sodba U 1456/2001
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-06-12

naknadni obračun carinskega dolga - odstranitev blaga izpod carinskega nadzora - carina

S tem, ko je omogočil odstranitev zalivk in prečrpavanje plinskega olja iz ustrezne v cisterne v rezervoar, je tožnik blago odstranil izpod carinskega nadzora prej, kot je bil plačan carinski dolg. Zato je za ta dolg odgovoren tožnik kot voznik plina kot tisti, ki je blago izpod carinskega nadzora odstranil.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo v izpodbijanem delu zavrnila kot neutemeljeno pritožbo tožnika proti odločbi Carinskega urada A z dne 7. 3. 2001, s katero je prvostopni organ tožnika kot voznika in s tem kot solidarnega dolžnika zavezal k plačilu carine, trošarine in davka na dodano vrednost v skupnem znesku 2 317 907,00 SIT za plinsko olje, ki je bilo po enotni carinski listini z dne 13. 9. 1999 Carinske izpostave Terminal B (v nadaljevanju: ECL) napoteno na Carinsko izpostavo Terminal A, pa tja nikoli ni prispelo. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je iz upravnih spisov razvidno, da je družba AAA d.d., C dne 13. 9. 1999 kot glavni zavezanec po ECL, prijavila na Izpostavi Terminal B cisterno plinskega olja. Blago je bilo napoteno na Carinsko izpostavo Terminal in cona A z rokom predaje 14. 9. 1999. Ker Izpostava v B ni prejela podatka o razdolžitvi tranzitne listine (ECL), je poslala poizvednico Izpostavi A, ta pa je odgovorila, da ji blago po ECL ni bilo prijavljeno. Ker je bil to spet eden od številnih podobnih primerov, je bilo po pooblaščenem carinskem delavcu opravljeno naknadno preverjanje deklaracij, najprej pri špediterju in nato še pri prevozništvu Transport AA s.p., ki je opravilo prevoz po vozniku - tožniku. Pri tem je bilo na podlagi CMR ugotovljeno, da je blago dne 13. 9. 1999 prevzela družba BBB d.o.o. iz D. Zato je prvostopni carinski organ po presoji tožene stranke ravnal pravilno, ko je izdal odločbo in po opravljenem naknadnem preverjanju dokumentacije izdal odločbo ter z njo na podlagi 151. člena in točke a) prvega odstavka 154. člena Carinskega zakona (Uradni list RS, št. 1/95, 28/95, 32/99 - v nadaljevanju: CZ) naknadno obračunal carinski dolg ter ga naložil v plačilo tožniku. Po 122. členu CZ se namreč tranzitni postopek začne s prepustitvijo blaga v tranzit in konča, ko je blago predloženo namembnemu carinskemu organu. Za pravilno ravnanje z blagom in njegovo predložitev namembnemu organu je po določbah tretjega odstavka 125. člena CZ odgovoren tudi prevoznik. Če tranzitni postopek ni pravilno izveden, se carinski dolg obračuna v skladu s točko a) prvega odstavka 146. člena CZ, vendar le v primeru, če ne gre za situacije, ki so navedene v 145. členu CZ. Po 145. členu pa nastane carinski dolg pri uvozu (tudi) z odstranitvijo carinskega blaga izpod carinskega nadzora, in sicer v trenutku odstranitve. V skladu s tretjim odstavkom istega člena je carinski dolžnik poleg ostalih tudi oseba, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora, to pa je v danem primeru tožnik, ki je po ugotovitvah naknadne kontrole kot voznik oziroma prevoznik carinsko blago odstranil izpod carinskega nadzora prej, preden je bil zanj poravnan carinski dolg, s tem da je dne 13. 9. 1999 gorivo pretočil v A, v rezervoar, ki ga je najela družba BBB in mu prejem blaga tudi potrdila na CMR. Na podlagi CZ in Zakona o carinski službi (Uradni list RS, št. 56/99 - v nadaljevanju ZCS) je bil pravilno določen tudi krajevno in stvarno pristojen carinski organ (Carinski urad A) za izvedbo doplačilnega postopka. Generalni carinski urad za izdajo doplačilnih odločb ni pristojen. V zvezi s pritožbenimi ugovori pa tožena stranka še navaja, da je bil tudi inšpekcijski pregled opravljen skladno s predpisi, in da so preiskovalci pooblaščeni za ukrepanje na podlagi 62. člena CZ, ki omogoča naknadni pregled deklaracij in drugih dokumentov, ki so povezani z uvoženim blagom. Inšpektor, ki opravi pregled, ne odloča v zadevi. Njegova naloga je, da sestavi zapisnik o ugotovitvah med pregledom, ta pa je potem podlaga za izvedbo doplačilnega ali kakšnega drugega postopka skladno z zakonom. Pri tem se - v doplačilnem postopku - ne ugotavlja krivdne odgovornosti za posamezna dejanja, ampak gre, oziroma je šlo, tudi v pogledu tožnika, le za ugotavljanje tistih okoliščin, zaradi katerih po CZ nastane carinski dolg, kar ima za posledico, da se naknadno obračuna. Tako je bilo tudi v tožnikovem primeru po presoji tožene stranke zadosti ugotovljeno, da je ravnal s carinskim blagom nezakonito, ko ga je po prehodu meje zapeljal direktno do cisterne zaradi pretočenja iz tovornjaka in ga s tem odstranil izpod carinskega nadzora, čeprav je pri odhodnem carinskem organu prejel ECL z napotkom, kdaj in kateremu namembnemu carinskemu organu mora blago predati. Iz ECL tudi ni razvidno, da bi šlo za postopek, pri katerem se blago lahko odpelje k prejemniku prej, kot so opravljene carinske formalnosti. Zato tožena stranka ocenjuje kot neutemeljen pritožbeni ugovor, da je tožnik kot voznik ravnal po navodilih drugih oseb, in poudarja, da je zanj kot voznika edino veljavno tisto navodilo, ki izhaja iz ECL. Tožena stranka zavrača tudi tožbeni ugovor, da so bila v zadevi bistveno kršena pravila postopka iz 146. člena ZUP. Poudarja, da so bili vsi carinski dolžniki, tudi tožnik, seznanjeni z ugotovitvami iz inšpekcijskega postopka, da je nanje tožnik podal pripombe in nanje tudi prejel ustrezen odgovor. Zahteva po ustni obravnavi pa je neupravičena. V postopku ni strank z nasprotujočimi interesi. Gre le za solidarno odgovornost več oseb, ki so carinski dolžniki na podlagi različnih dejanskih okoliščin iz 145. člena CZ. Zato je neupravičen tudi očitek, da bi 150. člen CZ, ki solidarno odgovornost izrecno določa, ne smel biti uporabljen. V zvezi z ostalimi pritožbenimi ugovori pa tožena stranka ugotovi le, da ne vplivajo na odločitev.

Tožnik se s takšno odločitvijo ne strinja. Toži iz vseh razlogov po 25. členu Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00 - v nadaljevanju: ZUS) in predlaga, da sodišče po opravljeni glavni obravnavi tožbi ugodi in napadeno odločbo tožene stranke v delu, ki se nanaša na tožnika, odpravi. Navaja, da se tožena stranka pri določitvi krajevne pristojnosti ne sklicuje na ustrezne zakonske določbe. V 145. členu CZ je govora o trenutku nastanka carinskega dolga in zato te določbe v pogledu krajevne pristojnosti ni mogoče uporabiti. Uporabiti bi bilo treba, po tožnikovo, določbo tretjega odstavka 151. c člena, ki določa, da se šteje, da je carinski dolg nastal tam, kjer je postopek začet, če še ni zaključen. V prid temu govori tudi četrti odstavek 20. člena ZUP, po katerem se subsidiarno določi krajevna pristojnost po kraju, kjer je nastal povod za postopek. Ta pa je nastal v B, kjer je bila vložena ECL. V 18. členu ZUP je še določeno, da se krajevna in stvarna pristojnost z dogovorom med strankami ne more spremeniti. Sicer pa prvostopni carinski organ za vodenje postopka in odločanje, po mnenju tožnika, tudi stvarno ni pristojen. Če se odločba opira samo na zapisnik carinskih inšpektorjev, bi lahko takšno določbo izdal samo organ, kjer sta ti osebi zaposleni. Tako pa je postopek vodil delavec tistega organa, ki je odločil o pritožbi, medtem ko je prvostopni organ le povzel ugotovitve iz zapisnika inštančnega organa. S tem je bilo kršeno načelo devolutivnosti, obenem pa zaradi takšnega načina postopanja stranki ni bilo omogočeno, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, na katere se opira odločba. Aktivna vloga pritožbenega organa v ugotovitvenem postopku pa sproža tudi dvom v nepristranost odločanja na drugi stopnji in so zaradi tega ogrožene temeljne ustavne pravice tožnika. Tožnik nadalje opozarja na postopek o prekršku, sprožen zoper tožnika. Tega vodi drug carinski urad, čeprav po tožnikovem mnenju kaj takega ni dopustno. Razen tega se v navedenih postopkih odloča na dveh različnih trditvenih podlagah, čeprav z eno opustitvijo ni moglo priti do dveh prepovedanih posledic. Na vprašanje, kaj se je s spornim blagom zgodilo in zakaj ni bilo zaseženo, pa tožnik ni dobil odgovora v izpodbijani odločbi, to pa že spet pomeni kršitev njegovih ustavnih pravic. Odločba tudi ne odgovori pritožbeni ugovor, da je tožnik le izvrševal podjemniško pogodbo, v skladu z navodili naročnika prevoza in da mu zato ni mogoče očitati, da je on odstranil blago izpod carinskega nadzora. To je mogoče očitati le dejanskemu lastniku oziroma neposrednemu posestniku blaga. Pri ugotavljanju neposredne posesti pa je treba izhajati tudi iz predlogov za prekrške zoper voznike, ki so prevažali naftne derivate, saj ti potrjujejo da so bili vozniki posredni posestniki, neposredni pa špediter, ki je tudi po CZ glavni zavezanec za carinski dolg. Vsi ostali udeleženci, zlasti prevoznik, so zavezani subsidiarno, zato tožnik ugovarja tudi ugovor zaporedja. Tožnik vztraja, da je potrebna ustna obravnava, ker so interesi nasprotujoči že med špediterjem in tožnikom, pa tudi med tožnikom in uvoznikom, saj je slednji fizično odvzel dokumente voznikom, zahteval predajo blaga in s tem prevzel za blago vso odgovornost. Ustna obravnava pa je bila obvezna tudi zato, ker tožniku ni bila dana možnost, da ga v ugotovitvenem postopku zastopa pooblaščenec. Zapisniki so zato sestavljeni v nasprotju z ZUP, tožniku pa je izostala ustavna pravica do enakega varstva pred sodišči in drugimi državnimi organi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih zanjo. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo kot zastopnik javnega interesa udeležbe v postopku ni priglasilo.

V obravnavani zadevi dejansko stanje ni sporno. Tako ni spora, da gre pri plinskem olju iz ECL za blago v tranzitu, ki ni bilo predano namembni carinarnici. Spora tudi ni, da je bil tožnik voznik cisterne s plinskim oljem, da je na meji prejel ECL in da je blago, namesto na carino, odpeljal na razkladanje, tam pa omogočil odstranitev zalivk in prečrpanje plinskega olja v rezervoar, ki ga je najel prejemnik. S tem je odstranil blago, ki je bilo še v tranzitu in torej pod carinskim nadzorom, izpod carinskega nadzora prej, preden je bil plačan carinski dolg. To pa, skladno z določbami 145. člena CZ, že pomeni, da je v trenutku odstranitve izpod carinskega nadzora nastal carinski dolg, in da je za ta dolg odgovoren tožnik kot voznik oziroma kot tisti, ki je blago izpod carinskega nadzora odstranil. Zato je tudi po presoji sodišča Carinarnica ravnala pravilno, ko je tudi tožniku v postopku naknadne kontrole naložila v plačilo carinske dajatve, tožena stranka pa, ko je takšno odločitev potrdila.

Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja še, da tožena stranka odgovori na prav vse pritožbene navedbe, zato je tožbeni očitek, da ni odgovorila na "relevantne poudarke", neutemeljen in brez podlage. Sicer pa so neutemeljene tudi ostale tožbene navedbe. Kot pravilno pojasni že tožena stranka, je stvarna pristojnost organov, ki so odločali v zadevi, utemeljena v določbah 14. točke 12. člena (za Carinski urad) oziroma 14. točke 10. člena (za Generalni carinski urad) ZCS. Glede krajevne pristojnosti pa se sodišče strinja, da je ustrezna podlaga zanjo v prvem odstavku 151. člena CZ in ne v tretjem, kot trdi tožnik v tožbi. V konkretnem primeru namreč carinski dolg ni nastal v zvezi z začetim tranzitnim postopkom, ampak zaradi odstranitve blaga izpod carinskega nadzora. Blago pa je bilo odstranjeno izpod carinskega nadzora nedvomno v A. Tam je torej nastal carinski dolg, ta okoliščina pa hkrati narekuje krajevno pristojnost Carinskega urada A, ki je zato utemeljeno vodil postopek in na prvi stopnji odločil v zadevi. Tudi to, da ne gre za odločanje istega organa na prvi in drugi stopnji, ustrezno pojasni že tožena stranka. Kaj se je v nadaljevanju - potem ko je bilo odstranjeno izpod carinskega nadzora in torej po tem, ko je nastal carinski dolg - dogajalo z blagom, pa za carinske organe v tej zadevi ni več pomembno. Tožnik se tudi ne more uspešno sklicevati na to, da je delal po navodilih prejemnika, saj je bilo zanj kot voznika edino relevantno navodilo, ki ga je vsebovala ECL in ki mu nesporno ni sledil. Sklicevati se tudi ne more uspešno na postopek o prekršku in na pristojnost organov in njihove ugotovitve v tem postopku, saj gre, kot pravilno pojasnjuje že tožena stranka, za povsem drug postopek, ki na carinskega nima neposrednega vpliva. Z zakonom (150. člen CZ) je določena zaveza tožnika kot solidarna. To pa pomeni, da tudi njegov ugovor zaporedja ni na mestu. O nasprotujočih interesih carinskih dolžnikov oziroma zakaj to niso in zakaj ni potrebna ustna obravnava, pa že spet vse pove tožena stranka, zato se sodišče v tej zvezi sklicuje na njeno obrazložitev. V zvezi s tožbenimi navedbami sodišče le še dodaja, da tudi nadaljnje očitane kršitve postopka niso podane. Možnost, da ga zastopa pooblaščenec, je imel tožnik ves postopek, zapisnik pa je sestavljen pravilno, vključno s pravnim poukom, da so možne pripombe. Oboje je nenazadnje tožnik tudi izkoristil, ko je podal pripombe po pooblaščencu in nanje prejel odgovor. Njegovi interesi so bili torej ustrezno varovani že v ugotovitvenem postopku na prvi stopnji, to pa pomeni, da tožniku v tej zvezi očitno ni "izostala" nobena zakonska in še manj ustavna pravica.

Obračun uvoznih dajatev kot tak pa v zadevi že spet ni sporen. Sodišče pa nepravilnosti, v okviru preizkusa po uradni dolžnosti, tudi ni našlo.

Ker je torej po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS kot neutemeljeno zavrnilo. Predlogu tožnika za razpis glavne obravnave ni sledilo, ker so bili podatki, zbrani v upravnem postopku, zadostna podlaga za odločitev.

CZ člen 154/1a,  146,  151,  154,  122,  125,  145.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.