sodba U 2331/2002
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2004-02-23

Tožena stranka je v obrazložitvi izpodbijane odločbe skušala navedene nepravilnosti sanirati tako, da je navajala občinske predpise, ki so podlaga za odmero obveznosti, pri čemer pa uporabljenih določb ni navedla. V izpodbijani odločbi tudi ni obrazloženo, kako se obračuna delež k primarni kanalizaciji. Tožena stranka namreč navaja zgolj količine porabljene vode kot podlago za odmero, ne navede pa, kako se glede na te količine obveznost odmeri. Ravno to pa je bistveno za odločitev v obravnavani zadevi. Po presoji sodišča zato taka obrazložitev ni zadostna. Vsaka odločba, ki stranki nalaga obveznost plačila, mora temeljiti na ustreznem predpisu, obenem pa mora biti obrazložena tako, da jo zavezanec lahko preveri in ugotovi, kaj se mu zaračunava. Sklicevanje na predpis, brez podrobne obrazložitve, je pomanjkljivost, ki stranki onemogoča učinkovito pravno varstvo.

Tožbi se ugodi. Odločba Župana Občine Škofja Loka, št. 353-4/2002-027 z dne 14. 10. 2002 se odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponoven postopek.

Zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka se zavrne.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka s 1. točko izreka deloma odpravila odločbo A. d.d. Škofja Loka, št. 027/2002 z dne 11. 1. 2002, s katero je bil tožeči stranki kot prebivalki naselja B. odmerjen delež prispevka k primarni kanalizaciji v znesku 211.901,00 SIT. V 2. točki izreka izpodbijane odločbe je tožena stranka znižala odmerjeni znesek za sorazmerni del valoriziranega zneska, ki ga je v letu 1986 za izgradnjo kanalizacije nakazala Krajevna skupnost B. in odločila, da nova odmera znaša 158.992,00 SIT, v 4. točki izreka pa tožeči stranki kot lastnici objekta in uporabnici javne kanalizacije naložila z Občino Škofja Loka sklenitev pogodbe o ustanovitvi brezplačne služnosti za vgradnjo kanalizacijskega voda. V obrazložitvi je tožena stranka navedla, da temelji odločba organa prve stopnje na določbah 5. člena Odloka o izvajanju gospodarskih javnih služb in določbah koncesijske pogodbe, kar mu daje kot koncesionarju pristojnost izdati odločbo o odmeri deleža k primarni kanalizaciji. Sama odmera temelji na Odloku o odvajanju in čiščenju voda v Občini Škofja Loka (Uradni vestnik Gorenjske, št. 37/82, 18/86, 19/88 in 34/90, v nadaljevanju: odlok) in Pravilniku o odvajanju in čiščenju voda v Občini Škofja Loka (Uradni vestnik Gorenjske, št. 6/89, v nadaljevanju: pravilnik). Oba predpisa določata plačilo enkratnega prispevka za povečanje in razširitev javnega kanalizacijskega omrežja in čistilnih naprav (delež k primarni kanalizaciji), ki ga na podlagi količine porabljene vode odmeri koncesionar A. d.d.. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe še navaja, da je na podlagi sklepa Občinskega sveta Občine Škofja Loka, št. 423 z dne 25. 4. 2002, pri odmeri deleža k primarni kanalizaciji upoštevala dokazilo, da je Krajevna skupnost B. dne 3. 9. 1986 nakazala 2.500.000,00 takratnih DIN za namen izgradnje kanalizacije. Navedeni znesek je preračunala na današnjo vrednost, kar znese 1.989.745,00 SIT, nato pa ta znesek štela kot osnovo za ugotovitev že plačanega deleža k primarni kanalizaciji za vsakega od 37 priključnikov na komunalni objekt. Tako je tožeči stranki znižala odmerjeni znesek na 158.992,00 SIT.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je odločba tožene stranke nezakonita zaradi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Tožena stranka je kot podlago za odmero obveznosti uporabila odlok, glede višine deleža tožeče stranke pa pravilnik, ki v 24. členu določa, da investitorji plačajo enkratni prispevek k primarni kanalizaciji v skladu s cenikom, ki pa ni bil objavljen. Nadalje navaja, da je Krajevna skupnost B. dne 3. 9. 1986 nakazala 2.500.000,00 takratnih DIN, kot je po izračunu  C. TOZD takrat znašal enkratni prispevek h kanalizaciji za naselje B. Pravilnik o izgradnji javne kanalizacije Škofja Loka (Uradni vestnik Gorenjske, št. 1/71), ki je veljal v času plačila navedenega zneska, je v 28. členu določal višino prispevka 5.000,00 DIN za vsako enodružinsko hišo. Ker je 37 krajanov B. plačalo 2.500.000,00 DIN oziroma 67.567,96 DIN na zavezanca, tožeča stranka meni, da je svojo obveznost k izgradnji kanalizacije v celoti poravnala dne 3. 9. 1986. Podrejeno pa v tožbi še navaja, da tudi sicer ni zavezanka za plačilo deleža k primarni kanalizaciji, saj je bilo krajanom vasi B. na zboru krajanov dne 29. 7. 1997 s strani predstavnikov občine obljubljeno, da jim pripada odškodnina zaradi razvrednotenja bivalnega okolja v obliki komunalnega opremljanja, enako stališče pa je zavzel tudi Občinski svet Občine Škofja Loka v sklepu z dne 19. 11. 1997. Tožeča stranka še navaja, da se je na kanalizacijsko omrežje priklopila v mesecih od junija do novembra 1999, upravljavec A. d.d. pa ji je vse do 31. 12. 2001 zaračunaval takso za obremenjevanje vode po stopnji, ki velja za imetnike greznic in je štirikrat višja od takse, ki sicer velja za uporabnike, ki so priključeni na kanalizacijo. V tožbi ugovarja tudi revalorizaciji zneska 2.500.000,00 DIN, saj bi tožena stranka morala znesek, ki ga je preračunala v DEM, obrestovati v skladu s 399. členom Zakona o obligacijskih razmerjih, torej z 8 % letnimi obrestmi. Tako bi pravilni izračun znašal 4.742.742,40 SIT. Tožeča stranka napada tudi 4. točko izpodbijane odločbe, v kateri ji je naloženo, da mora skleniti pogodbo o ustanovitvi brezplačne služnosti za izgradnjo javnega kanalizacijskega voda. Meni, da taka obveznost ni bila predmet postopka na prvi stopnji upravnega odločanja in je tožena stranka pri odločanju o pritožbi ravnala v nasprotju z določili 247. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 80/99 in 70/00, dalje: ZUP). Sodišču predlaga, da opravi glavno obravnavo, tožbi ugodi, odpravi izpodbijano odločbo tožene stranke in samo odloči v zadevi, oziroma, da tožbi ugodi, izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi in zadevo vrne v ponovno odločanje, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov tega postopka.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka trditve tožeče stranke in navaja, da je imela Krajevna skupnost leta 1986 drugačen pravni položaj, kot ga ima danes, saj je samostojno in neodvisno skrbela za razvoj komunalnega sistema. Občinski svet Občine Škofja Loka je naselju B. oziroma krajanom kljub temu priznal delno plačilo deleža k primarnemu vodu, čeprav so nakazana sredstva pripadala Krajevni skupnosti B. in ne tožeči stranki. Nadalje navaja, da delež k primarni kanalizaciji po pravilniku, odloku in zakonu predstavlja sorazmerni delež povračila investitorja oziroma novega priključnika zaradi opremljanja stavbnega zemljišča ter da je tak znesek dolžan plačati vsakdo, ki objekt priključi na javno kanalizacijo. Tudi tožbene navedbe, da Občina Škofja Loka kanalizacijskega sistema ni gradila z lastnimi sredstvi, ampak z nepovratnimi sredstvi Republike Slovenije, so neutemeljene in posledica nepoznavanja financiranja lokalne samouprave. Nadalje tožena stranka zatrjuje, da je bil preračun zneskov opravljen pravilno, zahteve tožeče stranke po obračunu obresti pa so neutemeljene, saj upoštevanje nekega plačanega deleža ne more biti obravnavano kot upniško dolžniško razmerje med toženo in tožečo stranko. Zavrača tudi zahteve tožeče stranke po kompenzaciji deleža k primarni kanalizaciji z odškodnino za degradacijo življenjskega okolja, zavrača trditve, da so krajani zaradi gradnje kanalizacije utrpeli škodo, saj je to predmet drugih postopkov.

Zastopnik javnega interesa svoje udeležbe v tem postopku ni prijavil.

Tožbi je bilo potrebno ugoditi, ker ima izpodbijana odločba take pomanjkljivosti v obrazložitvi, da je ni mogoče preizkusiti in je zato nezakonita. V obravnavani zadevi je sporno plačilo enkratnega prispevka za povečanje in razširitev javnega kanalizacijskega omrežja in čistilnih naprav oziroma, kot je navedeno v izpodbijani odločbi, deleža k primarni kanalizaciji, ki je bil tožeči stranki z odločbo prvostopnega organa odmerjen v višini 211.901,00 SIT. Organ prve stopnje v svoji odločbi ni navedel ne materialnopravne podlage za navedeno obveznost niti ni obrazložil, kako je obveznost odmeril. Tožena stranka je v obrazložitvi izpodbijane odločbe skušala navedene nepravilnosti sanirati tako, da je navajala predpise Občine Škofja Loka (odlok in pravilnik), ki so podlaga za odmero obveznosti, pri čemer pa uporabljenih določb odloka in pravilnika ni navedla. V izpodbijani odločbi tudi ni obrazloženo, kako se obračuna delež k primarni kanalizaciji. Tožena stranka namreč navaja zgolj količine porabljene vode kot podlago za odmero, ne navede pa, kako se glede na te količine obveznost odmeri. Ravno to pa je bistveno za odločitev v obravnavani zadevi. Po presoji sodišča zato taka obrazložitev ni zadostna. Vsaka odločba, ki stranki nalaga obveznost plačila, mora temeljiti na ustreznem predpisu, obenem pa mora biti ta odločba obrazložena tako, da jo zavezanec lahko preveri in ugotovi, kaj se mu zaračunava. Sklicevanje na predpis, brez podrobne obrazložitve, je pomanjkljivost, ki stranki onemogoča učinkovito pravno varstvo.

Ker iz navedenih razlogov v upravnem postopku niso bila dovolj upoštevana pravila postopka, je sodišče na podlagi 3. točke 1. odstavka 60. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00, dalje: ZUS) tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo in zadevo na podlagi 2. in 3. odstavka istega člena vrnilo toženi stranki v ponovni postopek.

V zvezi s tožbenim ugovorom, da je tožena stranka v 4. točki izreka izpodbijane odločbe odločila o zadevi, o kateri se ni vodil upravni postopek, sodišče pripominja, da je utemeljen. 247. člen ZUP določa, da organ druge stopnje preizkusi odločbo v delu, v katerem jo pritožnik izpodbija ter v okviru pritožbenih navedb, pri čemer pa po uradni dolžnosti pazi, ali na prvi stopnji ni prišlo do bistvenih kršitev pravil postopka in ali ni bil prekršen materialni zakon. Iz predloženih upravnih spisov izhaja, da obveznost tožeče stranke skleniti z Občino Škofja Loka pogodbo o ustanovitvi brezplačne služnosti ni bila predmet prvostopenjskega odločanja niti ni bila predmet pritožbe tožeče stranke zoper odločbo prve stopnje. Tožena stranka je tako v 4. točki izpodbijane odločbe presegla meje preizkusa, ki jih določa 247. člen ZUP in naložila tožeči stranki dodatne obveznosti, pri čemer pa niso podani razlogi iz 2. odstavka 253. člena ZUP. Glede na to bi bilo sicer potrebno 4. točko izreka odpraviti (3. točka 2. odstavka 60. člena ZUS) tudi iz tega razloga, ker pa je sodišče zaradi že navedenih pomanjkljivosti odpravilo izpodbijano odločbo v celoti, na to napako le posebej opozarja, da se ne bi ponovila v nadaljevanju postopka. Prav tako sodišče pripominja, da ni utemeljen tožbeni ugovor, da bi bilo treba pri vračunavanju prispevka KS B. upoštevati obresti in je stališče tožene stranke glede tega vprašanja, podano v odgovoru na tožbo, pravilno. V nadaljevanju postopka bodo po mnenju sodišča neupoštevni tudi tožbeni ugovori glede neutemeljenega zaračunavanja takse za obremenjevanje vode po stopnji, ki velja za imetnike greznic ter glede obljub, ki so bile dane krajanom Trate v zvezi z odškodnino zaradi razvrednotenja okolja. Plačevanje takse za obremenjevanje vode namreč ni predmet sporne upravne zadeve, obljube glede odškodnine pa bi bile upoštevne le, če bi bile pravno izpeljane v občinskem predpisu, tega pa tožba ne zatrjuje.

Ker je sodišče odločalo le o zakonitosti izpodbijanega akta, trpi vsaka stranke svoje stroške postopka (3. odstavek 23. člena ZUS), zaradi česar je sodišče zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.