črno" kot avtomehanik, kasneje v prošnji za azil te zaposlitve ni več omenjal, prav tako tega ni omenil na prvem zaslišanju, ko je bil vprašan o tem, kako se je preživljal. Šele, ko je bil z navedenim soočen na drugem zaslišanju je pojasnil, da je občasno delal pri nekem avtomehaniku, in sicer za hrano. Neprepričljive so tudi njegove izjave, na kakšen način je pridobil potni list. Na prvem zaslišanju je namreč povedal, da je imel v matični državi potni list, ki je bil izdan leta 2003 in so mu ga aprila 2004 uničili Albanci. Pri tem sicer res ni izrecno izpostavil, da je bil potni list izdan njemu osebno, vendar v nobeni tožbi zoper do sedaj izdani odločbi, v katerih je tožena stranka njegove izjave v potnem listu interpretirala v smislu, kot da je bil potni list izdan njemu osebno, navedeni ugotovitvi ni v ničemer oporekal. Na drugem zaslišanju, ko je bil soočen z navedenimi dejstvi, pa je izjavil, da ni nikoli v azilnem postopku izjavil, da mu je bil potni list izdan, temveč, da je bil to UNMIK-ov potni list, ki ga je za 400 ali 500 evrov kupil od neznanca. Na podlagi navedenega tožena stranka ugotavlja, da so navedbe o tem na kakšen način je pridobil potni list docela neprepričljive. Meni, da je to vprašanje ključnega pomena za vrednotenje njegove celotne zgodbe o razlogih, zaradi katerih naj bi zapustil matično državo. Na podlagi poizvedb in informacij, ki jih je preko informacijsko-dokumentacijskega centra s pomočjo g. A.A., poveljnika Slovenskega kontigenta UNMIK na Kosovu pridobila tožena stranka izhaja, da lahko za potni list zaprosi vsak prebivalec Kosova, in sicer na upravnih enota v več občinah. Mladoletniki, ki želijo pridobiti potni list, velja enako pravilo kot v Sloveniji, in sicer, da vloži vlogo za pridobitev potnega lista njegov starš oziroma zakoniti zastopnik, ki potni list za mladoletnika tudi prevzame. Za pridobitev potnega lista, ki se vloži na predpisanem obrazcu, pa mora zakoniti zastopnik mladoletnika poleg mnogih drugih podatkov navesti tudi naslov stalnega prebivališča mladoletnika. Na črnem trgu je bilo na Kosovu mogoče kupiti potni list takratne SČG. Tožena stranka sklepa, da je tožnik na drugem zaslišanju navedel, da je potni list kupil od neznanca, z namenom, da s tem na nek način potrdi svojo zgodbo o brezdomstvu. Če bi bil tožnik resnično brezdomec že od leta 1999 ali 2000, po uradni poti ne bi bil mogel tri ali štiri leta po tem pridobiti potnega lista, če pa bi bile točne njegove navedbe o tem, da je potni list kupil od neznanca, bi jih tožnik po mnenju tožene stranke nedvomno navedel že prej v postopku. Dodaten dvom toženi stranki vzbujajo tožnikove navedbe, da je potni list kupil za 400 ali 500 evrov, saj denarja ni imel dovolj niti za hrano. Zato ne more verjeti, da je tožnik porabil tako veliko vsoto denarja za potni list, ki mu v danem trenutku ni v ničemer izboljšal njegovega položaja, saj bi s sposojenim denarjem nedvomno raje zagotovil hrano ali neko osnovno nastanitev. Tožena stranka na podlagi navedb tožnika dvomi tudi v njegovo romsko narodnost, predvsem ob dejstvu, da je na zaslišanju izjavil, da je po narodnosti Rom, njegov materin jezik albanski, da pa govori tudi malo nemško. Obenem pa je izjavil, da na Kosovu živita stara starša, ki po tem, ko ga je zapustila mati, nista hotela skrbeti zanj. Na drugem zaslišanju pa je pojasnil, da sta se njegova mama in oče med seboj pogovarjala romsko, z njim pa striktno albansko. Glede na dejstvo, da Romi živijo skupaj v širših družinah, se toženi stranki ne zdi verjetno, da mu dedek in babica ne bi dovolila živeti pri njiju, po tem, ko naj bi ga zapustila mati. Tožena stranka tudi dvomi, da tožnik, kot pripadnik tradicionalne romske skupnosti, ne govori romskega jezika, sploh ob dejstvu, da sta v romskem jeziku komunicirala oba starša. Tožena stranka ugotavlja, da je tožnik s svojimi kontradiktornimi izjavami vnesel dvom tudi v resničnost vseh ostalih svojih navedb in trditev, zato njegove zgodbe ne more sprejeti za verodostojno. Ob primerjavi tožnikovih izjav, podanih v vlogi za azil, na prvem in drugem zaslišanju, je tožena stranka ugotovila, da se prosilec zapleta v neresnice glede pomembnih dejstev, ki naj bi bila vzrok za zapustitev matične države. Po mnenju tožene stranke tožnik ni podal verodostojnih in prepričljivih pojasnil, ki bi njegove kontradiktornosti pojasnila do te mere, da bi lahko njegovo zgodbo sprejela za resnično, odgovori, ki jih je na predočene kontradiktornosti podal prosilec so po oceni tožene stranke lažne in namerno zavajajoče, poleg tega pa pomenijo tudi spremenjeno dejansko stanje. Tožena stranka zato dvomi, da je bil v času podaje vloge in prvega zaslišanja mladoleten, da je pred odhodom iz Kosova živel let sam, na cesti, brez skrbnikov, ter da je romske narodnosti. Zaradi tega tudi ne verjame tožnikovim navedbam, da je bil v matični državi preganjan do te mere, da jo je bil prisiljen zaradi preganjanja zapustiti. Če bi se to res zgodilo, bi se tožnik nedvomno natančno spomnil vseh ključnih podrobnosti v zvezi s preganjanjem in s preteklim dogajanjem v matični državi, sam bi lahko prepričljivo opisal tudi druge podrobnosti v zvezi s svojim življenjem. Tako pa je dejstva, ki so pomembna za vrednotenje ostale zgodbe tožnika, v bistvenih elementih opisana povsem različno, o določenih pomembnih dejstvih pa je tri leta molčal. Tožena stranka se v nadaljevanju sklicuje tudi na Priročnik UNHCR o postopkih in kriterijih za določitev statusa begunca, kjer je v točki 204 navedeno, da morajo biti prosilčeve izjave razumljive in verodostojne in ne smejo biti v nasprotju s splošno znanimi dejstvi. Tožena stranka je svojo odločitev oprla tudi na Direktivo sveta Evropske unije o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebujejo mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (Direktiva EU; Uradni list EU, št. L 304/12/2004 z dne 30. 9. 2004), kjer je v 5. točki 4. odstavka alinee e določeno, da ima prosilec dolžnost, da poda dokaze, ki govorijo v prid njegove zahteve po priznanju mednarodne zaščite, če pa listinskih ali drugih dokazov za svoje trditve nima, pa morajo biti izpolnjeni nekateri drugi pogoji - med njimi mora biti nesporno dokazana splošna verodostojnost tožnika. Glede na vse navedeno tožena stranka ugotavlja, da tožnik v postopku ni izkazal zadovoljive stopnje kredibilnosti, zato se pristojni organ v tem konkretnem primeru tudi ne more poslužiti inštituta "dvoma v korist stranki". Glede na navedeno tožena stranka ugotavlja, da tožnik ne izpolnjuje pogojev, določenih v 2. odstavku 1. člena ZAzil, torej pogojev za priznanje azila, določenih v Ženevski konvenciji.

Tožena stranka je sledila tudi napotilu upravnega in vrhovnega sodišča in v ponovljenem postopku pridobila in preučila poročila: Srbija - Poročilo ameriškega zunanjega ministrstva o državi, človekove pravice 2006, 6. marec 2007, Poročilo angleškega notranjega ministrstva, Direktorata za imigracijo, o Republiki Srbiji (vključno s Kosovom), 12. februar 2007, UNHCR - Stališče o kategorijah ljudi, ki na Kosovu še potrebujejo mednarodno zaščito, junij 2006, Poročilo organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi (OSCE) o stanju v Občini Đakovica, november 2005 in Poročilo OSCE - misija na Kosovu pomaga pri večji integraciji manjšin na Kosovu, 19. 10. 2006 (članek spletne strani OSCE). Na podlagi navedenih poročil tožena stranka ugotavlja, da so navedbe prosilca v neskladju tudi s podatki iz navedenih poročil. Iz poročil izhaja, da je Republika Srbija, katere del je pokrajina Kosovo, sprejela in ratificirala številne pogodbe s področja človekovih pravic, ki jih v svoji obrazložitvi tudi navaja, navaja tudi mednarodne organizacije, ki v državi delujejo. Ugotavlja, da sta v pokrajini dve glavni politični stranki LDK (Demokratična liga Kosova) in PDK (Demokratična stranka Kosova). Njihovo glavno politično načelo je boj za neodvisnost Kosova. LDK je zmagala na volitvah v Kosovsko skupščino, v skupščini so zastopane tudi narodne manjšine, največ sedežev ima srbska koalicija, zastopani pa so tudi Romi, Aškali, Bošnjaki, Gorani in Turki. UNMIK-ovi predpisi zagotavljajo svobodo gibanja za vse prebivalce Kosova, tudi za pripadnike manjšin. Med letom 2006 so UNMIK, KFOR in začasna kosovska vlada zagotavljali zadostni nivo zaščite za pripadnike manjšin. Te organizacije v letu 2006 tudi poročajo o zmanjšanju nivoja diskriminacije Kosovskih Srbov, Romov, Aškalov in Egipčanov na področju zaposlovanja, sociale, uporabe maternega jezika, pravice do vračanja in drugih osnovnih pravic, v primerjavi z letom 2005. Nemiri na območju Kosovske Mitrovice so se po 19. 3. 2004 umirili, enotam KFOR je uspelo vzpostaviti red. Mednarodna skupnost na Kosovu vzdržuje mir z okrepljenimi silami, na Kosovo prihaja človekoljubna pomoč. Na podlagi poročil ugotavlja, da so se v Đakovici odvijali nemiri, vendar v omenjenih incidentih pripadnikov Romov, Egipčanov in Aškalov (RAE) niso bili prizadeti. UNMIK in začasna kosovska vlada (PISG) na splošno spoštujeta človekove pravice prebivalcev Kosova. Policija na Kosovu je sestavljena iz mednarodne UNMIK policije in KPS - Kosovskih policijskih enot. Vse lokalne policijske postaje, z izjemo Mitrovice, so sedaj pod nadzorom kosovskih policijskih enot, za obravnavo vojnih zločinov in zaščito prič je še naprej odgovoren in pristojen UNMIK. Na podlagi Poročila ameriškega zunanjega ministrstva o Srbiji/Kosovo z dne 6. 3. 2006 tožena stranka ugotavlja, da je v letih po vojni na Kosovu prihajalo do primerov, ko so starši zapustili svoje otroke, vendar je država lepo poskrbela za njih. Otroke so dali v posvojitev, nastanitev v rejniške družine in jih skupaj z nevladnimi organizacijami nameščali v skupinske domove, kjer so za njih skrbeli skrbniki ali pa so jih namestili v SOS Kinderdorf Center v Prištino. Ta center je začel delovati že leta 1999, s programom za begunce, ki so se iz Albanije vračali na Kosovo. Zato tožena stranka ne verjame navedbam tožnika, da je živel "sam na ulici", saj bi tudi v primeru, če bi ga zapustili stari starši bilo zanj ustrezno poskrbljeno. Na podlagi zbranih poročil tožena stranka tudi ugotavlja, da je bilo po vojni veliko nasilja nad Srbi, Romi in drugimi pripadniki narodnostnih manjšin, ki so veljali za sodelavce Srbov. Storilci so bili večinoma Albanci, število nasilnih dejanj se je v zadnjih treh letih znatno znižalo. UNMIK meni, da se nenehno zmanjšuje število kaznivih dejanj, katerih vzrok je narodnostna pripadnost. Ljudem, obtoženim sodelovanje s srbskim režimom in njihovim sorodnikom, je na voljo dovolj zaščite. UNMIK, KPS in KFOR zagotavljajo zaščito in zagotavljajo, da je na voljo dovolj pravnih sredstev, za odkrivanje in preganjanje in kaznovanje morebitnih kaznivih dejanj s tega področja. Zato ta kategorija ljudi ne spada več med skupine, za katere UNHCR meni, da še potrebujejo zaščito na Kosovu. Iz poročil tudi izhaja, da je potrebno upoštevati tudi časovno oddaljenost dogodkov, večina nasilja, ki je še prisotnega, pa nima nobene povezave s tem, ali je kdo med vojno veljal za sodelavca Srbov ali ne, ampak ima izvore drugje - kriminal, družinsko nasilje ipd. Poleg tega pa je po mnenju Ministrstva za notranje zadeve treba vsak primer presojati posamično in ne na splošno. V obravnavanem primeru je bil tožnik med vojno simpatizer OVK, vzklikal je njihova gesla in pozdravljal vsako njihovo zmago. Sam ni na noben način pomagal Srbom, bil je simpatizer albanskih vojakov OVK, ki so se borili proti Srbom, zato njegove navedbe o tem, da so po vojni pripadniki OVK tako njega kot tudi vse Rome imeli za sodelavce Srbov, niso verjetne in niso prepričljive. Pojasnil je sicer, da je med vojno Srbom pomagal njegov oče, ki naj bi ga zaradi tega tudi ubili, vendar kot iz poročil izhaja, je ljudem, obtoženim sodelovanja s srbskim režimom in tudi njihovim sorodnim, na voljo dovolj zaščite, ki jo zagotavljajo UNMIK, KPS in KFOR. Tudi, če bi bile tožnikove izjave o tem verodostojne je na podlagi poročil mogoče sklepati, da bi mu bila s strani države in drugih varnostnih organizacij, ki so prisotne na Kosovu, nudena ustrezna zaščita. Tožnik je na prvem zaslišanju pojasnil, da je dogodek iz leta 2001, ko ga je napadlo 10 zamaskiranih oseb in mu grozilo, da bodo z njim naredili isto, kot so z njegovim očetom, prijavil policiji, ki pa so mu povedali, da mu ne morejo pomagati, saj teh ljudi ni poznal in jih ni mogel identificirati, ker so bili zamaskirani neznanci. Zato ne more očitati, da mu policija v matični državi ni nudila ustrezne zaščite, saj je prijavil samo en dogodek, ki naj bi se mu zgodil v mnogih letih, čeprav naj bi bil po njegovih besedah preganjan in nadlegovan skoraj vsakodnevno. Iz poročil tudi izhaja, da je za pripadnike RAE na voljo dovolj zaščite, UNMIK in KPS tudi zagotavljata, da so na voljo vsi mehanizmi, da so morebitna kazniva dejanja zoper pripadnike RAE odkrita, preganjana in sankcionirana. Iz poročil nadalje izhaja, da kosovski Albanci načeloma ne ločijo razlik med Romi, Aškali in Egipčani, vendar se pripadniki RAE, ki govorijo albansko lahko razselijo kamorkoli na Kosovu, ker njihovo etnično poreklo ni znano. Zato je jezik odločujoč faktor, pripadniki RAE, ki govorijo le romsko in srbsko pogosteje naletijo na težave, kot pa tisti, ki govorijo tudi albansko. Poročilo angleškega notranjega ministrstva, Direktorata za imigracijo, o Republiki Srbiji vključno s Kosovom z dne 12. 2. 2007 kot posebno možnost za pripadnike RAE omenja možnost notranje razselitve. Romi, ki se zaradi česarkoli bojijo za svojo varnost imajo možnost naselitve v romske enklave, nekateri kosovski Romi že živijo v njih ali v kampih in nobenih dokazov ni, da bi razmere v teh kampih predstavljale kršitev 3. člena EKČP. Ugotovljeno je, da je skupnost RAE v Občini A. izredno močna, pripadniki skupnosti RAE se ne soočajo s problemi glede varnosti. Etnični Romi kot materin jezik govorijo romsko, večina pa jih zna tudi srbsko in nekaj manj albansko. Glede na to, da je tožnik kot materin jezik navedel albanski, hkrati pa povedal, da sam ne govori romskega jezika ter da sta se starša med seboj pogovarjala romsko, z njim pa albansko, tožena stranka v njegovo navedbo glede na pridobljena poročila dvomi. Tožena stranka je pribavila in vpogledala tudi v poročilo UK Home Office in kot poseben primer izpostavila občino A., iz katere prihaja tudi tožnik. Iz poročila izhaja, da se pripadniki RAE pri vračanju v občino A. ne soočajo s kakršnimikoli varnostnimi ali drugimi problemi. Poročilo pravi, da prosilci, ki zatrjujejo, da so na Kosovu preganjani zaradi svoje manjšinske narodnosti po mnenju britanskega notranjega ministrstva niso upravičeni do podelitve azila ali druge oblike humanitarne zaščite. Prošnje prosilcev, pripadnikov RAE, ki govorijo albansko in ki jih po zunanjem videzu ni mogoče ločiti od etničnih Albancev, se celo lahko obravnavajo kot očitno neutemeljene. Na podlagi Poročila Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi (OSCE) o stanju v občini A. iz novembra 2005 izhaja, da se pripadniki RAE v vedno večjem številu vračajo v občino, ki za njih obnavlja hiše ter si prizadeva za njihovo zaposlovanje in izobraževanje. Zatrjevani strah tožnika pred vrnitvijo na Kosovo je ob tem še toliko bolj neutemeljen, sploh ob upoštevanju dejstva, da je občina A. v poročilih navedena kot primer "dobre prakse" v zvezi z vračanjem pripadnikov manjšin, ki se pri vračanju na ozemlje te občine ne soočajo z varnostnimi ali kakršnimikoli drugimi problemi. Iz Poročila UNHCR, iz junija 2006 izhaja, da se je od izdaje predhodnega tovrstnega poročila (marec 2005) splošna varnostna situacija na Kosovu izboljšala. Povečalo se je število pripadnikov manjšin, ki delajo v institucijah začasne kosovske vlade in v enotah kosovskega zaščitnega korpusa. Prav tako je na Kosovu več svobode gibanja. Narejenih je bilo tudi nekaj pomembnih korakov za zagotavljanje zaščite t.i. pravic do osebne lastnine, ustanovljena je bila posebna vladna komisija za nadziranje dostopa manjšin do javnih služb. Iz navedenega poročila izhaja upadanje kriminala, ki bi bil etnično motiviran. UNHCR pa ostaja zaskrbljena zaradi Kosovskih Srbov, Romov in Albancev na območjih, kjer so v manjšini in meni, da bi morali še naprej veljati za ogrožene skupine in v državah azila uživati mednarodno zaščito. Vendar tožena stranka meni, da je glede varnosti in varstva človekovih pravic Romov na Kosovu potrebno v azilnem postopku obravnavati vsak primer posebej in ga tudi utemeljevati na individualni ravni in ne zgolj glede na vsesplošne razmere, ki naj bi po mnenju UNHCR veljala za Rome na Kosovu. Navedeno poročilo UNHCR je upoštevano tudi v poročilu angleškega notranjega ministrstva z dne 12. 2. 2007 kjer je napisano, da so Romi, Aškali in Egipčani na Kosovu ustrezno zaščiteni. To zaščito jim zagotavljajo pripadniki UNMIK, KPS in KFOR. Dejstvo, da tožnik tožene stranke ni prepričal, da je kot Rom preganjan na Kosovu in dejstvo, da govori albanski jezik, je vsekakor olajševalna okoliščina pri vključevanju v albansko skupnost. Poročilo UNHCR tudi navaja, da bi osebe, ki so bile po letu 1990 obtožene sodelovanja s Srbi, še vedno utegnile potrebovati zaščito. Tožena stranka pri tem pripominja, da je tožnik, ki se je v postopku izkazal za izrazito nekredibilnega, navedel, da je bil sam osebno med vojno simpatizer OVK, zato ni mogoče verjeti, da bi bil kot družinski član sodelavcev Srbov preganjan ob vrnitvi v matično državo. Tudi v primeru, da bi ga zaradi aktivnega delovanja njegovega očeta s Srbi resnično obdolžili, pa bi glede na pridobljena poročila imel na voljo dovolj ustrezne zaščite.

Tožnik se je o navedenih poročilih izjavil in navedel, da misli, da ne držijo navedbe, da je položaj Romov v A. dober, da tam otroci lahko hodijo v šolo in da je bilo Romom zgrajeno več kot 20 hiš. To mu je povedal nek Rom iz A., katerega imena ne pozna, ki je pred štirinajstimi dnevi zaprosil za azil v Sloveniji in v Azilnem domu ostal samo 2 dni. Povedal mu je, da položaj Romov v A. ni sedaj nič boljši kot pa takrat, ko jo je tožnik zapustil. Povedal je tudi, da ni res, da so bile zgrajene hiše za Rome, ampak so zgolj pobrali denar zanje. Pooblaščenec odvetnik A.A. je podal poročilo k delu poročila angleškega notranjega ministrstva z dne 12. 2. 2007 glede dela, da je jezik odločujoč faktor in kdor govori albansko, se neznancem brez težav predstavi za Albanca in ni verjetnosti, da bi ga lahko prepoznali kot Roma. Menil je, da avtorji pri pisanju tega poročila niso imeli v mislih Konvencije OZN o beguncih in tudi ne 3. člena EKČP, saj naj bi zatrjevali, da mora Rom svoje etnično poreklo zatajiti in se izdajati za Albanca, da bi na Kosovu lahko preživel.

Tožena stranka navedbe tožnika glede pridobljenih poročil ocenjuje kot splošne in pavšalne, saj jih tožnik ni z ničemer utemeljil ali konkretiziral, poleg tega pa se v ničemer ne nanašajo nanj osebno. Zato tožena stranka njegovih izjav ne more sprejeti in podaja večjo težo podatkom iz mednarodnih poročil, ki so po njenem mnenju vir, ki je vreden zaupanja. Na podlagi navedenega tožena stranka ocenjuje, da subjektivni strah tožnika, v kolikor bi tožena stranka njegove izjave vzela za verodostojne, pred vrnitvijo v matično državo ni v zadostni meri objektivno konkretiziran in zato ni utemeljen. V njegovem primeru ne obstaja utemeljen razlog za prepričanje, da bi bil ob vrnitvi v matično državo soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, prav tako pa glede na obrazložitev v odločbi in splošno znano dejstvo, da se je vojna na Kosovu končala že pred več kot šestimi leti, ni mogoče verjeti, da bi bil v izvorni državi deležen resnih in individualnih groženj za življenje ali osebnost zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada. Glede na navedeno je tožena stranka prošnjo tožnika na podlagi 2. in 3. odstavka 1. člena ZAzil zavrnila in na podlagi 3. točke 34. člena ZAzil odločila, da mora nemudoma po pravnomočnosti odločbe zapustiti državo.

Tožnik v tožbi, vloženi po odvetniku mag. A.A. navaja, da je tožena stranka s svojo odločitvijo kršila določbe materialnega prava s tem, da je napačno uporabila oz. ni uporabila določila 2. in 3. odstavka 1. člena ZAzil, določila 2. alinee 1. odstavka 34. člena v zvezi s 1. alineo 1. odstavka 35. člena ZAzil ter kršila določbe 3. člena, 15. a, 23. in 24. člena ZAzil v zvezi s 7., 8., 9. in 10. členom ter 145., 146., 164., 189. in 214. členom Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), kršila je določbe postopka 2. točke 1. odstavka in 3. odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1; Uradni list RS, št. 105/06) v zvezi s 14. točko 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ker v odločbi ni utemeljitve glede zavrnitve posameznih dokazov, pa je kršila tudi določbo 22. člena Ustave RS. Dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno, neutemeljeno pa je tudi sklicevanje tožene stranke na sodbi Vrhovnega sodišča RS, opr. št. I Up 1552/2005 in št. I Up 731/2006 v zvezi s posebnim ugotovitvenim postopkom v obravnavani zadevi. Tožena stranka se tudi ni opredelila do navedb in dokaznih predlogov tožeče stranke in do vseh njenih izjav, zaradi nepravilne uporabe določbe 145. člena ZUP pa niso bila ugotovljena vsa odločilna dejstva, zato je odločba izdana preuranjeno. Tožena stranka je ravnala tudi v nasprotju z napotki sodišča v sodbi št. ... in št. ..., s tem pa je kršila določbe 27. člena v zvezi s 3., 4. in 5. odstavkom 64. člena ZUS-1 v zvezi z 2. členom Zakona o sodiščih. Izpodbijana odločba v obrazložitvi tudi nima vsebine, kot jo določa 1. odstavek 214. člena ZUP. Tožnik ugotavlja, da je tožena stranka že tretjič njegovo prošnjo kot očitno neutemeljeno zavrnila. Meni, da je zmotno očitanje neverodostojnosti glede navedbe, da je živel "na cesti", da je spal po parkih, prosjačil za hrano in obleko pri ljudeh, saj pri tem ni upoštevala, da je izjavil, da je dejansko bil po požaru njihove hiše brezdomec, vendar pa je na tej hiši ostalo del strehe, kjer se je tožnik v pogoreli hiši zadrževal. To pa ne more pomeniti, da ni bil zaradi namernega požiga hiše brezdomec in se je v hiši tudi skrival. Nepravilno je tudi sklepanje tožene stranke, da naj bi bil neverodostojen zato, ker meni, da je bil tožnikov potni list izdan legalno in da ga ni pridobil na ilegalen način. Nepravilno je sklepanje, da tožnik ne bi mogel živeti na cesti in kot brezdomec in hkrati posedovati potni list. Tožena stranka tudi ni sledila napotkom sodišča iz sodbe št. ... kjer je navedeno, da je po potrebi treba ugotoviti in preveriti njegove navedbe s pomočjo izvedenca psihiatra za mladoletnike in odločiti, ali obstajajo razlogi za priznanje azila po 2. in 3. odstavku 3. člena ZAzil. Tožena stranka bi zato morala pri ugotavljanju razlogov za priznanje subsidiarne zaščite v celoti preveriti in pridobiti vsa aktualna poročila o stanju v tožnikovi izvorni državi za mladoletne Rome brez spremstva. Tožena stranka pa je v ponovljenem postopku odločala brez sodelovanja tožnika, njegovega skrbnika za poseben primer, njegovega pooblaščenca in brez sodelovanja psihiatra za mladoletnike in izvedla postopek, s tem pa kršila pravice, ki mu gredo v skladu s 3. odstavkom 9. člena ZUP. Upravno in Vrhovno sodišče RS sta tudi v prejšnjih sodbah toženo stranko opozorili, da noben zakon ne določa, da v azilnem postopku tožnika ni treba seznaniti s poročili o stanju, ki jih je pridobila in na podlagi katerih o njegovi prošnji tudi odločila. Tožena stranka tako tudi v ponovljenem postopku ni upoštevala mnenja Visokega komisariata OZN za begunce iz marca 2005, še posebej pa ponovno ni upoštevala načela Dobre prakse pri izvajanju programa za otroke brez spremstva v Evropi, kjer je med drugim v točki 13.6. določeno, da se otrok brez spremstva vrne v izvorno državo le, če je vrnitev v njegovo korist. Odločala je brez strokovnjaka pedopsihiatra in brez sodelovanja psihologa za mladoletnike. Res je sicer sedaj tožnik že polnoleten, vendar je ves postopek potekal v času njegove mladoletnosti, ko je bil star šele 16 let in tudi sedaj gre za mlajšega polnoletnika. Tudi v ponovljenem postopku se tožena stranka ni opredelila do zahtevane subsidiarne zaščite glede na to, da je v prošnjah to zaščito ves čas zahteval in je v Sloveniji tudi vključen v proces integracije in šolanja. Tožena stranka je kršila tudi temeljna načela poštenega in zakonitega postopka, določenega v 6. do 10. členu ZUP, ki omogoča in določa enakost orožij, s tem pa je kršila tudi določbo 12. in 14. člena Ustave RS, poleg tega pa tudi 2. člena Ustave RS. Meni, da je v postopku z zadostno mero verjetnosti pridobila način pridobitve potne listine, v postopku ni nikoli izjavil, da je bil potni list izdan njemu, temveč da je bil izdan leta 2003. Vse navedeno izhaja iz zapisnika. Neutemeljena je tudi špekulacija, ki nima prave obrazložitve, da potnega lista ne bi mogel kupiti za 400 ali 500 EUR, saj to ni nič neobičajnega, če si nekdo denar sposodi od prijateljev. Dejstvo je, da Romi na Kosovu niso zaželeni, sam pa je doživel hude pretrese zaradi nasilja in je ob prihodu v Slovenijo imel še dolgo časa psihične težave. Zmoten je tudi dvom o tožnikovi etnični pripadnosti, iz razloga, ker ne uporablja romskega jezika. Takšen zaključek je zmoten in preuranjen, saj tožena stranka tožnika ni vprašala ali zna govoriti romsko in uporabljati romski jezik, temveč le, v katerem jeziku naj bo zaslišan. Zaradi okoliščin in stanja na Kosovu pa je bil prisiljen lastni jezik javno zatirati in uporabljati le albanski jezik. Predlaga, da se vpogleda v listine v spisu in se tožnika zasliši. Skladno z določili ZUP pa bi morala po uradni dolžnosti odločiti o prošnji za subsidiarno zaščito in zavzeti stališče ter svojo odločitev tudi razumljivo obrazložiti. Predlaga, da sodišče na podlagi 65. člena ZUS samo odloči o zadevi in po opravljeni glavni obravnavi odpravi odločbo tožene stranke, tožniku na podlagi 3. odstavka 1. člena ZAzil prizna status begunca s subsidiarno zaščito oziroma podrejeno, odpravi odločbo tožene stranke in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje. Predlaga tudi, da se ga oprosti plačila sodnih taks.

Tožnik v tožbi, vloženi dne 24. 8. 2007 uveljavlja nejasnost argumentacije o tožnikovih navedbah (pomanjkljivo ugotavljanje dejanskega stanja, nejasnost razlogov v odločbi kot procesna kršitev) in nespoštovanje napotkov sodišča. Njegove navedbe odločba analizira na štirih straneh in pol, vendar nelogično in nedosledno. Iz odločbe tožene stranke je razvidno, da je tožniku očitane neskladnosti v izjavah na zaslišanju formulirala drugače kot kasneje v odločbi, iz pregleda vsebine vprašanj pa se jasno vidi, da mu pri tem prve, v odločbi očitane neskladnosti (kakšni so njegovi pravi rojstni podatki), pri zaslišanju ni predočila, prav tako tudi ne očitane neskladnosti glede vprašanja, na kakšen način je pridobil potni list. Glede navedene neskladnosti mu je bilo postavljeno le eno samo vprašanje. Tožena stranka izrecno navede, v katere prosilčeve navedbe dvomi, namreč v navedbe kakšni so njegovi pravi rojstni podatki, kdaj ga je zapustila mama oziroma kdaj je začel živeti sam "na cesti", in glede vprašanja njegove romske narodnosti, ne navede pa dvoma glede vprašanja, kako se je preživljal pred odhodom iz matične države ter na kakšen način je pridobil potni list, čeprav to zadnje vprašanje nato ponovno omeni. Takšna argumentacija tožene stranke pa je nejasna in protislovna, je skrajno nesistematična in s tem onemogoča učinkovito pritožbeno izpodbijanje tako nejasnih kvalifikacij. Nejasno oziroma protislovno je tudi večkratno kvalificiranje istih prosilčevih navedb enkrat zgolj kot takih, v katere tožena stranka samo upravičeno dvomi, drugič pa te navedbe opredeli kot lažno in namerno zavajajoče. Meni, da je neupravičen očitek, da tožnik ni točno povedal, ali je na cesti živel štiri ali pet let, saj je takšno dejstvo otroku, staremu 11 ali 12 let popolnoma nepomembno in zanemarljivo. Tožnik je izrecno izjavil, da je njegova mati z mlajšim bratom odšla po tem, ko je bila hiša uničena, to pa je bilo leta 1999. Ali je od takrat do njegove zapustitve Kosova minilo štiri ali pet pa v obravnavani zadevi niti ni pomembno. Kot nepravilno je izpostavljena tudi domneva neskladja glede dejstva, ali se je občasno preživljal na črno kot avtomehanik oziroma ali je delal občasno pri nekem avtomehaniku za pomožna dela in hrano. Ob podaji prošnje za azil prosilci praviloma svoje izjave podajo le na kratko, v obravnavani zadevi pa v odločbi niti ni pojasnjeno, kaj točno v takšni izjavi toženo stranko sploh moti in kaj naj bi bilo neverodostojno. Jasno je, da tožnik kot mladoletnik brez vsake izobrazbe ni mogel delati kot avtomehanik. Zato je nepravilno sklepanje tožene stranke, da je določena dejstva o svojem življenju pred odhodom iz matične države zamolčal. Kasneje je sicer navedeno, da je zamolčal način pridobitve potnega lista, vendar pa gre za nelogično sklepanje tožene stranke, ki pa naj bi bilo v zadevi ključnega pomena. Tožena stranka navaja samo dvome v prosilčevo pojasnilo, da se je potni list kupil na črno in nepravilno razloguje, da bi imel tožnik lahko le uradno izdan potni list UNMIK. Očitek, da si je izmislil, da je potni list kupil na črno, ter da UNMIK-ovih potnih listov na črno ni mogoče kupiti, na zaslišanju tožniku ni bilo predočeno, da bi to lahko pojasnil. Nepravilne so tudi ugotovitve tožene stranke, da je prosilčev materin jezik romski, saj pojem "materin jezik" ne pomeni nujno jezika matere. V obravnavnem primeru pa je logično, da je tožnikova družina zaradi rasne diskriminacije Romov svoje poreklo skušala prikriti in je tožnika učila samo še albanščine. Tožena stranka tudi ni sledila napotkom sodišča iz sodbe št. ... in ni pridobila pomoči izvedenca psihiatra za mladoletnike. Nezakonito je tudi odločala neposredno na podlagi Direktive EU, saj direktiva ni formalni vir prava in ni neposredno uporabno pravo v državah članicah EU, celo po izteku roka za njihovo implementacijo v domačo zakonodajo, kaj šele pred tem. Kasnejša praksa sodišča Evropskih skupnosti je sicer to stališče ublažila, vendar samo tako, da državljanom in drugim pravnim subjektom dovoljuje sklicevanje na še neimplementirane direktive v domačo zakonodajo, kadar je to njim v prid, nikakor pa ne obratno. Ko bo direktiva EU pri nas prenešena v naš ZAzil, bo tožena stranka kot upravni organ na bodoče zakonske določbe seveda vezana, tudi če bodo neskladne z ustavo in mednarodnimi konvencijami, sodišča pa ne več, saj so dolžna soditi po ustavi in zakonih in v primeru suma v protiustavni zakon zahtevati presojo njegove ustavnosti pred ustavnim sodiščem. Tožena stranka pa tudi v tej odločbi še vedno uporablja Direktive EU le kot razlagalni pripomoček, česar niti ne zna, ampak popolnoma neposredno kot formalni vir prava, kar iz odločbe tudi izhaja. Zgrešeno je tudi sklicevanje na alineo e 4. odstavka 5. točke Direktive EU glede splošne verodostojnosti prosilca. Sklicevanje na navedeno točko direktive, ki naj bi zahtevala nesporno dokazno splošno verodostojnost prosilca pomeni zgrešeno uporabo materialnega prava. Pojma splošne verodostojnosti ne v ZAzil ne v Ženevski konvenciji. Zato je nedopustno stališče, ki ga zavzema tožena stranka, da je z neskladnostmi v izjavah prosilec vnesel dvom tudi v resničnost vseh svojih nadaljnjih navedb in trditev. To stališče je v nasprotju z dolžnostmi tožene stranke iz 33. člena ZAzil in pomeni poseg v človekovo dostojanstvo iz 21. in 34. člena Ustave Republike Slovenije. Tožena stranka je napačno uporabila tudi pojma subjektivni strah, ki ga ZAzil in Ženevska konvencija ne poznata. Gre za napačno uporabo temeljnih pojmov azilnega prava. Pri uporabi teh pojmov je seveda nujno potrebna njihova interpretacija, toda z uporabo v teoriji in judikaturi splošno priznanih interpretacijskih norm. Pojma subjektivni strah niti ZAzil niti Ženevska konvencija ne samo ne opredeljujeta, ampak sploh ne poznata. Interpretiramo lahko nejasen ali nedoločen pojem v predpisu, ne pa pojma, ki ga v predpisu sploh ni. Zato za objektivno utemeljenost strahu Romov na Kosovu je seveda bistven tamkajšnji položaj Romov, o katerem zgovorno pričajo tuja poročila, še zlasti poročilo UNHCR, ne pa to, kako in kolikokrat je bil konkretni prosilec že maltretiran, na kar tožena stranka reducira pojem preganjanja. Tožena stranka je tudi napačno ocenila dejansko stanje s tedenciozno oceno tujih poročilo o položaju Romov na Kosovu. Tožena stranka obširno navaja podatke in ocene iz raznih tujih poročil, ki v pretežnem delu nimajo nikakršne neposredne zveze z obravnavanim vprašanjem, opira se na poročila medvladnih organizacij in samih zainteresiranih vlad, ne opira pa se na poročila nevladnih organizacij, zlasti UNHCR. Poročilo UNHCR tožena stranka le tedenciozno predstavi, iz njega povzame le določene, všečne stavke, vse kritične ugotovitve pa popolnoma izpusti. Navaja celo stališče UNHCR, ki pa prav gotovo ni njegovo, da ljudje, obtoženi sodelovanja s srbskim režimom in njihovi sorodniki, ne spadajo več med skupine, za katere UNHCR meni, da še potrebujejo zaščito na Kosovu. Zavajajoča je tudi navedba, da Matevž Krivic ni imel pripomb zoper predočena poročila. Nesprejeljivo je tudi britansko stališče, da kdor govori albansko, se neznancem brez težav predstavi za Albanca in ni verjetnosti, da bi ga lahko prepoznali kot Roma. Popolnoma neargumentirana pa je tudi zavrnitev subsidiarne zaščite. Zavrniti subsidiarno zaščito iz enakih razlogov kot azil je povsem nestrokovno in neresno.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi in povzema razloge, ki jih je navedla v svoji obrazložitvi.

V 2. odstavku 1. člena ZAzil je določeno, da Republika Slovenija daje zaščito tujcem, ki zaprosijo za zaščito iz razlogov, določenih v Konvenciji o statusu beguncev in v Protokolu o statusu beguncev (Ženevska konvencija; Uradni list RS - MP, št. 9/92). Glede na to določbo je azil oblika mednarodne zaščite, ki jo država prizna tujcu, ki s priznanjem azila pridobi status begunca (po 1. alinei 1. odstavka 2. člena ZAzil je begunec oseba, ki ji je priznana pravica do azila po ZAzil). V 3. odstavku 1. člena ZAzil pa je določeno, da Republika Slovenija daje subsidiarno zaščito tujcem, ki zaprosijo za zaščito v Republiki Sloveniji in ne izpolnjujejo pogojev za pridobitev statusa begunca, če obstaja utemeljen razlog za prepričanje, da bi bil tujec ob vrnitvijo v matično državo oziroma državo nekdanjega stalnega prebivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo. Definicija resne škode je podana v 8. alinei 1. odstavka 2. člena ZAzil, in sicer resna škoda zajema smrtno kazen ali usmrtitev; mučenje ali nehumano ali poniževalno ravnanje ali kazen; resno individualno grožnjo za življenje ali osebnost zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada.

Pravni viri za odločanje o priznanju azila so Konvencija (in Protokol) Združenih narodov o statusu beguncev (Ženevska konvencija), Direktiva Sveta 2004/83/ES z dne 29. 4. 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebujejo mednarodno zaščito in o vsebini te zaščite (Uradni list EU, L. 304/12 z dne 30. 9. 2004) in Zakon o azilu (ZAzil; Uradni list RS, št. 91/06 - UPB in 134/06 - odločba US).

Glede razlogov za pridobitev zaščite Republike Slovenije se 2. odstavek 1. člena ZAzil sklicuje na Ženevsko konvencijo. Ker Ženevska konvencija v členu 1 (a 2) ne opredeljuje natančnih ključnih pogojev, ki jih mora oseba izpolniti, da bi veljala za begunca, je potrebno do dejanske vsebine teh kriterijev priti na podlagi interpretacije. Deveti člen Direktive, ki v 1. odstavku najprej jasno in določno opredeljuje kriterije preganjanja, nato pa v 2. odstavku primeroma navaja možne oblike, ki jih lahko imajo dejanja preganja, po svoji vsebini, v primerjavi s splošno opredelitvijo preganjanja iz člena 1 (a(2)) Ženevske konvencije, zaradi svoje določnosti vsekakor pomeni interpretacijo Ženevske konvencije.

Direktiva kot vir prava Evropske skupnosti načeloma sicer res zavezuje državo članico, na katero je naslovljena, le k dosegi določenega cilja. Vendar pa sodna praksa Sodišča Evropskih skupnosti (SES) priznava direktivam tudi neposreden učinek, v novejšem času pa tudi neposredno uporabnost. To pomeni, da morajo nacionalni organi in sodišča v vertikalnih razmerjih po uradni dolžnosti uporabiti nepopolno preneseno direktivo. Z dnem objave postane direktiva del notranjega prava države članice, s pretekom roka za nacionalno implementacijo pa postanejo tiste njene določbe, ki so tega sposobne, tudi neposredno uporabljive. Interpretacija pojma preganjanja, kot jo podaja 9. člen Direktive, ima torej obliko neposredne uporabljive in zavezujoče pravne norme, zato sta tako tožena stranka kot tudi sodišče nanjo vezana. Sodišče zato ugotavlja, da tožena stranka s tem, ko je neposredno uporabila pojem splošne verodostojnosti iz 4(5). člena Direktive, ni zagrešila očitane kršitve materialnega prava.

V obravnavani zadevi je tožena stranka odločala že dvakrat. Dne 17. 5. 2005 in 21. 3. 2006 je tožbo tožnika zavrnila. Zoper navedeni odločitvi je tožnik sprožil upravna spora. V obeh primerih je sodišče prve stopnje izdalo sodbi, s katerima je ugodilo tožbi tožnika in zadevo vrnilo toženi stranki v ponovno odločanje, in sicer je dne 22. 6. 2005 izdalo sodbo št. ... in dne 5. 5. 2006 sodbo št. .... Tožena stranka je zoper sodbi vložila pritožbi na Vrhovno sodišče RS, ki je dne 27. 7. 2005 izdalo sodbo št. ... in dne 12. 7. 2006 sodbo št. ..., s katerima je pritožbi tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbi sodišča prve stopnje.

V ponovljenem postopku je tožena stranka sledila napotilom prvostopnega in pritožbenega sodišča ter je tožnika ponovno zaslišala, mu predočila vsa v postopku pridobljena poročila, da se je o njih lahko izjavil, predočila pa mu je tudi ugotovljene kontradiktornosti v njegovih izjavah oziroma v njegovi prošnji za priznanje azila v Republiki Sloveniji.

Tožnik je bil že ob sprejemanju prošnje za azil na predpisanem obrazcu in tudi kasneje v postopku opozorjen na svoje pravice in obveznosti v postopku, tudi na to, da mora navesti vsa dejstva in okoliščine, ki utemeljuje njegov strah pred preganjanjem, vsa dejstva in okoliščine, ki nasprotujejo prisilni odstranitvi iz Slovenije ali vrnitvi v določeno državo. Opozorjen je bil tudi, da mora organu predložiti vse razpoložljive dokaze, s katerimi utemeljuje svojo prošnjo oziroma podati verodostojno in prepričljivo obrazložitev vseh razlogov, s katerimi utemeljuje svojo prošnjo, če teh dokazov ni (4. odstavek 29. člena ZAzil); da mora dati vse osebne podatke in podatke o svojih preteklih doživljajih, ki so pomembni za postopek. Kljub navedenemu opozorilu pa je tožnik, tudi po presoji sodišča, glede ključnih dejstev, kako je živel v matični državi in posledično glede ključnih okoliščin, ki naj bi pomenile individualno preganjanje podal nasprotujoče in neprepričljive izjave, ki jih lahko tudi sodišče šteje za neverodostojne. To pomeni, da tožnik ni na verodostojen način izkazal subjektivnega strahu pred preganjanjem v izvorni državi. Tožena stranka je po presoji sodišča v izpodbijani odločbi napravila pravilno in logično oceno navedb tožnika glede zatrjevanj, kako se je preživljal pred odhodom iz matične države, na kakšen način je pridobil potni list, kdaj ga je zapustila mati oziroma kdaj je začel živeti sam, "na cesti" in kakšni so njegovi pravi rojstni podatki. Pravilno je ugotovila, da se izjave tožnika o različnem dogodku v različnih obdobjih med seboj razlikujejo (glede načina, kako se je preživljal pred odhodom iz matične države in kako je pridobil potni list), sodišče pa lahko pritrjuje tudi dvomu tožene stranke glede podatkov, ki jih je dal o datumu rojstva. Sodišče se v celoti sklicuje na obrazložitev tožene stranke v izpodbijani odločbi in jih v tej sodbi ne ponavlja (2. odstavek 71. člena ZUS-1).

Tožbeni ugovor zmotno ugotovljenega dejanskega stanja ni utemeljen, prav tako ne očitek toženi stranki, ko je ocenjevala splošno verodostojnost tožnikovih izjav. Prav tako ni utemeljen očitek toženi stranki, da tožnik ni imel možnosti, da bi zatrjevane kontradiktornosti v izjavah pojasnil. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožena stranka tožnika dne 12. 4. 2007 zaslišala, v skladu z napotilom sodb Upravnega sodišča RS in Vrhovnega sodišča RS, postavljala mu je dodatna vprašanja, da bi ugotovila resnično in dejansko stanje stvari. Ponovno je tožnika zaslišala o tem, kakšen jezik govori in kako se je pogovarjal s starši in poskušala ugotoviti razloge, zakaj ne govori romskega jezika, postavljala mu je vprašanja glede njegovega preživljanja, na kakšen način je delal kot avtomehanik, postavljala mu je vprašanja o tem, kdaj ga je zapustila mati in kako je mogoče, da je eno leto hodil v šolo in bil hkrati brezdomec, prav tako je razčiščevala tudi okoliščine glede pridobitve potnega lista. Tudi po presoji sodišča pa so tudi na podlagi zaslišanja ostale izjave tožnika neskladne in nepovezane ter tudi sodišču vzbujajo dvom v njihovo verodostojnost. Tožena stranka je po presoji sodišča zato pravilno ocenila, da tožnik svoje verodostojnosti ni izkazal, niti da bi bil v matični državi preganjan v smislu ZAzil.

Sodišče je izpodbijano odločbo presodilo tudi z vidika 3. odstavka 1. člena ZAzil. Tožena stranka je sledila napotku sodišča in pridobila aktualna poročila o stanju na Kosovu in v A., to je mesta iz katerega prihaja tožnik, s poročili je tožnika in njegovega pooblaščenca seznanila in jima dala možnost sodelovanja v postopku. Na podlagi pridobljenih poročil, ki so vsa našteta v obrazložitvi izpodbijane odločbe, je tožena stranka tudi po presoji sodišča lahko ocenila, da je objektivna situacija v tožnikovi izvorni državi takšna, da se tožnik vanjo lahko vrne in zato ne izpolnjuje pogojev za podelitev subsidiarne zaščite na podlagi 3. odstavka 1. člena ZAzil. Na podlagi pridobljenih mednarodnih poročil o razmerah na Kosovu je pravilno zaključila, da je Srbija, katere del je UNMIK Kosovo, sprejela in ratificirala številne pogodbe s področja človekovih pravic, ter da so med letom UNMIK, KFOR in začasna kosovska vlada zagotavljali zadosten nivo zaščite za pripadnike manjšin, da se zmanjšuje nivo diskriminacije, med drugim tudi za Rome. Iz poročil tudi izhaja, da je policija na Kosovu sestavljena iz mednarodne UNMIK policije in KPS - kosovskih policijskih enot. Poročilo ameriškega zunanjega ministrstva o Srbiji/Kosovo z dne 6. 3. 2006 pa poroča, da je v letih po vojni na Kosovu prihajalo do primerov, ko so starši zapustili svoje otroke, vendar pa je država poskrbela zanje na ustrezen način. Iz pridobljenih poročil tudi izhaja, da je bilo po vojni veliko nasilja nad Srbi, Romi in drugimi pripadniki narodnostnih manjšin, ki so veljali za sodelavce Srbov, vendar pa UNMIK meni, da se nenehno zmanjšuje število kaznivih dejanj, katerih vzrok je narodna pripadnost. Ljudem, obtoženim sodelovanja s srbskim režimom in njihovim sorodnikom, je na voljo dovolj zaščite, ki jo zagotavlja UNMIK, KPS in KFOR. Iz poročila UNHCR izhaja, da te kategorije ljudi ne spadajo več med skupine, za katere meni, da še potrebujejo zaščito na Kosovu. Iz poročil tudi izhaja, da Kosovski Albanci načeloma ne ločijo in razlikujejo med Romi, Aškali in Egipčani, vendar pripadniki teh skupin, ki govorijo albansko, se lahko razselijo kamorkoli na Kosovo, ker njihovo etnično poreklo ni znano. Zato je jezik odločujoč faktor, Romi, ki govorijo le romsko in srbsko pa pogosteje naletijo na težave, kot tisti, ki govorijo tudi albanski jezik. Tožena stranka je ob tem pravilno ocenila dejstvo, da tožnik govori albanski jezik. Tožena stranka se je opredelila tudi do poročila angleškega notranjega ministrstva, Direktorata za emigracijo v Republiki Srbiji vključno s Kosovom z dne 12. 2. 2007, ki kot posebno možnost za pripadnike Romov, Aškalov in Egipčanov omenja možnost notranje razselitve. Iz poročila izhaja, da Romi, ki se zaradi česar koli bojijo za svojo varnost, imajo možnost naselitve v romske enklave, nekateri kosovski Romi že živijo v njih ali kampih in nobenih dokazov ni, da bi razmere v teh kampih predstavljale kršitev 3. člena EKČP. Iz poročila tudi izhaja, da je skupnost Romov, Aškalov in Egipčanov v Občini A. močna, pripadniki teh skupin pa se ne soočajo s problemi glede varnosti. Na podlagi poročila Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi (OSCE) o stanju v Občini A. iz novembra 2005 izhaja, da se pripadniki Romov v vedno večjem številu vračajo v občino, ki za njih obnavlja hiše ter si prizadeva za njihovo zaposlovanje in izobraževanje. Tožena stranka je preučila tudi poročilo oziroma stališče UNHCR o osebah iz Kosova, ki še nadalje potrebujejo mednarodno zaščito iz junija 2006, v katerem je navedeno, da se je od izdaje zadnjega tovrstnega poročila iz marca 2005 splošna varnostna situacija na Kosovu izboljšala, da se je povečalo število pripadnikov manjšin, ki delajo inštitucijah začasne kosovske vlade in v enotah kosovskega zaščitnega korpusa ter da je na Kosovu več svobode gibanja. Iz navedenega poročila tudi izhaja upadanje kriminala, ki bi bil etnično motiviran. Zavzela pa je tudi stališče do UNHCR, da med kategorijami oseb, ki naj bi še nadalje potrebovale mednarodno zaščito, omenja tudi Rome. Sodišče meni, da so poročila UNHCR pomembna pri presoji izpolnjevanja pogojev za azil iz 3. odstavka 1. člena ZAzil, vendar lahko pritrjuje toženi stranki, da je treba za odločitev posameznem primeru ugotoviti, ali je pri prosilcu izkazan utemeljen strah pred preganjanjem zaradi enega izmed razlogov kot jih določa Ženevska konvencija oziroma ali so izkazani utemeljeni razlogi za prepričanje, da bo prosilec v primeru vrnitve soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo. Tudi po presoji sodišča tožnik ni z ničemer izkazal, da bi mu ob vrnitvi v izvorno državo grozila resna škoda v smislu 8. alinee 1. odstavka 2. člena ZAzil. Sodišče je pri presoji pravilno upoštevalo dejstvo, da je bil tožnik sam osebno med vojno simpatizer OVK, zato lahko dvomi, da bi bil kot družinski član sodelavca Srbov preganjan ob vrnitvi v matično državo. Pravilna je ugotovitev tožene stranke, da tudi, v kolikor bi bilo to resnično, bi bil glede na pridobljena poročila, deležen ustrezne zaščite. Pravilne so ugotovitve tožene stranke, ki izhajajo iz podatkov in listin v upravnih spisih, da tožnik pri soočenju z mednarodnimi poročili ni podal nobenih relevantnih komentarjev kot zgolj to, da navedbe v poročilih, glede dejstev, da je položaj Romov v A., da tam otroci hodijo v šolo in da je bilo zgrajenih več kot 20 hiš, ni točno. Navedeno je tožnik argumentiral z navedbo, da mu je za to povedal neki Rom iz A., ki je bil v azilnem domu, v katerem pa je ostal le dva dni. Zato sodišče meni, da so novejša poročila navedenih mednarodnih organizacij veliko bolj verodostojna kot pa pavšalne trditve tožnika, in v njihovo verodostojnost sodišče zato nima pomislekov. Glede na navedena poročila je tožena stranka lahko zaključila, da tožnikovo življenje ob povratku na Kosovu ne bi bilo ogroženo, saj bi mu bila s strani mednarodnih organov nudena in organizacij ustrezna zaščita, če bi jo poiskal. Tožena stranka je pravilno opozorila tudi na dejstvo, da je tožnik policiji prijavil le en sam dogodek, ob trditvah, da je bil nenehno nadlegovan.

Ni utemeljen tožbeni ugovor, da tožena stranka ni sledila napotilom sodišča in ni pridobila oziroma upoštevala mnenja Visokega komisariata OZN za begunce iz marca 2005 glede potrebnosti nadaljnje zaščite posameznikov iz določenih etničnih grup in manjšin ter ni upoštevala načela Dobre prakse pri izvajanju programa za otroke brez spremstva v Evropi, kjer je določeno, da se otrok brez spremstva vrne v izvorno državo le, če je vrnitev v njegovo korist. Sodišče se strinja s stališčem tožene stranke, da ob dejstvu, da je tožnik tekom postopka postal polnoleten, poročil glede vračanja mladoletnih otrok brez spremstva ni bilo potrebno pridobiti, saj na odločitev v zadevi ne bi mogla vplivati. Zato tudi ni utemeljen tožbeni ugovor, da je tožena stranka v ponovnem postopku odločala brez sodelovanja strokovnjaka pedopsihiatra in brez sodelovanja psihologa za mladoletnike. Dejstvo, da je tožnik mlajši polnoletni na navedeno ne vpliva, protispisna pa je trditev, da je tožnik vključen v proces integracije in šolanja. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik to željo le izrazil.

Tožbena trditev glede napačne uporabe subjektivnega strahu, ne drži. Ne drži, da subjektivna komponenta utemeljenega strahu pred preganjanjem ni pravno relevantna. Le-ta se nanaša na pojem "strah", med tem ko je objektivna komponenta vpeta v pojem "utemeljen". Subjektivni strah mora biti namreč objektivno utemeljen, da je podano preganjanje, vendar pa ta objektivna utemeljenost strahu ni vezana samo na objektivno stanje v izvorni državi. Takšno stališče tudi izhaja po splošni sprejeti razlagi pojma utemeljenega strahu pred preganjanjem, kot ga pojasnjuje Priročnik o postopkih in kriterijih za določitev statusa begunca (UNHCR, Ženeva, 1992, odstavek 38). Zmoten je tudi tožbeni ugovor, da pojma "splošne verodostojnosti" ni v ZAzil niti v Ženevski konvenciji. Pojem "splošna verodostojnost" je zajet v določilu 2. odstavka 1. člena ZAzil, v zvezi z določilom 4. člena Direktive št. 2004/83/EC, kjer določilo 4 (5.) člena Direktive izrecno opredeljuje pojem verodostojnosti prosilca za azil.

Sodišče je glede na vse navedeno ugotovilo, da je izpodbijana odločba pravilna in utemeljena na zakonu, zato je v skladu z določbo 1. odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo zavrnilo kot neutemeljeno. Ker tožnik ni navedel nobenih novih dejstev in dokazov, ki bi po mnenju sodišča bili pomembni za odločitev, je sodišče v skladu z 2. alineo 2. odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo brez glavne obravnave, na nejavni seji. Ob ugotovitvi, da je odločba tožene stranke na zakonu utemeljena po presoji sodišča niso bile kršene zatrjevane ustavne pravice.

V 2. točki izreka je sodišče s sklepom, ob smiselni uporabi 1. odstavka 13. člena Zakona o sodnih taksah glede na to, da iz podatkov spisa izhaja, da bi tožniku plačilo sodnih taks občutno zmanjšalo sredstva, s katerimi razpolaga kot prosilec za azil v Republiki Sloveniji, tožnika oprostilo plačila sodnih taks.

ZAzil člen 29,  29/4,  35,  29,  29/4,  35.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.