TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
UPRS sklep U 1372/2000
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-12-05

Umik tožbe, podan po odločitvi sodišča (32. člen ZUS), se obravnava smiselno enako kot prepozno vložena tožba.

Tožeča stranka je Upravnemu sodišču RS dne 5. 11. 2002 poslala vlogo - ugovor zoper opomin, v katerem navaja, da umika tožbo.

Vlogo stranke je sodišče ob smiselni uporabi 34. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS št. 50/97 in 70/00, v nadaljevanju: ZUS) zavrglo kot prepozno, saj je stranka tožbo umaknila po tem, ko je sodišče o tožbi že odločilo s sodbo in sklepom opr. št. U 1372/2000-12 z dne 5. 9. 2002, ki sta dne 5. 10. 2002 postala pravnomočna. Po določbi 32. člena ZUS namreč lahko tožnik umakne tožbo le do odločitve sodišča.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
UPRS sklep U 1731/98
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-11-26

Določbo 6. točke 1. odstavka 34. člena ZUS je treba uporabiti tudi za odločanje o predlogu za oprostitev plačila sodnih taks.

Predlog za oprostitev sodnih taks se zavrže.

AA je dne 5. 7. 2002 vložila (pri nepristojnem organu) predlog za oprostitev plačila sodnih taks. V predlogu navaja, da je po moževi smrti prevzela podjetje AAA d.o.o., ki pa je bilo obremenjeno s carinskimi obveznostmi. Teh obveznosti sama ne more nositi. Ima dva otroka, ki sta študenta in zanju skrbi sama. Svojega premoženja nima, zato je v letu 1998 ustanovila družbo BBB d.o.o., da bi lahko pridobivala vsaj minimalna sredstva za življenje. V letu 1999 je imela prometno nesrečo in je bila zato 18 mesecev dela nezmožna. Prilaga mnenje Centra za socialno delo, izvid Kliničnega centra in spričevalo zdravnika.

Predlog s popolnoma enako vsebino in s priloženimi istimi dokazi je namreč AA vložila že 18. 1. 2002 (pri sodišču). O predlogu je sodišče odločilo s sklepom št. U 1731/98-36 z dne 7. 3. 2002, ki je postal pravnomočen dne 5. 4. 2002. Ker se, ob upoštevanju vsebine obeh vloženih predlogov, v pogledu pravnega in dejanskega stanja v zadevi od prve odločitve do tokratnega ponovnega odločanja očitno ni nič spremenilo, je sodišče štelo, da gre za (nedopustno oziroma nepotrebno) ponovno odločanje v isti zadevi in je zato odločilo tako, kot je razvidno iz izreka tega sklepa.

Odločitev temelji na smiselni uporabi 6. točke prvega odstavka 34. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00).

ZST člen 13,  13.  ZUS člen 34,  34/1-6,  34,  34/1-6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 215/2002
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-10-19

Iz priloženih spisov občinske volilne komisije je razvidno, da gre za kandidaturo za člane Občinskega sveta, ki jo je volilna komisija zavrnila s sklicevanjem na določbo 51. člena ZLV in da je kot predstavnica liste kandidatov navedena EE. Ker je pritožbo vložila stranka AAA, Območna organizacija F kot stranka, ki po določbi 97. člena ZLV ne more vlagati pravnega sredstva zoper odločitev volilne komisije, je sodišče pritožbo na podlagi 4. točka 34. člena Zakona o upravnem sporu kot nedovoljeno zavrglo.

Z izpodbijano odločbo je občinska volilna komisija Občine A /v nadaljevanju OVK A/ zavrnila kandidaturo AA, rojenega 23.03.1954, s stalnim prebivališčem B 24, A, BB, rojene 17.03.1968, s stalnim prebivališčem C 15/a, A, CC, rojenega 08.11.1966, s stalnim prebivališčem D 15, A in DD, rojenega 25.07.1958, s stalnim prebivališčem E 2, A za člane občinskega sveta Občine A na rednih volitvah, ki bodo 10. novembra 2002 iz razloga, ker njihova kandidatura ni bila izvedena v skladu z 51. členom Zakona o lokalnih volitvah.

Zoper navedeno odločbo vlaga pritožnik pritožbo. Navaja, da je stranka konvencijo in s tem tudi potrjevanje kandidatur izvedla v skladu s Pravilnikom stranke AAA in poslovnikom volilne konvencije Območne organizacije stranke AAA v F, v katerem je natančno določeno kdo sestavlja konvencijo, delovna telesa in načine glasovanja. Navaja, da so iz občine A na konvenciji sodelovali trije kandidati-ke, iz občine F pa 15 delegatk-ov. O kandidatkah in kandidatih ter listah so glasovali na osnovi pisnih predlog iz posamezne občine, ki sestavljajo Območno organizacijo stranke AAA v F.

Pritožbo je bilo treba zavreči iz naslednjih razlogov:

Po določbi prvega odstavka 97. člena Zakona o lokalnih volitvah (Uradni list RS, št. 72/93, 7/94, 33/94, 61/95, 70/95 in 51/2002, v nadaljevanju ZLV), lahko zoper odločbo občinske volilne komisije, s katero se zavrne kandidatura oziroma lista kandidatov ali ugovor iz 96. člena tega zakona, vsak kandidat ali predstavnik kandidature oziroma liste kandidatov vloži pritožbo na sodišče, pristojno za upravne spore, v 48 urah po prejemu odločbe.

Iz priloženih spisov občinske volilne komisije Občine A je razvidno, da gre za kandidaturo za člane Občinskega sveta, ki jo je volilna komisija zavrnila s sklicevanjem na določbo 51. člena ZLV in da je kot predstavnica liste kandidatov navedena EE. Ker je pritožbo vložila stranka AAA Območna organizacija F kot stranka, ki po določbi 97. člena ZLV ne more vlagati pravnega sredstva zoper odločitev volilne komisije, je sodišče pritožbo na podlagi 4. točke 34. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 65/97 in 70/00), kot nedovoljeno zavrglo.

ZLV člen 97,  97.  ZUS člen 34,  34/1-4,  34,  34/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 1570/2001
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-09-19

V obravnavani zadevi je tožena stranka s pisno vlogo izjavila, da tožbo umika, zato je sodišče na podlagi 3. odstavka 37. člena ZUS postopek s sklepom ustavilo. Odločitev o stroških postopka temelji na določbah 1. in 3. odstavka 23. člena ZUS. V upravnem sporu namreč sodišče o stroških postopka po določbah Zakona o pravdnem postopku odloča le v primeru meritornega odločanja o pravici, obveznosti ali pravni koristi stranke.

Zahteva tožeče stranke za povrnitev stroškov postopka se zavrne.

Tožeča stranka je dne 25.09.2001 na Upravno sodišče RS vložila tožbo zaradi molka organa po 26. členu Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00, v nadaljevanju: ZUS) v zvezi s pritožbami, vloženimi zoper odločbe Carinarnice A, s katerimi je bilo tožniku naloženo plačilo dodatnih carinskih obveznosti iz naslova carinjenja uvoza blanširanih gob.

Dne 23.08.2002 je tožena stranka sodišču poslala sklep in odločbo z dne 19.08.2002, s katerima so bile naštete zadeve združene in odločbo z dne 20.08.2002. Z navedenima odločbama je bilo pritožbam tožeče stranke zoper prvostopne odločbe ugodeno tako, da so bile prvostopne odločbe odpravljene in zadeve vrnjene v ponovni postopek in odločanje.

Dne 28.08.2002 je sodišče na podlagi 2. odstavka 37. člena ZUS tožečo stranko pozvalo, da sporoči sodišču ali vztraja in v kakšnem delu pri tožbi oziroma ali jo razširja tudi na novi upravni akt. Dne 06.09.2002 pa je tožeča stranka s pisno vlogo, ki jo je sodišče prejelo 09.09.2002 izjavila, da je bila zaenkrat izdana ugodna odločba zato tožbo umika, vztraja pa pri priglašenih stroških postopka.

ZUS v 37. členu določa, da mora v primeru molka organ, ki pozneje izda upravni akt, to sporočiti sodišču, pri katerem je sprožen upravni spor. Sodišče v takem primeru ustavi postopek s sklepom, razen če tožnik izjavi, da vztraja pri tožbi. V obravnavani zadevi je tožeča stranka s pisno vlogo izjavila, da tožbo umika, zato je sodišče na podlagi 3. odstavka 37. člena ZUS postopek s sklepom ustavilo

Odločitev o stroških postopka temelji na določbah 1. in 3. odstavka 23. člena ZUS. V upravnem sporu namreč sodišče o stroških postopka po določbah zakona o pravdnem postopku odloča le v primeru meritornega odločanja o pravici, obveznosti ali pravni koristi stranke. Vračilo plačane sodne takse se uveljavlja skladno z določbo 36. člena Zakona o sodnih taksah.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sodba U 1288/2000
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-09-26

Pritožba zoper odmerno določbo je bila vložena po poteku petnajstdnevnega roka, ki ga ni mogoče podaljšati, in torej prepozno. Zato je prvostopni davčni organ ravnal pravilno, ko je pri preizkusu njene pravočasnosti pritožbo zavrgel. Pravilno pa je ravnala tudi tožena stranka, ko je tožnikovo pritožbo iz istega razloga zavrnila. Vsebinski pritožbeni ugovori se v takšnem primeru, ko se pritožba zavrže, ne presojajo.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnika proti odločbi Davčnega urada A, Izpostave B z dne 21. 3. 2000, po kateri se tožnikova pritožba zoper odločbo o odmeri davka od premoženja za leto 1999 zavrže kot prepozno vložena. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je iz povratnice razvidno, da je bila tožniku odločba o odmeri davka od premoženja za leto 1999 vročena 16. 12. 1999, pritožbo pa je vložil 20. 1. 2000 in torej zamudil petnajstdnevni pritožbeni rok. Zato je po presoji tožene stranke prvostopni organ pritožbo utemeljeno zavrgel kot prepozno. V zvezi s pritožbenimi navedbami, po katerih naj bi bil tožnik oproščen plačila davka oziroma naj bi ne bil zavezan za njegovo plačilo zato, ker mu je bilo obratovalno dovoljenje izdano šele 24.8.1999, pa še pojasnjuje, da v pritožbi zoper odločbo o zavrženju prepozno vložene pritožbe ni mogoče izpodbijati pravilnosti odmerne odločbe.

Tožnik se z odločitvijo tožene stranke ne strinja in vlaga "pritožbo razsodnosti o neenakosti obdavčitve po odločbi z dne 21. 3. 2000 in zoper negativno odločbo z dne 21. 6. 2000 Davčne uprave". Navaja razloge, zaradi katerih naj bi mu bil davek od premoženja za leto 1999 za poslovni prostor na B ulici 31 v A neupravičeno odmerjen. Smiselno predlaga, da sodišče napadeno odločitev odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih zanjo. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo kot zastopnik javnega interesa udeležbe v postopku ni priglasilo.

Iz upravnih spisov izhaja, in tudi tožnik temu ne ugovarja, da je bila pritožba zoper odmerno odločbo vložena po poteku petnajstdnevnega zakonitega roka, ki ga ni mogoče podaljšati, in torej prepozno. Zato je prvostopni davčni organ ravnal pravilno, ko je pri preizkusu njene pravočasnosti pritožbo zavrgel. Pravilno pa je ravnala tudi tožena stranka, ko je tožnikovo pritožbo iz istega razloga zavrnila. Pri tem je pravilno poudarila, da se vsebinski pritožbeni ugovori v takšnem primeru, ko se pritožba zavrže, ne presojajo. Iz istega razloga takšnih tožbenih ugovorov tudi ne more presojati sodišče.

Ker je torej odločba pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00) kot neutemeljeno zavrnilo.

ZUP člen 240/2,  248,  248/1,  235,  235/1,  240,  240/2,  248,  248/1,  235,  235/1,  240.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 1085/2002
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-11-08

Tožena stranka je po pozivu sodišča, da odgovori na tožbo in dostavi upravne spise sodišču dne 1.10.2002 poslala odgovor na tožbo, v katerem je odgovorila, da so tožbene navedbe utemeljene, zato je na podlagi 273. člena ZUP izdala novo odločbo z dne 16.9.2002, s katero je izpodbijano odločbo odpravila. Ker tožnik v določenem roku ni navedel, da tožbo razširja na novo izdani akt, je sodišče na podlagi tretjega odstavka 37. člena ZUS postopek ustavilo.

Tožeča stranka je pri Upravnem sodišču Republike Slovenije dne 10.6.2002 vložila tožbo zoper zavrnilni del odločbe tožene stranke z dne 8.4.2002. Tožena stranka je po pozivu sodišča, da odgovori na tožbo in dostavi upravne spise sodišču dne 1.10.2002 poslala odgovor na tožbo, v katerem je odgovorila, da so tožbene navedbe utemeljene, zato je na podlagi 273.člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Ur. l. RS št. 80/99 in 70/00, v nadaljevanju ZUP) izdala novo odločbo z dne 16.9.2002, s katero je izpodbijano odločbo odpravila.

Sodišče je tožnika v skladu z določbo drugega odstavka 37.člena Zakon o upravnem sporu (Ur.l. RS št. 50/97 in 70/00, v nadaljevanju ZUS) pozvalo, naj v roku 15 dni sporoči, ali vztraja in v kakšnem delu vztraja pri tožbi, oziroma ali jo razširja tudi na novi upravni akt. Po določbi tretjega odstavka 37.člena ZUS sodišče postopek nadaljuje, če tožnik izjavi, da pri tožbi vztraja, sicer postopek s sklepom ustavi, na kar je bil tožnik opozorjen. Tožniku je bil poziv sodišča po pooblaščencu vročen dne 4.10.2002, vendar v določenem roku ni navedel, da tožbo razširja na novo izdani akt.

Sodišče je tako na podlagi tretjega odstavka 37. člena ZUS postopek ustavilo.

ZUS člen 37,  37/2,  37/3,  37,  37/2,  37/3.  ZUP člen 273,  273.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 575/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-05-15

Ker tožnikov interes glede na njegov socialni položaj pretehta javni interes, ki ji v takojšnji izterjavi sodnih taks, je sodišče zahtevi ugodilo in odložilo izvršitev odločbe do pravnomočnosti odločitve v upravnem sporu.

Zahtevi tožeče stranke se ugodi in se odloži izvršitev odločbe Davčnega urada A, Izpostave A z dne 23. 5. 2002 do pravnomočne odločitve v tem upravnem sporu.

Tožnik je dne 7. 11. 2002 vložil tožbo zoper odločbo tožene stranke z dne 11. 10. 2002, s katero je le-ta zavrnila njegovo pritožbo proti odločbi Davčnega urada A, Izpostave A, po kateri se mu nalaga v plačilo redna sodna taksa, sodna taksa za opomin in povišana sodna taksa kot kazenska taksa v skupnem znesku 124 600,00 SIT. Odločbo izpodbija iz vseh tožbenih razlogov in iz razlogov, iz katerih je odločba nična. Sodišču predlaga, da tožbi ugodi in odločbo odpravi. Zahteva tudi, da se mu prisodi odškodnina za škodo, ki mu je nastala zaradi nezakonitih postopkov.

Dne 28. 4. 2003 pa je tožnik (ponovno) vložil še predlog oziroma zahtevo za izdajo začasne odredbe. V predlogu navaja, da je zahteval odložitev izpodbijanega akta pri pristojni Davčni upravi. Pristojni organ o njegovi vlogi ni odločil v predpisanem sedemdnevnem roku. Zato predlaga, da sodišče do izdaje sodne odločbe odloži izvršitev prvostopne odločbe, s katero se mu nalaga sodna taksa v plačilo.

Iz tožnikove vloge in prilog izhaja, da so procesne predpostavke za odločanje o zahtevani začasni odredbi iz 30. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00) tokrat izpolnjene. V okviru vsebinske presoje tožnikove zahteve na podlagi prvega odstavka 69. člena istega zakona pa sodišče ugotavlja, da je iz vseh tožnikovih vlog in podatkov spisa, zlasti tistih, ki se nanašajo na dodelitev brezplačne pravne pomoči, razvidno, da je tožnik brez rednih dohodkov in brez premoženja, da prejema socialno pomoč, in da je to njegov edini vir, s katerim se preživlja. Vsakršna izterjava bi zato tožnikovo socialno stisko le še povečala. Po drugi strani pa iz upravnih spisov izhaja, da gre pri naloženem plačilu za sodne takse. Te sicer sodijo med davščine, katerih plačila v načelu ni mogoče odlagati, ker služijo prihodki iz njihovega naslova za financiranje države oziroma njenih funkcij. Obenem pa so vendarle specifična dajatev, katere plačilo je mogoče, in to prav iz socialnih razlogov, ne le odložiti, ampak celo oprostiti pod pogoji, ki jih določa zakon (Zakon o sodnih taksah). To pa po presoji sodišča hkrati pomeni, da tožnikov interes glede na njegov socialni položaj, ter še posebej glede na višino socialne pomoči in znesek takse, ki se mu nalaga v plačilo, vendarle pretehta tistega, ki je v takojšnji izterjavi sodnih taks, oziroma je od takšnega javnega interesa močnejši.

ZST člen 13,  29,  13,  29.  ZUS člen 30,  69,  69/1,  30,  69,  69/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 907/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-07-03

obročno plačilo - odpis in delni odpis - plačilo prispevkov

V obravnavanem primeru je predmet spora prav plačevanje prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje oziroma njihov delni odpis in obročno odplačevanje, za kar pa Upravno sodišče RS ni stvarno pristojno.

1. Upravno sodišče Republike Slovenije se v zadevi izreče za stvarno nepristojno. 2. Po pravnomočnosti tega sklepa se zadeva odstopi v reševanje pristojnemu Delovnemu in socialnemu sodišču v Ljubljani.

Tožeča stranka je dne 20. 5. 2003 vložila tožbo zoper obvestilo tožene stranke z dne 19. 3. 2003, s katerim jo tožena stranka obvešča o obročnem plačilu prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. V tožbi navaja, da je tožena stranka le delno odločala o njeni zahtevi, saj je z vlogo, dano na obrazcu tožene stranke predlagala delni odpis dolga za obdobje do 31. 3. 1998, ter za preostali del obročno odplačilo prispevkov. Kriteriji za odločanje o njeni zahtevi so določeni v Sklepu o kriterijih za odpis, delni odpis, odlog ter obročno odplačevanje prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje (Uradni list RS, št. 22/2002). Navedeni sklep v 5. členu določa, da lahko zavod dovoli, da se zavezancu dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo lahko ogrozilo preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov. Po pokritju vseh nujnih stroškov tožeči stranki za preživljanje sebe in svoje družine ostale le 53.270,00 SIT.

Upravno sodišče Republike Slovenije se v predmetni tožbi izreka za stvarno nepristojno.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94) v 5. alinei 1. točke 1. odstavka 5. člena izrecno določa, da je socialno sodišče pristojno odločati v sporih v zvezi s plačevanjem prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. V obravnavanem primeru pa je predmet spora prav plačevanje prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje oziroma njihov delni odpis in obročno odplačevanje.

Upravno sodišče RS ugotavlja, da v obravnavani zadevi ni stvarno pristojno, zato je na podlagi 19. člena in 1. odstavka 23. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 16/99 in 96/02), v zvezi z določbo 16. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00) odločilo, da se zadeva po pravnomočnosti sklepa odstopi stvarno pristojnemu Delovnemu in socialnemu sodišču v Ljubljani.

ZDSS člen 5,  5/1-1,  5,  5/1-1.  ZUS člen 16,  16.  ZPP člen 19,  23,  23/1,  23/1,  23,  19.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 642/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-06-12

Zahteva za odložitev izvršitve izpodbijanega akta, vložena v zvezi z vloženo tožbo v upravnem sporu pri pristojnem organu iz 2. odstavka 30. člena ZUS, to je pri organu, ki je pristojen za izvršbo izpodbijanega akta ter brezuspešen potek sedemdnevnega roka za odločitev o tej zahtevi, je procesna predpostavka za vložitev zahteve za začasno odredbo pri sodišču.

Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrže.

Tožeča stranka je dne 3. 4. 2003 pri tem sodišču vložila tožbo, s katero izpodbija odločbo tožene stranke z dne 19. 2. 2003. Z izpodbijano odločbo je tožena stranka delno ugodila pritožbi tožnika tako, da je spremenila višino dolgovanega zneska prometnega davka, določenega z odločbo Carinarnice A z dne 18. 8. 1998, na pravilno vrednost 495.619,00 SIT ter s tem višino skupno dolgovanega zneska na pravilno vrednost 2.478.095,00 SIT, v ostalem pa tožnikovo pritožbo zavrnila. Dne 27. 5. 2003 je tožnik skladno s pozivom sodišča dopolnil tožbo, istočasno pa zahteval, da sodišče izda sklep o zadržanju izvršitve izpodbijane odločbe tožene stranke iz razloga, ker je drugostopni organ bistveno popravil odločbo Carinske uprave, zato tožnik meni, da je tožba upravičena v celotnem obsegu in je nujno, da se iz tega razloga izvršitev odloži do odločitve sodišča.

Sodišče je zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrglo iz naslednjih razlogov:

Tožnik v zahtevi za izdajo začasne odredbe ne navaja, ali zahtevo opira na 1. ali na 2. odstavek 69. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00, dalje ZUS). Sodišče je zahtevo obravnavalo skladno z njeno vsebino po določbi 1. odstavka 69. člena ZUS. Po tej določbi je mogoče začasno odredbo za odložitev izvršitve izpodbijanega upravnega akta od sodišča zahtevati v primeru, če izvršitve akta na zahtevo tožnika ne odloži pristojni organ, določen v 2. odstavku 30. člena ZUS, ki mora o zahtevi odločiti v sedmih dneh (3. odstavek istega člena). To pomeni, da je zahteva za odložitev izvršitve izpodbijanega akta, vložena v zvezi z vloženo tožbo v upravnem sporu pri pristojnem organu iz 2. odstavka 30. člena ZUS, to je pri organu, ki je pristojen za izvršbo izpodbijanega akta ter brezuspešen potek sedemdnevnega roka za odločitev o tej zahtevi, procesna predpostavka za vložitev zahteve za začasno odredbo pri sodišču. V zahtevi za odložitev izvršitve izpodbijane odločbe pa tožnik niti ne izkazuje niti ne zatrjuje, da je za vložitev zahteve za izdajo začasne odredbe izpolnil procesno predpostavko, to je, da je od organa prve stopnje zahteval, naj odloži izvršitev izpodbijane odločbe ter izkazal, da je od vložitve take zahteve poteklo več kot sedem dni. Ker tožnik izpolnjevanja procesne predpostavke niti ne izkazuje niti ne zatrjuje, je sodišče zahtevo zavrglo ob smiselni uporabi 2. točke 1. odstavka 34. člena ZUS kot preuranjeno.

ZUS člen 69/1,  34,  34/1-2,  69,  30,  30/2,  30/3,  69/1,  34,  34/1-2,  69,  30/2,  30/3,  30.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep U 973/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-06-12

Iz tožbenih navedb in tožbi priloženih listin je razvidno, da gre med tožečo in toženo stranko za spor v zvezi s pravicami iz zavarovanja za starševsko varstvo, za reševanje katerega je po določbi 51. člena ZSDP pristojno Delovno in socialno sodišče v A.

Upravno sodišče Republike Slovenije se v tej zadevi izreče za stvarno nepristojno. Po pravnomočnosti tega sklepa se zadeva odstopi stvarno pristojnemu Delovnemu in socialnemu sodišču v A.

Tožeča stranka je pri Upravnem sodišču Republike Slovenije vložila tožbo na podlagi 2. odstavka 26. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 70/00, v nadaljevanju: ZUS), ker tožena stranka ni odločila o vloženi pritožbi zoper odločbo Centra za socialno delo B, navedeno v uvodu tega sklepa, s katero je odločal o zahtevi tožeče stranke, vloženi na podlagi Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (Uradni list RS, št. 97/01, v nadaljevanju: ZSDP).

Iz tožbenih navedb in tožbi priloženih listin je razvidno, da gre med tožečo in toženo stranko za spor v zvezi s pravicami iz zavarovanja za starševsko varstvo, za reševanje katerega je po določbi 51. člena ZSDP pristojno Delovno in socialno sodišče v A. Zaradi navedenega je bilo potrebno na podlagi 19. člena in 1. odstavka 23. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, 96/02) v zvezi z določbo 16. člena ZUS odločiti kot izhaja iz izreka tega sklepa.

ZUS člen 16,  16.  ZPP člen 19,  23,  23/1,  19,  23,  23/1.  ZSDP člen 51.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.