sodba U 2266/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2005-12-12

carinska deklaracija - naknadno preverjanje carinske deklaracije - ugotovitev carinske vrednosti - carina

V obravnavanem primeru je carinski urad ugotovil odstopanje med fakturno vrednostjo osebnega vozila in vrednostjo po katalogu, po katerem se vozila iste znamke prodajajo na tujem trgu. V primeru obstoja bistvene razlike, kot je bila ugotovljena v tem primeru, je tudi po presoji sodišča skladno s 3. odstavkom 23. člena CZ dana podlaga za ugotavljanje carinske vrednosti v skladu s 17. do 19. členom CZ. Pri tem uporaba kataloga ne predstavlja nedopustnega ugotavljanja carinske vrednosti, kot zmotno meni tožeča stranka.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka delno ugodila pritožbi tožnika in spremenila 2. točko izreka odločbe Carinskega urada A, Izpostave A, št. ... z dne 9. 11. 2001 v delu, v katerem je določen rok za plačilo carinskega dolga tako, da se pravilno glasi "v roku 30 dni od prejema obračuna za carinsko deklaracijo" (točka 1 izreka), v ostalem pa pritožbo tožnika zavrnila. Z navedeno odločbo je prvostopni organ po uradni dolžnosti določil carinsko vrednost za rabljeno osebno vozilo, prijavljeno s carinsko deklaracijo (ECL) št. ... Izpostave A z dne 5. 11. 2001 ter določil carinski dolg v višini 1.339.128,00 SIT (DDV v znesku 908.151,00 SIT in davek na motorna vozila v znesku (DMV) 430.177,00 SIT ter upravno takso v znesku 800,00 SIT). Po podatkih spisa izhaja, da je deklarant BBB d.o.o. iz A kot posredni zastopnik tožnika dne 5. 11. 2001 pri Izpostavi A vložil navedeno ECL za rabljeno osebno vozilo znamke Volvo ... iz tarifne oznake 8703 2390 Kombinirane nomenklature carinske tarife v vrednosti 20.500,55 DEM oz. 2.315.881,00 SIT. ECL je priložil račun št. ... z dne 25. 10. 2001, predračun za popravilo, prometno dovoljenje, potrdilo o prometu blaga EUR.1 št. ..., potrdilo o homologaciji, skupno prijavo in deklaracijo o carinski vrednosti. Carinski organ je v postopku preverjanja sprejete deklaracije na podlagi 52. člena Carinskega zakona (Uradni list RS, št. 1/95, 28/95, 32/99, 40/99, v nadaljevanju CZ) ugotovil, da vrednost blaga ne ustreza določbam CZ o dogovorjeni ceni ter je o svojih ugotovitvah sestavil zapisnik št. ... z dne 8. 11. 2001, na podlagi katerega je izdal odločbo, s katero je za prijavljeno blago določil carinsko vrednost, deklarant pa je v skladu z ugotovitvami carinskega organa vložil nov set ECL. Carinska vrednost je na podlagi 1. odstavka 36. člena Uredbe za izvajanje carinskega zakona (Uradni list RS, št. 46/99 in popravki, v nadaljevanju UICZ), transakcijska vrednost v skladu s 16. členom CZ, to je pri prodaji blaga za izvoz zaradi uvoza na carinsko območje dogovorjena, dejansko plačana ali plačljiva cena, ki izpolnjuje pogoje iz 2. odstavka 16. člena CZ in ki je popravljena v skladu z 20. členom CZ. Praviloma se za carinsko vrednost vzame vrednost blaga, ki je navedena na prodajalčevi fakturi, če ta vrednost ustreza določbam CZ, ki se nanaša na dogovorjeno ceno (1. odstavek 23. člena CZ). V primeru, da faktura iz upravičenih razlogov ni priložena oz. če vrednost blaga, ki je navedena v fakturi, ne ustreza določbam CZ o dogovorjeni ceni, carinsko vrednost ugotovi v skladu z določbami 17. do 19. člena CZ (3. odstavek 23. člena CZ). Na podlagi 1. odstavka 62. člena UICZ carinske vrednosti uvoženega blaga carinskemu organu ni treba določati na podlagi transakcijske vrednost, če ob upoštevanju 2. odstavka istega člena dvomi, da prijavljena transakcijska vrednost ustreza plačani ali plačljivi ceni iz 16. člena CZ. V zadevnem primeru je bilo carinskim organom prijavljeno rabljeno poškodovano osebno vozilo in carinski organi niso imeli podatkov, da bi za carinsko vrednost vzeli dogovorjeno ceno za blago, kupljeno za uvoz v Republiko Slovenijo, ki se je uvozilo v istem ali približno enakem času, kot blago ki se carini, zato je po mnenju tožene stranke carinska vrednost pravilno določena v skladu s 1. odstavkom 19. člena CZ in sicer s pomočjo razpoložljivih podatkov na način, ki je skladen z načeli in splošnimi določbami Sporazuma o uporabi VII. člena GATT 1994, VII. člena GATT 1994 in poglavja o carinski vrednosti. Tožena stranka ugotavlja, da je prvostopni organ pravilno ugotovil carinsko vrednost z zapisnikom št. ... z dne 8. 11. 2001 in da izhaja iz pravilne vrednosti glede na katalog Schwacke št. 10/2001, str. 831, kateri pa je za carinski organ predstavljal le pripomoček pri ocenjevanju rabljenega vozila, saj je iz zapisnika razvidno, da je komisija opredelila dejansko vrednost vozila na podlagi ugotovitev o dejanskem stanju vozila in s pomočjo kataloških podatkov in ne neposredno na podlagi kataloških podatkov, kot zmotno meni tožnik. Deklarant, ki je bil prisoten pri pregledu blaga, ni oporekal ugotovitvam komisije o dejanskem stanju vozila, zavrača pa tudi pavšalne navedbe tožnika, ko navaja, da je poškodovano vozilo po merilih vseh zavarovalnic pa tudi sicer na tržišču manjvredno, kar naj prvostopni organ ne bi upošteval, saj je iz zapisnika komisije razvidno, da je pri pregledu rabljenega vozila upoštevana amortizacija vozila (-10 %), vračilo nemškega prometnega davka (- 16 %) ter ocenjena vrednost poškodbe vozila po predloženem predračunu (- 4.172 DEM) in tako pravilno določila, da je vrednost vozila 42.414 DEM oz. 4.768.741,00 SIT, kamor je prištela še stroške prevoza (8.500,00 SIT) in zavarovalne stroške (2.500,00 SIT), skladno z določbo 4.a točke 1. odstavka 20. člena CZ in dobila na ta način carinsko vrednost blaga 4.779.742,00 SIT. Tudi po presoji tožene stranke je ugotovljena carinska vrednost po določilih 19. člena CZ (4.768.741,00 SIT) bistveno odstopala od carinske vrednosti 2.315.881,00 SIT, ki jo je deklarant sam prijavil carinskemu organu ter je bila cenitev strokovne komisije korektna in vrednost osebnega vozila glede na dosegljive podatke ustrezno korigirana. Tožena stranka se v nadaljevanju sklicuje na 3. odstavek 133. člena UICZ, po katerem carinski organ, če se rezultati preverjanja deklaracije ne ujemajo s podatki, navedenimi v carinski deklaraciji, to zabeleži na deklaraciji in navede podlage za obračun carinskega dolga, ter je carinski organ ravnal pravilno, ko je o ugotovitvah o preverjanju deklaracije sestavil zapisnik. Ob tem ugotavlja, da prvostopni organ pri izdaji odločbe ni upošteval, da je bila v isti zadevi vložena in sprejeta nova ECL skladno z ugotovitvami preveritve, kot podlaga za obračun uvoznih dajatev, ki na določbe 155. člena CZ tudi predstavlja izvršilni naslov, ter je napačno v 2. točki izreka naložil plačilo carinskega dolga v 30-dneh od prejema odločbe, zato je tožena stranka zaradi obstoja dvojnosti izvršilnih naslovov spremenila izrek odločbe, da je obveznost plačila z odločbo ugotovljenega carinskega dolga v skladu z določbo 5. odstavka 153. člena CZ vezana na prejem carinske deklaracije (21. člena Zakona o davčnem postopku - Uradni list RS, št. 18/96).

Tožnik vlaga tožbo v upravnem sporu. Po njegovem prepričanju tožena stranka ni upoštevala vrednosti blaga kupljeni v Evropski skupnosti. Navaja, da so vsi predloženi dokumenti verodostojni in da ni razlogov za računanje vrednosti s strani tožene stranke. Smiselno predlaga odpravo izpodbijane odločbe.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in razlogih zanjo ter sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa udeležbe v tem postopku ni prijavilo.

Po presoji sodišča je odločitev tožene stranke pravilna in na zakonu utemeljena in se v izogib ponavljanju nanje sklicuje (2. odstavek 67. člena Zakona o upravnem sporu - Uradni list RS, št. 50/97, 70/00, dalje ZUS) ter še dodaja:

Zaradi preverjanja tožnosti in pravilnosti sprejete deklaracije lahko carinski organ pregleda tudi dokumente, ki spremljajo deklaracijo in blago (52. člen CZ). Po 23. členu CZ ima carinski organ pooblastilo, če vrednost blaga, ki je navedena v fakturi, ne ustreza določbam tega zakona o dogovorjeni ceni, da ugotovi carinsko vrednost v skladu z 17. do 19. členom CZ. Tudi po določbi 62. členu UICZ carinske vrednosti uvoženega blaga carinskemu organu ni treba določiti na podlagi transakcijske vrednosti, če ta (ob upoštevanju 2. odstavka navedenega člena) dvomi, da prijavljena transakcijska vrednost ustreza plačani ali plačljivi ceni iz 16. člena CZ. V obravnavanem primeru je bil carinski urad mnenja, da je bilo ugotovljeno odstopanje med fakturno vrednostjo osebnega vozila in vrednostjo po katalogu, po katerem se vozila iste znamke prodajajo na tujem trgu. V primeru obstoja bistvene razlike, kot je bila tudi ugotovljena v tem primeru, je bila tudi po presoji sodišča skladno s 3. odstavkom 23. člena CZ dana podlaga za ugotavljanje carinske vrednosti v skladu s 17. do 19. členom CZ. Pri tem uporaba kataloga ne predstavlja nedopustnega ugotavljanja carinske vrednosti, kot to zmotno meni tožeča stranka. Uporabljeni katalog je predstavljal za carinske organe le pripomoček pri ocenjevanju vrednosti rabljenega osebnega vozila. Vrednost vozila in s tem carinske osnove carinski organ namreč ni določil neposredno na podlagi kataloških podatkov, ampak jo je, kot izhaja iz upravnih spisov, v skladu s CZ določil na podlagi ugotovitev o dejanskem stanju vozila ter s pomočjo kataloških podatkov komisijsko opredelil njegovo dejansko vrednost. Dejstva, da bi bilo dejansko stanje vozila ob uvozu drugačno od tistega, kot ga je ugotovila komisija, pa tudi tožeča stranka v tožbi ne zatrjuje, niti ni dejanskim ugotovitvam ob pregledu vozila oporekala v pritožbi zoper odločbo prve stopnje. V postopku carinjenja se uporabljajo določbe CZ, ki jih je carinski organ pri odločitvi o stvari po mnenju sodišča pravilno uporabil, zato tožnik s tožbenimi navedbami, s katerimi izpodbija utemeljenost postopanja sploh in zakonsko podlago za sprejeto odločitev, ne more uspeti. Iz upravnih spisov pa izhaja, da je bila tožniku dana možnost, da se seznani z ugotovljenim dejanskim stanjem in da že v postopku na prvi stopnji poda svoje ugovore v tej zvezi, česar pa tožnik niti ni storil, kar po mnenju sodišča pomeni, da mu je bilo zagotovljeno varovanje njegovih pravic v postopku. Tožena stranka je tudi pravilno razložila uporabo 62. člena UICZ, katere namen je stranki omogočiti varovanje njenih pravic v postopku, torej možnost vlaganja pravnih sredstev, kar pa je bilo tožniku v obravnavanem postopku v celoti zagotovljeno, saj je bil deklarant, to je zastopnik tožeče stranke že dne 7. 11. 2001, ko je bil navzoč pri pregledu spornega vozila, seznanjen z ugotovitvami carinskega organa ter njegovimi dvomi v pravilnost prijavljene transakcijske vrednosti, ter v tej zvezi ni postavil nobene pisne zahteve, niti pred izdajo prvostopne odločbe ni predložil drugih listin, ki bi dokazovale, da dvom carinskega organa o transakcijski vrednosti ni utemeljen. Nasprotnih dokazov tožnik tekom postopka (tudi sodnega) ni predložil. Njegovo zagotavljanje, da je transakcijska vrednost tista, ki izhaja iz računa, ki je bil priložen ECL in ki bi jo carinski organ bil dolžan upoštevati, pa nima podlage v carinskih predpisih, se carinski urad lahko, že kot navedeno, v primeru ko dvomi v pravilnost transakcijske cene, na podlagi carinskih predpisov ugotovi drugačno vrednost blaga.

Glede na povedano je izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, tožba pa neutemeljena, zato je sodišče na podlagi 1. odstavka 59. člena ZUS tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

CZ člen 23,  52,  16,  19,  19/1.  Uredba za izvajanje carinskega zakona člen 62,  133.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.