sodba U 217/2008
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2009-01-21

davčna izvršba - osebno vročanje sklepa o izvršbi

Pisno sporočilo je vročevalec pustil na vratih, kar je eno od mest, kjer se sporočilo pusti in ki so kot možna navedena v tretjem odstavku 87. člena ZUP. Tožnik zato ne more uspešno uveljavljati, da bi mu moralo biti sporočilo obvezno puščeno v hišnem predalčniku. Za to, da se šteje pošiljka za vročeno, zadošča potek petnajstdnevnega roka od puščenega sporočila, ne glede na nadaljnje postopanje z dokumentom. Vprašanje (ne)urejenega predalčnika ter vprašanje pravilnosti nadaljnjega postopanja vročevalca s pošiljko že po poteku omenjenega roka torej ne vpliva na pravilnost vročanja ter zato za odločitev ni pomembno.

Vsaka stranka nosi svoje stroške postopka.

Prvostopni davčni organ je z izpodbijanim sklepom začel zoper tožnika kot družbenika izbrisane družbe davčno izvršbo na premičnine zaradi izterjave davčnega dolga v skupnem znesku 7 118,88 EUR. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa sledi, da je bilo v postopku davčne izvršbe zoper družbo A.A.A. d.o.o. ugotovljeno, da je bila družba s sklepom sodišča z dne 14. 7. 2006 na podlagi 32. člena ZFPPod izbrisana iz sodnega registra ter da se zato sklep o izvršbi utemeljeno izdaja tožniku kot edinemu družbeniku izbrisane družbe, in sicer na podlagi priloženega seznama izvršilnih naslovov z dne 22. 8. 2007 in 23. 8. 2007, skladno z določbami ZDavP-2, ki se nanašajo na davčno izvršbo in se citirajo v nadaljevanju obrazložitve.

Pritožbo tožeče stranke zoper izpodbijani sklep je drugostopni davčni organ zavrnil kot neutemeljeno. Po vpogledu v seznama izvršilnih naslovov ugotavlja, da imata vse sestavine, ki jih določa zakon. Prav tako ima vse predpisane sestavne dele sklep o izvršbi. Nadalje ugotavlja, da je bil tožniku kot družbeniku izbrisane družbe že pred tem izdan sklep o davčni izvršbi na nematerializirane vrednostne papirje z dne 30. 8. 2007, ki je bil tožniku vročen skladno z določbami 87. člena ZUP dne 15. 9. 2007. Z obvestilom z dne 27. 9. 2007 je bil tožnik obveščen, da bo davčni organ zarubljene vrednostne papirje prodal, o realizirani prodaji pa je bil tožnik obveščen z obvestilom z dne 16. 10. 2007. Z izpodbijanim sklepom, ki je bil sicer res vročen tožniku po preteku enega leta od objave izbrisa družbe v Uradnem listu (27. 7. 2006), saj se je tako le nadaljeval postopek izterjave davčnega dolga izbrisane družbe, ki se je začel že z izdajo sklepa z dne 30. 8. 2007, to je z dnem 15. 9. 2007, to pa je znotraj enoletnega roka, v katerem lahko po določbah četrtega odstavka 27. člena ZFPPod upniki zoper družbenike izbrisanih družb uveljavljajo svoje terjatve, ob upoštevanju, da rok ni tekel v času od 21. 4. 2007 do 26. 7. 2007. Pritožbeni ugovor, da je bil izpodbijani sklep izdan po poteku enoletnega roka od objave izbrisa družbe in s tem prepozno, tako drugostopni organ zavrne kot neutemeljen. Kot neutemeljenega pa drugostopni organ zavrača tudi pritožbeni ugovor, da so v 394. členu ZGD urejene pravne posledice ničnosti in ne odgovornost družbenikov v primeru izbrisa družbe po skrajšanem postopku ter navaja, da posledice ničnosti ureja 394. člen ZGD-1 in ne 394. člen ZGD, na katerega se sklicuje ZFPPod.

Tožnik se s takšno odločitvijo ne strinja, ker meni, da ni zakonita. Navaja, da nikoli ni prejel nobenega obvestila, da mu tožena stranka (pravilno: prvostopni davčni organ) oziroma vročevalec poskuša vročiti sklep o izvršbi z dne 30. 8. 2007. Pri vpogledu v upravne spise je pooblaščenka ugotovila, da je bilo tožniku dne 27. 8. 2007 poslano obvestilo o neplačanem davku, datirano z dnem 27. 8. 2007, ki ga je tožnik osebno prejel dne 1. 9. 2007, s tem da je bil prvič obveščen o prispelem pismu dne 30. 8. 2007. Osemdnevni rok, v katerem naj bi plačal svoje obveznosti, kot se je zahtevalo z obvestilom, je tako potekel šele 9. 9. 2007, kljub temu pa je davčni organ že 30. 8. 2007 izdal sklep o izvršbi na nematerializirane vrednostne papirje. Ta sklep pa tožniku ni bil nikoli vročen. Tožnik je vse do tedaj pošto normalno prejemal. Na stanovanjski hiši ima nameščen poštni nabiralnik. Vse pošiljke so se mu do tedaj normalno vročale preko nabiralnika. Sklep z dne 30. 8. 2007 mu tako ni bil vročen na pravilen način, zato ne velja in zato z njim nikoli ni bil začet postopek davčne izvršbe. Posledično je izpodbijani sklep prepozen, saj je bil tožniku vročen šele 5. 11. 2007 in s tem po poteku enoletnega roka od dneva objave izbrisa družbe. To pomeni, da davčni organ ni imel več pravice zoper tožnika kot družbenika izbrisane družbe začeti postopek davčne izvršbe. Tožnik v zvezi z vročitvijo navaja še, da ni res, da naj bi vročevalec tožnika dne 31. 8. 2007 obvestil o prispelem pismu s sporočilom, ki naj bi mu ga pustil "na vratih". V tej zvezi še pripominja, da je dne 1. 9. 2007 obvestilo z dne 27. 8. 2007 normalno prevzel, poleg tega pa vročevalec takrat ni ugotavljal, da tožnik ne bi imel urejenega hišnega predalčnika, kot je to storil le dan za tem, ko je pri tožniku pravilno opravil vročitev druge pošiljke. Na podlagi navedenega zato tožeča stranka predlaga, da po izvedbi predlaganih dokazov izpodbijani sklep kot nezakonit odpravi, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov postopka.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. V zvezi s tožbenimi navedbami še navaja, da je bilo po podatkih upravnih spisov sporočilo o prispelem pismu, ki se nanaša na sklep o izvršbi z dne 30. 8. 2007, nalepljeno na vrata naslovnika (tožnika), ker nima urejenega hišnega predalčnika, pa je bilo pismo dne 17. 9. 2007 poslano nazaj pošiljatelju. S tem se je štelo pismo za vročeno dne 17. 9. 2007. Tožena stranka pripominja še, da glede na dokumentacijo, ki je v spisih, ni imela razlogov, da ne bi verjela navedbam pošte, saj v spisih ni bilo dokazov, ki bi kazali na to, da bi tožnik v času vročanja spornega sklepa imel urejen hišni predalčnik.

V zadevi ni sporna vročitev izpodbijanega sklepa, tako kot tudi sicer ni spora (in ga tudi ni bilo v davčnem postopku) o njegovi vsebini. Sporna je vročitev sklepa o davčni izvršbi (na nematerializirane vrednostne papirje) z dne 30. 8. 2007, s katerim naj bi se po ugotovitvah davčnih organov znotraj predpisanega enoletnega roka začel zoper tožnika kot družbenika izbrisane družbe postopek davčne izvršbe.

V tem pogledu pa sodišče ne dvomi v pravilnost ugotovitev davčnih organov in s tem v pravilnost izpodbijane odločitve. Iz podatkov predloženih spisov namreč izhaja, da je vročevalec omenjeni sklep tožniku skušal vročiti osebno 31. 8. 2007. Iz nevročene pošiljke in sporočila o prispelem pismu je nadalje razvidno, da se nameravana vročitev ni dala opraviti osebno in da je zato vročevalec istega dne pustil pisno sporočilo. Pisno sporočilo je pustil na vratih, kar je eno od mest, kjer se lahko sporočilo pusti in ki so kot možna navedena v tretjem odstavku 87. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 24/06, ZUP-UPB), ki se subsidiarno uporablja tudi v davčnem postopku. Tožnik zato ne more uspešno uveljavljati, da bi mu moralo biti sporočilo obvezno puščeno v hišnem predalčniku. Uspeti pa tudi ne more s trditvijo, da mu sporočilo sploh ni bilo puščeno. Okoliščine, ki jih navaja v zvezi z vročitvijo oziroma prevzemom drugih poštnih pošiljk namreč, z ozirom na povsem jasne in nedvoumne podatke, ki so razvidni iz nevročene pošiljke in sporočila o prispelem pismu, kot pravilno navede že tožena stranka v odgovoru na tožbo, dvoma v navedbe pošte o puščenem sporočilu ne vzbudijo. Čim pa je tako, je bila vročitev sklepa z dne 30. 8. 2007 opravljena skladno z določbami 87. člena ZUP, veljavnega v času, ko se je opravljala vročitev ter s tem tudi znotraj enoletnega roka iz ZFPPod, v katerem lahko upniki uveljavljajo terjatve zoper družbenike družb, ki so bile izbrisane iz sodnega registra. Vročitev na način iz tretjega odstavka 87. člena namreč velja za opravljeno z dnem, ko naslovnik prevzame dokument, če dokumenta ne prevzame v 15 dneh, pa velja vročitev za opravljeno z dnem preteka tega roka. Ker tožnik v navedenem roku dokumenta ni prevzel, je s potekom roka nastopila fikcija vročitve. Za to, da se šteje pošiljka za vročeno, zadošča potek petnajstdnevnega roka od puščenega sporočila, ne glede na nadaljnje postopanje z dokumentom. Vprašanje (ne)urejenega predalčnika ter vprašanje pravilnosti nadaljnjega postopanja vročevalca s pošiljko že po poteku omenjenega roka torej ne vpliva na pravilnost vročanja ter zato za odločitev ni pomembno. Na odločitev pa tudi ne morejo vplivati tožbeni ugovori, ki se nanašajo na obvestilo o neplačanih davčnih obveznostih in na njegovo vročanje. Okoliščina, da je tožnik prevzel obvestilo še ne pomeni, da bi prevzel tudi sporno pošiljko. Obenem pa je očitno, da tožnik, kljub obvestilu, ki ga je po lastnih navedbah prejel, davčnega dolga ni poravnal. Zato tudi zatrjevana, z ozirom na rok iz obvestila, preuranjena izdaja sklepa o izvršbi ni mogla v ničemer vplivati na njegovo zakonitost.

Ker je torej odločitev tožene stranke pravilna, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo, na podlagi določb prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06) kot neutemeljeno zavrnilo.

Odločitev o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1.

Ker je dejanska podlag v bistvenem nesporna, je sodišče na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1 odločilo brez glavne obravnave.

ZUP člen 87,  87/3,  87,  87/3.  ZDavP-2 člen 2,  143.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.