sodba I U 1608/2009
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2010-10-05

davek od dobička pravnih oseb - transferne cene - investicijska olajšava - obrazložitev odločbe - davčno priznan odhodek

Izpodbijana odločitev je bistveno pomanjkljivo obrazložena v pravnem pogledu v delu, ki se nanaša na zmanjšanje investicijske olajšave. S 1. odstavkom 18. člena ZDDPO, ki je, kot izhaja iz obrazložitve odločbe, podlaga za odločitev (tudi) v tem delu, zakon višino transfernih cen omejuje pri odhodkih. Navedena določba zato ne predstavlja (neposredne) pravne podlage za znižanje investicijske olajšave.

Tožbi se ugodi. Odločba Davčne uprave Republike Slovenije, Davčnega urada Ljubljana, št. DT 0610-763/2007-02-0803-22 z dne 6. 7. 2007 se odpravi in zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 15 dni povrniti stroške postopka v znesku 350 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, do plačila.

Davčni urad Ljubljana je tožeči stranki z izpodbijano odločbo št. DT 0610-763/2007-02-0803-22 z dne 6. 7. 2007 v ponovnem postopku davčnega inšpekcijskega nadzora davka od dobička pravnih oseb za leto 2001, pod točko I odmeril davek od dobička pravnih oseb v znesku 26.568,34 EUR in, pod točko II ugotovil, da je tožeča stranka navedeno obveznost že poravnala. Odmera temelji na ugotovitvi, da je tožeča stranka v obračunu DDPO za leto 2001 neupravičeno uveljavljala odhodke iz naslova amortizacije motornega kolesa (v znesku 398.532,80 SIT), amortizacije prodanih nepremičnin (v znesku 5.257.860,28 SIT), amortizacije gostinskega lokala (v znesku 211.124,00 SIT) ter olajšavo za nakup gostinskega lokala (v znesku 20.250.368,00 SIT). Iz naslova oblikovanja revalorizacijskega izida za gostinski lokal se glede na predloženi obračun prihodki zmanjšajo za 70.869,00 SIT, pri odmeri davka pa upošteva davčna olajšava po 1. odstavku 41. člena ZDDPO v višini 10% novo ugotovljene davčne osnove II. V delu, ki ga tožeča stranka v upravnem sporu obrazloženo izpodbija in se nanaša na gostinski lokal na ... (ceno, amortizacijo in investicijsko olajšavo), je odločitev utemeljena z ugotovitvijo, da je tožeča stranka v letu 2001 kupila poslovni prostor - gostinski lokal na ... in ga knjižila v seznam osnovnih sredstev na podlagi Prodajne pogodbe z dne 21. 11. 2001 in aneksa. Prodajalec nepremičnine je A.A., ki je nepremičnino pridobil na podlagi Prodajne pogodbe z dne 17. 2. 1997, sklenjene s prodajalcem B.B. Predmet pogodbe sta lokal št. 13 in lokal št. 14, s prodajno površino 30,10 m2 oziroma 29,87 m2, v stanovanjski soseski ..., servisni objekt ter garaža-skladišče v izmeri 13,12 m2 v garažnem objektu v isti soseski. Kupnina za lokala znaša 69.800.904,00 SIT, za garažo pa 1.364.400,00 SIT. Davek na promet nepremičnin po tej pogodbi je bil odmerjen 26. 11. 2001, od davčne osnove 71.165.304,00 SIT. Že v prvem postopku je bilo ugotovljeno, da je cena m2 lokala po obravnavani pogodbi (1.163.930,00 SIT) bistveno višja od cen, po katerih je tožeča stranka kupovala in prodajala podobne poslovne prostore. Ugotovljeno je bilo tudi, da kot prodajalec nastopa A.A., ki je eden od treh ustanoviteljev in direktorjev kupca – tožeče stranke in hkrati samostojni podjetnik A.A. s.p.). Ker gre za pogodbo, sklenjeno med povezanima osebama v smislu 18. člena ZDDPO, se skladno z ZDDPO pri ugotavljanju prihodkov in odhodkov upoštevajo transferne cene največ oziroma najmanj do višine povprečnih cen, ki veljajo za določeno vrsto blaga oziroma storitve. Po pogodbi, s katero je poslovni prostor kupil A.A., je kupnina znašala 63.420.000,00 SIT. Na tej podlagi je kot samostojni podjetnik v napovedi za odmero davka od dohodkov iz dejavnosti za leto 1997 uveljavljal olajšavo. Tudi tožeča stranka, kateri je nepremičnino prodal v letu 2001 in torej takoj po preteku triletnega roka, je uveljavljala olajšavo v višini 40% investiranega zneska, davčno osnovo pa v tem in naslednjih letih zmanjševala tudi z obračunano amortizacijo. Na tej podlagi je davčni organ v prvem postopku sklenil, da sta stranki pogodbi sklenili z nagibom izogniti se plačilu davkov, in zato tožeči stranki davčne olajšave ter amortizacije v celoti ni priznal. V ponovnem postopku je davčni organ, skladno z napotkom pritožbenega organa, da je tožeča stranka upravičena do investicijske olajšave in amortizacije od povprečne cene, ki je veljala za prodajo tovrstnih poslovnih prostorov, ki naj se ugotovi v ponovnem postopku, povprečno ceno ugotavljal po podatkih, ki jih je pridobil na Izpostavi Ljubljana Moste-Polje. V obdobju od 24. 7. 2001 do 23. 1. 2002 (obravnavana pogodba je bila sklenjena 22. 11. 2001) so bile na to izpostavo predložene štiri kupoprodajne pogodbe za odmero davka na promet nepremičnin za gostinske lokale na ... Povprečna prodajna cena po podatkih, v izpodbijani odločbi prikazanih v tabeli na strani 24, znaša 319.743,00 SIT/m2. Ugotovljena je torej na podlagi podatkov o prodaji gostinskih lokalov na primerljivi lokaciji in v primerljivem času. Ob upoštevanju tako ugotovljene povprečne prodajne cene/m2, znaša povprečna prodajna cena obravnavanega lokala 20.539.387,00 SIT, ki se upošteva kot podlaga za izračun priznane 40% investicijske olajšave in amortizacije. Olajšava se na tej podlagi manjša za 20.250.368,00 SIT, odhodki iz naslova amortizacije pa za 211.124,00 SIT.

Ministrstvo za finance je z odločbo št. DT-499-14-124/2007-4 z dne 21. 7. 2009 pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo. Nepravilnosti, na katere pazi uradoma, pritožbeni organ ne najde. Davčni organ je v postopku davčnega inšpekcijskega nadzora davka od dobička pravnih oseb utemeljeno presojal nakup gostinskega lokala na ..., ki ga je tožeča stranka v seznamu osnovnih sredstev evidentirala 22. 11. 2001, saj je navedena presoja relevantna za ugotovitev davčne osnove in s tem višine davčne obveznosti, ki je predmet odmerne odločbe. Sklicevanje tožeče stranke na odmero davka na promet nepremičnin je po presoji pritožbenega organa nerelevantno, saj gre za odmero druge davčne obveznosti. Davčni organ je v postopku, skladno z 2. odstavkom 76. člena Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 117/06, v nadaljevanju: ZDavP-2), dokazal dejstva, na podlagi katerih se davčna obveznost po izpodbijani odločbi glede na predloženi davčni obračun povečuje, zato ni slediti ugovoru kršitve pravil o dokaznem bremenu in neustreznosti metodološkega pristopa. Glede slednjega pritožbeni organ poudarja, da izračun temelji na cenah, izkazanih v prodajnih pogodbah, predloženih davčnemu organu, in torej ne na podatkih iz spletnega oglaševanja, ustreznost metodološkega pristopa pa potrjuje tudi izbor pogodb oziroma podatkov z vidika primerljivosti (vrsta lokala, lokacija in čas sklenitve pogodbe). Glede razkritja podatkov pa je prvostopni organ v tabeli na strani 24 izpodbijane odločbe razkril vse bistvene podatke iz izbranih kupoprodajnih pogodb, ki vplivajo na obdavčitev (datum pogodbe, velikost lokala v m2, cena, cena za m2, lokacija), zahtevo tožeče stranke za vpogled v podatke, ki so bili uporabljeni za izračun povprečne cene, pa utemeljeno zavrnil. Po 8. členu ZDavP-2 se podatki zavezancev za davek obravnavajo kot davčna tajnost v skladu z ZDavP-2, zakonom o obdavčenju in drugimi splošnimi akti, ki urejajo pobiranje davkov. Po 1. odstavku 15. člena ZDavP-2 mora davčni organ kot zaupne varovati podatke, ki mu jih v davčnem postopku posreduje zavezanec za davek, ter druge podatke v zvezi z davčno obveznostjo zavezancev za davek, s katerimi razpolaga. Z opisanim prikazom podatkov je bil tožnik na ustrezen način seznanjen s podatki, ki so bili za izračun uporabljeni, ne da bi bila s tem kršena davčna tajnost. V zvezi s pritožbeno navedbo, da je tožniku s tem onemogočen preizkus resničnosti in pravilnosti uporabljenih podatkov, pa pritožbeni organ meni, da mora biti preizkus zagotovljen pritožbenemu organu oziroma sodišču, tožeči stranki pa se identitete pogodbenih strank ne razkriva. Ta preizkus je pritožbeni organ izvedel in z vpogledom v kupoprodajne pogodbe ugotovil skladnost njihove vsebine s podatki, ki jih na strani 24 odločbe navaja organ prve stopnje. Breme dokazovanja, da cena, po kateri je poslovni prostor nabavil (1.163.930,00 SIT za m2) upravičeno odstopa od ugotovljene povprečne cene za gostinske lokale na primerljivi lokaciji in v primerljivem času (319.743,00 SIT za m2), je skladno s 1. odstavkom 76. člena ZDavP-2 na tožeči stranki, ki to dejstvo zatrjuje. Nadstandardnosti predmetnega lokala, ki jo je tožeča stranka navajala šele v ponovnem postopku, ni uspela dokazati. Dokaze, ki jih je v tej smeri oziroma v smeri zatrjevane višje povprečne tržne cene predložila tožeča stranka, je prvostopni organ presodil in navedel tudi razloge za njihovo zavrnitev. S presojo in razlogi se strinja tudi pritožbeni organ. V zvezi s pritožbenimi navedbami, da tožeča stranka kot dokaz o nadstandardnosti lokala, razen pismene izjave direktorja ter izjave prvotnega prodajalca B.B., drugih dokazil ne more predložiti, pri čemer bi davčni organ lahko vse podatke, navedene v izjavi, preveril z zaslišanjem izvajalcev, pa pritožbeni organ ugotavlja, da je dokazno breme na tožniku, ki bi moral predložiti dokazila o zatrjevani nadstandardnosti lokala. Od tožnika se terja dokazovanje dejstva, ki ga zatrjuje, zato ni mogoče slediti stališču, da se od njega terja dokazovanje negativnih dejstev. Prodajna cena obravnavanega lokala v letu 2005, ki jo v pritožbi navaja tožnik, ni relevantna, saj se presoja cena lokala v letu 2001. Ker se v tem postopku odloča le o davčni obveznosti tožeče stranke, pa tudi ni slediti pritožbeni navedbi, da zahteva zmanjšanje nabavne cene lokala pri tožeči stranki tudi ustrezno zmanjšanje prihodka pri prodajalcu nepremičnine.

Tožeča stranka se z odločitvijo ne strinja. Toži iz vseh tožbenih razlogov. Izpodbijanje nabavne vrednosti lokala je brez zakonske podlage, temelji pa tudi na nepravilno ugotovljenem dejanskem stanju. Nerealna vrednost se utemeljuje s povezanostjo kupca in prodajalca in z bistveno nižjo vrednostjo drugih nepremičnin, ki jih je kupovala tožeča stranka. Utemeljitev je nesprejemljiva, saj ne upošteva vrednosti, po kateri je nepremičnino nabavil prodajalec. Nevzdržno je, da se primerja cena obravnavanega lokala, ki je bil nadstandarden, s cenami drugih nepremičnin, ki jih je nabavila tožeča stranka in ocenjuje vrednost na podlagi cen štirih lokalov, ki zagotovo niso primerljivi. Sploh pa tožeči stranki ni znano, za katere lokale gre. Štiri leta po izvršeni nabavi je stanje nepremičnine in opreme praktično nemogoče dokazovati. Ravnanje tožeče stranke nasprotuje sodni praksi (sodba Vrhovnega sodišča, opr. št. U 461/93-7 z dne 25. 1. 1995), po kateri se zahteva upoštevanje pogodbene cene, čeprav je vsem znano, da gre za ceno, ki je navidezna. V obravnavanem primeru pa tožeči stranki ni priznana cena, za katero trdi in dokazuje, da je resnična. Tudi vodenje postopka kaže na pristranost in nekorektnost, saj je tožena stranka zavrnila vse dokaze, ki so nasprotovali njenim zaključkom. S presojo izvedenih dokazov se ne strinja. Po mnenju tožeče stranke je nezakonit že poziv tožene stranke k predložitvi kupoprodajne pogodbe, ki bi potrjevala zatrjevano vrednost. Tožeča stranka je že v pritožbi pojasnila, da je primerjava med cenami nepremičnin problematična. Upoštevati je namreč treba, da na trgu ni enakih oziroma povprečnih cen. Če bi bilo tako, bi se nepremičnine prodajale po enaki ceni. Splošno znano pa je, da ni tako. To je razvidno iz kateregakoli spletnega oglasnika. Povprečna cena se lahko ugotavlja le na nivoju primerljivih nepremičnin, nikakor pa ni mogoče mešati jabolk in hrušk, kot je to storila tožena stranka. Tožena stranka je v ponovnem postopku uporabila podatke iz svojega registra. Tega ne bi smela, saj je, enako kot stranka, omejena z navajanjem novih dejstev in dokazov. V zvezi z izvajanjem dokazov pa tožeča stranka vztraja, da bi ji vpogled v pogodbe, na podlagi katerih se ugotavlja povprečna cena, moral biti omogočen. To ji zagotavlja že 146. člen ZUP. Vztraja tudi, da je tržno vrednost lokala izkazala v kupoprodajni pogodbi, po kateri ji je davčni organ odmeril davek na promet nepremičnin. Če tožena stranka naknadno trdi, da dosežena cena ni ustrezala tržni vrednosti, je dokazno breme prešlo nanjo. Ob tem ni dvoma, da je takšna obveznost tožene stranke obstajala ob sprejemu davčne napovedi in ne šele čez nekaj let. Davčni postopek je enotesn in zato ne more obstajati ena vrednost nepremičnine za namene odmere davka na promet nepremičnin, drugačna vrednost pa za namene evidentiranja prihodka iz naslova te prodaje. Nenazadnje, tudi davek na promet nepremičnin mora tožena stranka, skladno s 4. odstavkom 6. člena ZDPN, odmeriti od novougotovljene vrednosti, če trdi, da je to tržna vrednost. Trditev, da je davčni postopek enotesn in da ni pomembno v katerem postopku davčni organ izve novo dejstvo ali nov dokaz, je utemeljena tudi v sodbi Upravnega sodišča, opr. št. 1363/2002 z dne 17. 1. 2005. Tožeča stranka pa je v postopku tudi dokazala nadstandardnost lokala. Prvi dokaz je nabavna vrednost lokala, ki ga je povezana oseba A.A. s.p. nabavila v letu 1997 od prodajalca B.B. (296.698 EUR). Drugi je dosežena prodajna cena. Gre za prodajo v letu 2005, ko je tožeča stranka lokal prodala za znesek 52.000.000 SIT (216.992 EUR). Prodajna cena ni vključevala skladišča (garaže), lokal pa ob prodaji ni bil izpraznjen, saj je v njem še naprej posloval najemnik. Sodišče naj zato preiskusi pravilnost dokaznega sklepanja tožene stranke, saj je ta izračunala, da je v letu 2001 znašala vrednost lokala 85.672 EUR (20.539.387 SIT), v letu 2005 pa je tožeča stranka lokal prodala za 216.992 EUR (52.000.000 SIT). Pri tem je nesporno, da je cena lokalov po letu 2000 padala in da je bila prodajna cena določena z upoštevanjem že navedenih okoliščin. Da nabavna vrednost ustreza tržni, pa dokazuje tudi dejstvo, da je prodajalec tožeči stranki kot povezani osebi lokal prodal po revalorizirani knjigovodski vrednosti, torej po vrednosti, po kateri ga je sam nabavil. Kolikor bi lokal prodal po nižji ceni, bi ustvaril izgubo in zmanjšal osnovo za davek od dobička iz kapitala. Trditev o nadstandardnosti lokala dokazuje tudi izjava prodajalca B.B., ki jo je kot dokaz predložila tožeča stranka. Sicer pa tožeča stranka še naprej vztraja, da je dokazno breme o prodajni vrednosti lokala na toženi stranki, ki mora v tem okviru upoštevati tudi stanje, lokacijo, gradnjo, opremo in druge elemente, ki določajo prodajno ceno. Nerazumljivo je tudi, da si tožena stranka lokala ni ogledala oziroma ni postavila izvedenca. Ob upoštevanju stanja nepremičnine pa bi tožeča stranka morala povprečno ceno izračunati iz razreda najvišjih prodajnih vrednosti lokalov in ne kot povprečje štirih lokalov, ki so bili prodani v istem obdobju. Ugotovljena povprečna cena pa bi bila bistveno višja tudi, če bi tožena stranka povprečje ugotavljala z upoštevanjem dveh lokalov, ki sta dosegla najvišjo ceno. Po mnenju tožeče stranke je bila neupravičeno zavrnjena tudi njena zahteva, da se kot posledica zmanjšanja nabavne vrednosti v tem postopku, opravi korekcija davčne osnove pri povezani osebi - prodajalcu. Na navedeni podlagi tožeča stranka sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in razlogih. Predlaga zavrnitev tožbe. Tožeča stranka zatrjevane nadstandardnosti ni dokazala, niti nadstandardnost ne izhaja iz Prodajne pogodbe z dne 22. 11. 2001 (v upravnem spisu pod št. 17) niti iz Kupoprodajne pogodbe pod št. 18. Slednja, kot tudi pogodba o nadaljnji prodaji (v spisu pod št. 21), se v zadevi nista presojali. Da upravni organ v ponovnem postopku pri ugotavljanju dejstev ni omejen, potrjuje sodba Upravnega sodišča opr. št. U 799/2004-14 z dne 17. 8. 2006. Davčni organ lahko nadzira in preverja pravilnost davčnega obračuna vse do zastaranja pravice do odmere davka, zato ni utemeljena trditev, da bi nabavno vrednost lahko preverjal le v času nabave nepremičnine. Da se v primeru, kot je obravnavani, ne odloča o prihodkih oziroma izgubi pri prodajalcu, pa izhaja tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča RS opr. št. I Up 126/2003 z dne 17. 3. 2006.

Na glavni obravnavi tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in razlogih. Vztraja tudi, da tožeča stranka zatrjevane nadstandardnosti lokala ni dokazala.

Enako kot v pritožbenem postopku tožeča stranka tudi v upravnem sporu obrazloženo izpodbija odločitev le v delu, ki se nanaša na ceno gostinskega lokala na ... in z njo povezano višino amortizacije in investicijske olajšave.

Z razlogi, s katerimi tožbenim vsebinsko enake pritožbene ugovore zavrne pritožbeni organ, se sodišče v celoti strinja, zato jih v utemeljitev zavrnitve tožbenih ugovorov ponovno ne navaja.

Po vpogledu vseh listin, ki se nahajajo v predloženem upravnem spisu, sodišče ugotavlja, da dokazi, ki jih je v postopku predložila tožeča stranka, iz razlogov, ki jih navedeta že oba davčna organa, niso zadostna podlaga za ugotovitev, da nabavna cena obravnavanega gostinskega lokala po višini ustreza povprečni ceni tovrstnih poslovnih prostorov v času nakupa. Predloženi dokazi tudi ne dokazujejo nadstandardnosti lokala, ki jo je tožeča stranka zatrjevala šele v ponovnem postopku. Sodišče je dodatno vpogledalo Kupoprodajno pogodbo z dne 17. 2. 1997, po kateri je nepremičnino od prodajalca B.B. kupil A.A. ter Prodajno pogodbo z dne 23. 12. 2005, po kateri je isto nepremičnino v letu 2005 prodala tožeča stranka. Navedenih pogodb davčni organ ni presojal, po presoji sodišča pa bi lahko vsaj posredno dokazovali zatrjevano nadstandardnost nepremičnine v letu 2001. Vendar pa sodišče po vpogledu obeh pogodb ugotavlja, da opisa nepremičnine ne vsebujeta. Ker cenitev nepremičnine ob sklenitvi pogodb (nesporno) ni bila opravljena, pa stanja in opremljenosti nepremičnine tudi na tej podlagi ni mogoče ugotoviti. Drugi dokazi, ki jih je v postopku predložila tožeča stranka, pa so bili že v davčnem postopku pravilno in obrazloženo presojeni. Stališču tožeče stranke, da je nadstandardnost lokala z navedenima pogodbama dokazana že z višino dogovorjene kupnine, pa po presoji sodišča, ob upoštevanju 1. odstavka 18. člena ZDDPO, ki je podlaga za ugotavljanje višine povprečnih cen na primerljivem trgu, ni slediti. Ker je breme dokazovanja zatrjevanih posebnih lastnosti nepremičnine, ki vpliva na ugotovljeno višino povprečnih cen, tudi po presoji sodišča na strani stranke, ki take lastnosti zatrjuje, je neutemeljeno tudi stališče, da bi davčni organ nadstandardnost lokala moral ugotavljati še z ogledom in izvedencem. Izvedbe navedenih dokazov tožeča stranka v davčnem postopku ni predlagala. Predlagala pa tudi ni zaslišanja izvajalcev del, ki jih v svoji izjavi navaja B.B. Sodišče je na glavni obravnavi vpogledalo tudi pogodbe, ki so bile podlaga za ugotovitev povprečnih cen, in pri tem neskladnosti podatkov, s tistimi na 24. strani izpodbijane odločbe, ni ugotovilo.

Pravno zmotno je tudi tožbeno stališče, po katerem je davčni organ v ponovnem postopku upravičen odločiti le na podlagi dejstev, ugotovljenih v prvem postopku, saj je napačno ali nepopolno ugotovljeno dejansko stanje najpogostejši razlog za to, da se izpodbijana odločba v pritožbenem postopku odpravi. Organ prve stopnje je v ponovnem postopku dolžan ugotovitveni postopek v nakazani smeri dopolniti in na tej podlagi, skladno s pravnim stališčem odločbe o pritožbi, v zadevi ponovno odločiti. Tako je v obravnavani zadevi postopal tudi davčni organ prve stopnje in dejanske ugotovitve dopolnjeval skladno z napotki odločbe o pritožbi. Skladno z navedenim v ponovnem postopku tudi tožeča stranka ni bila omejena v navajanju novih dejstev in dokazov.

Neutemeljeno je tudi stališče tožeče stranke, da ugotavljanje nabavne vrednosti nepremičnine v postopku inšpiciranja davka od dobička ni dopustno, ker je bilo o nabavni vrednosti lokala odločeno že s pravnomočno odločbo o odmeri davka na promet nepremičnin. V tem postopku se namreč nabavna vrednost nepremičnine ne ugotavlja. Ugotavlja se višina povprečnih cen, ki je glede na določbo 1. odstavka 18. člena ZDDPO relevantna za odločitev. V zvezi z navedbo, da se tudi v postopku odmere davka na promet nepremičnin davek odmeri od, v odmernem postopku ugotovljene vrednosti, če prodajna cena ne ustreza ceni nepremičnine, ki bi se dala doseči v prostem prometu v času nastanka davčne obveznosti, pa je tožniku pojasniti, da se po navedeni določbi ZDPN prodajna cena korigira le, kolikor ne dosega cene, ki bi se v prostem prometu lahko dosegla, ne pa tudi v primeru, če prodajna cena to vrednost presega. Ker je predmet ugotavljanja povprečna, ne pa dejanska nabavna oziroma prodajna cena nepremičnine, tudi ni slediti stališču tožeče stranke, da v postopku ugotovljena (nižja) povprečna cena nepremičnine terja korekcijo davčne osnove pri njenem prodajalcu.

Je pa po presoji sodišča izpodbijana odločitev bistveno pomanjkljivo obrazložena v pravnem pogledu v delu, ki se nanaša na zmanjšanje investicijske olajšave. S 1. odstavkom 18. člena ZDDPO, ki je, kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane odločbe, podlaga za odločitev (tudi) v tem delu, zakon višino transfernih cen omejuje pri odhodkih. Navedena določba zato ne predstavlja (neposredne) pravne podlage za znižanje investicijske olajšave. Odločba je v pogledu uporabe prava po navedenem neobrazložena. Ker je navedena pomanjkljivosti odločbe ugotovljena uradoma, tožena stranka pa se v dosedanjem postopku o pravni podlagi za zmanjšanje investicijske olajšave ni izrekla, je sodišče odločbo odpravilo in zadevo vrnilo davčnemu organu prve stopnje, da v ponovnem postopku svojo odločitev v tem delu (glede zmanjšanja investicijske olajšave) utemelji ne le v dejanskem, temveč tudi v pravnem pogledu.

Iz navedenega razloga je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 3. točke 1. odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/2010, v nadaljevanju: ZUS-1) in zadevo, na podlagi 3. odstavka istega člena vrnilo toženi stranki v ponovni postopek. Odločitev o stroških temelji na 3. odstavku 25. člena ZUS-1 in 2. odstavku 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (Uradni list RS, št. 24/07), ob upoštevanju, da se pooblaščeni odvetnik tožeče stranke obravnave ni udeležil.

Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o davku od dobička pravnih oseb (1991) - ZDDPO-  - člen 18, 18/1, 39

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.