sodba U 1479/2002
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-07-10

Zemljišče, ki je po uradnih podatkih zemljiškega katastra po vrsti rabe opredeljeno kot stavbišče in torej kot zemljišče, na katerem je zgrajen objekt, se tudi po presoji sodišča opredeljuje ter vrednoti lahko le kot zazidano stavbno zemljišče ne glede na to, da objekta v času podržavljenja ni bilo več, ker je bil npr. porušen. Kadar je predmet vrednotenja tudi objekt, pa se stavbišča praviloma samostojno ne vrednoti.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper odločbo Upravne enote A z dne 15. 11. 2001, s katero je le-ta pokojnemu AA kot upravičencu priznala za podržavljeni nepremičnini s parcelnima številkama 1599 njiva 2398 m2 in 282 stavbišče 119 m2, obe k.o. B, odškodnino v višini 11.390,84 DEM v obveznicah Slovenske odškodninske družbe (SOD). Tožena stranka v razlogih navaja, da se po 1. odstavku 78. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen) po odločitvi Ustavnega sodišča v odločbi št. U-I-138/99 z dne 18. 1. 2001, s katero je bil razveljavljen 20. člen novele ZDen-B, dedovanje denacionaliziranega premoženja uvede z dnem pravnomočnosti odločbe o dedovanju. Kot pravni nasledniki lahko uveljavljajo denacionalizacijo tudi tisti, ki niso dediči upravičenca, če so dediči upravičenčevih dedičev. Vlagateljica je dedinja po svojem možu BB, ki pa je dedič po svojem pokojnem bratu AA kot upravičencu. To pa pomeni, da je pravno nasledstvo vlagateljice po upravičencu izkazano. Po presoji tožene stranke je neutemeljen tudi pritožbeni ugovor glede vrednotenja parcele s številko 282 k.o. B kot zazidanega stavbnega zemljišča. Po podatkih zemljiške knjige in odločbe o podržavljenju je na navedeni parceli stala hiša. Vlagateljica je med postopkom zahtevo za njeno vrnitev umaknila, vztraja pa pri zahtevi za zemljišče. Ker je zemljišče glede na navedeno hišo opredeljeno kot stavbišče, je bilo pravilno vrednoteno kot zazidano stavbno zemljišče.

Tožeča stranka v tožbi meni, da podržavljene nepremičnine s parcelno številko 282 k.o. B v celotni izmeri 119 m2 ni bilo mogoče vrednotiti kot zazidanega zemljišča. V postopku bi bilo treba ugotoviti, kolikšen del zemljišča je bil zazidan in ga oceniti po 12. členu Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Navodila), preostali del zemljišča pa vrednotiti po 14. oziroma 15. členu Navodila, odvisno od njegove komunalne opremljenosti. Ker je bilo v postopku nepopolno ugotovljeno dejansko stanje in nepravilno uporabljeno materialno pravo, tožeča stranka sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi ter zadevo vrne toženi stranki v ponovni postopek.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi in razlogih zanjo ter sodišču predlaga, naj tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Vlagateljica zahteve za denacionalizacijo kot prizadeta stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in sodišču smiselno predlaga, naj tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa je prijavilo udeležbo v tem postopku s pisno izjavo z dne 13. 9. 2002.

Odločba tožene stranke je pravilna. Zemljišče, ki je po uradnih podatkih zemljiškega katastra po vrsti rabe opredeljeno kot stavbišče in torej kot zemljišče, na katerem je zgrajen objekt, se tudi po presoji sodišča opredeljuje ter vrednoti lahko le kot zazidano stavbno zemljišče (1. tč. 1. odstavka 11. člena Navodila, Uradni list RS, št. 23/92, 42/93 odl. US, 65/93 odl. US, 26/00). Ni dejanske podlage v obravnavani zadevi za vrednotenje zemljišča delno kot zazidanega delno kot nezazidanega, kot predlaga tožnik. Namreč na vseh listinah v upravnem spisu je podatek o vrsti rabe sporne parcele enako opredeljen kot stavbišče oziroma stavba, to pa izkazuje, da je zemljišče (bilo) zazidano (v celoti). Na drugačno odločitev tudi ne bi vplivala morebitna okoliščina, da objekta v času podržavljenja ni bilo več, ker je bil npr. porušen (tako Vrhovno sodišče v sodbi št. I Up 667/2001 z dne 17. 4. 2002). Odločitev bi bila lahko drugačna le v primeru, če bi bil predmet denacionalizacije ter vrednotenja tudi objekt na spornem zemljišču, kajti v takih primerih fundus praviloma ni predmet samostojnega vrednotenja (16. in 17. člen Navodila).

Način vrednotenja, za katerega pa tožnik zmotno meni, da bi bil pravilen, je urejen v 12. členu Navodila. Po določbi tega člena se stavbišče in funkcionalno zemljišče vrednotita kot zazidano stavbno zemljišče (1. odstavek), medtem ko se stavbno zemljišče, ki presega stavbišče skupaj s funkcionalnim zemljiščem, vrednoti kot nezazidano stavbo zemljišče. V obravnavani zadevi je predmet denacionalizacije in vrednotenja le stavbišče in ga je torej tudi glede na določbo 1. odstavka 12. člena Navodila treba vrednotiti (v celoti) kot zazidano stavbno zemljišče.

Ker so tožbeni ugovori neutemeljeni, sodišče pa tudi v okviru preizkusa zakonitosti izpodbijane odločbe kršitev procesnega in materialnega prva ni našlo, je tožbo na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00) kot neutemeljeno zavrnilo.

Navodilo o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja člen 12/1,  16,  17,  11,  11/1-1,  12,  12,  12/1,  16,  17,  11,  11/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.