sodba U 1715/2002
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2004-10-04

Sporno v zadevi je, ali ima tožnik pravico do vstopnega DDV po 1. odstavku 40. člena ZDDV oziroma ali je tožnik blago, torej tovorna vozila uporabil oziroma jih bo uporabil za namene opravljanja dejavnosti, od katere se plačuje DDV. Tožena stranka v zvezi s prenosom lastništva na tretjo osebo ni posebej pojasnila svojega stališča (s tem, da potrjuje odločitev prvostopnega organa), da tožnik vozil ni uporabljal za namene opravljanja svoje dejavnosti. Tožena stranka ni posebej ugotavljala, ali je tožnik z aneksom opravil kakšen promet, temveč je opredelila aneks kot podlago ugotovitvi, da tožnik navedenih vozil ni uporabljal za opravljanje svoje dejavnosti in s tem razlog za nepripadanje odbitka vstopnega DDV po 1. odstavku 40. člena ZDDV.

Tožbi se ugodi in se odločba Davčne uprave Republike Slovenije, Glavnega urada A, št. ... z dne 31. 7. 2002, odpravi in zadeva vrne toženi stranki v ponoven postopek.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka kot neutemeljeno zavrnila pritožbo tožnika zoper odločbo Davčnega urada B, št. ... z dne 19. 2. 2002, s katero je bilo odločeno, da se tožnikovemu zahtevku za vračilo presežka davka na dodano vrednost za obdobje september 2001 v znesku 3.624.323,00 SIT delno ugodi, tako, da se mu vrne 67.285,00 SIT, v preostalem delu pa se zahtevek za vračilo DDV zavrne; za oktober 2001 v znesku 3.051.765,00 SIT delno ugodi tako, da se tožniku vrne 25.098,00 SIT, v preostalem delu pa se zahtevek za vračilo DDV zavrne. Tožena stranka povzema ugotovitve prvostopnega organa, ki je pri tožniku opravil inšpekcijski pregled pravilnosti in pravočasnosti obračunavanja davka na dodano vrednost za obdobje od septembra do novembra 2001, v katerem je ugotovil, da je tožnik v septembru 2001 prejel dva računa, in sicer za priklopno vozilo Goch Tirsam, št. 109-000027 z dne 25. 9., po leasing pogodbi št. 8722/01, v znesku 11.385.302,74 SIT in za priklopno vozilo Goch Tirsam, št. 109-000026 z dne 25. 9., po leasing pogodbi št. 8721/01, v znesku 10.892.988,45 SIT, oboje z obračunanim DDV. V mesecu oktobru 2001 je tožnik prejel račun za tovorno vozilo M.A.N., št. 110-000011 z dne 8. 10.2001, po leasing pogodbi št. 8723/01, v znesku 18.956.494,65 SIT z obračunanim DDV, ki jih je knjižil v knjigo prejetih računov. Naknadno so bili k leasing pogodbam sklenjeni aneksi, s katerimi pogodbene stranke ugotavljajo in soglašajo, da se dovoli uporaba navedenih vozil brez omejitev podjetju AAA, d.n.o., C in dovoljuje uporabo vozila v mednarodnem cestnem prometu, s katerim navedena družba pridobiva licenco za opravljanje prevozniške dejavnosti. Aneks so podpisali leasingodajalec BBB, leasingojemalec AAA d.n.o. in uporabnik CCC d.n.o. za dobo 5 let, s tem, da se po preteku lahko podaljša ali prekine. Pri pregledu izdanih računov tožnika je bilo ugotovljeno, da tožnik vozil od dneva nabave do konca meseca novembra 2001, ni uporabljal. To pa je razvidno tudi iz ugotovitev prvostopnega organa, ki je opravil pregled obračunavanja in plačevanja DDV pri zavezancu CCC d.n.o., kjer je ugotovil, da je navedeno podjetje uporabljalo vozila, ki jih je nabavil na podlagi finančnega najema tožnik. Tožena stranka se z razlogi prvostopnega organa strinja kot pravilnimi. Po 1. odstavku 40. člena Zakona o davku na dodano vrednost (Uradni list RS, št. 89/98 do 30/1, v nadaljevanju ZDDV) sme davčni zavezanec pri izračunu svoje davčne obveznosti odbiti DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal pri nabavah blaga oziroma storitev od drugega davčnega zavezanca, če je to blago oziroma storitev uporabil oziroma jih bo uporabil za namene opravljanja dejavnosti, od katere se plačuje DDV. Ker je bilo v postopku ugotovljeno, da (pri)tožnik nabavljena vozila na podlagi leasing pogodb ni nikoli uporabljal za opravljanje svoje dejavnosti niti jih ne namerava uporabljati, kar dokazujejo sklenjeni aneksi, zato tudi po oceni tožene stranke tožnik nima pravice do uveljavljanja odbitka vstopnega DDV za nabavljena vozila. Tožnik nabavljenih vozil oziroma osnovnih sredstev ni uporabljal za opravljanje dejavnosti, saj so bila predana v uporabo davčnemu zavezancu CCC d.n.o., ki z njimi opravlja prevozne storitve.

Tožeča stranka je vložila tožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in kršitve materialnega prava. Tožena stranka je najprej pravilno ugotovila, da je tožeča stranka v mesecu septembru 2001 od leasingodajalca BBB d.o.o., prejela računa za priklopni vozili po leasing pogodbah za obračunanim DDV in v mesecu oktobru 2001 račun za tovorno vozilo po leasing pogodbi z obračunanim DDV in da je z leasingodajalcem BBB d.o.o., sklenila k vsem leasing pogodbam anekse, na podlagi katerih se je dovolila uporaba vozil, ki so predmet navedenih leasing pogodb, podjetju CCC d.n.o., brez omejitev, ter da je navedeno podjetje vozila tudi uporabljalo za opravljanje svoje dejavnosti. Na podlagi tako ugotovljenih dejstev pa je napravila napačen sklep o dejanskem stanju in posledično napačno uporabila materialno pravo. Ne strinja pa se z odločitvijo tožene stranke, da tožnik nabavljenih vozil, na podlagi zgoraj navedenih leasing pogodb, ni nikoli uporabljal za opravljanje svoje dejavnosti. Tožena stranka je zanemarila, da je z vidika izvajanja DDV posebej treba presojati promet, opravljen med leasingodajalcem BBB d.o.o., in tožečo stranko ter promet, ki je bil opravljen med tožečo stranko in podjetjem CCC d.n.o. Prvi predstavlja promet blaga (3. točka 2. odstavka 4. člena ZDDV). Pri izročitvi blaga na pogodbi o finančnem leasingu na podlagi 25. člena Pravilnika o izvajanju zakona o davku na dodano vrednost (Uradni list RS, št. 4/1999 do 54/2001, v nadaljevanju Pravilnik) nastane davčna obveznost za celotno vrednost blaga v davčnem obdobju v katerem je blago izročeno. Promet, ki je bil sklenjen med tožečo stranko in podjetjem CCC d.n.o., to je najem vozil, predstavlja nov promet, in sicer promet storitev. Obveznost za obračun DDV na podlagi 19. člena ZDDV nastane takrat, ko je storitev opravljena oziroma takrat, ko je izdan račun, če račun ni izdan, pa osmi dan po opravljeni storitvi, ter se pri tem sklicuje na 5. odstavek 19. člena ZDDV glede zaporednih računov in zaporednih plačil. Z vidika izvajanja ZDDV, sklenitev pogodb o finančnem leasingu predstavlja promet blaga, ki ga je opravilo podjetje BBB d.o.o., in od katerega je bil v trenutku izročitve blaga obračunan tudi ustrezen znesek DDV, ki ga tožnik lahko upošteva kot vstopni DDV, ker je vozila uporabil za namene opravljanja dejavnosti, od katerih se plačuje DDV, zato so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje pravice do odbitka vstopnega DDV (1. odstavek 40. člena ZDDV), saj je navedena vozila uporabil zato, da je in da bo z njimi opravljal promet storitev, to je storitev dajanja vozil v najem, od katerega je tudi dolžan obračunati DDV, kar izhaja tudi iz aneksov. Pravni lastnik vozil ostaja še vedno leasingodajalec, ki je dal soglasje, da se vozila dajo v najem podjetju CCC d.n.o., kar ne pomeni, da bo po plačilu vseh leasing obrokov pravni in ekonomski lastnik vozil navedeno podjetje, temveč le soglasje leasingodajalca tožniku, kot leasingojemalcu, da s temi vozili opravi promet storitev, to je storitev dajanja vozil v najem podjetju CCC d.n.o.. Sklicuje se na dogovor med tožnikom in podjetjem CCC d.n.o., iz katerega izhaja, da se bo za promet storitev oddajanje vozil v najem, račun izstavljal vsake štiri mesece in da bo od tega prometa tožnik obračunaval DDV.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi in razlogih zanjo ter predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa ni prijavilo udeležbe v tem postopku.

Sporno v zadevi je, ali ima tožnik pravico do vstopnega DDV po 1. odstavku 40. člena ZDDV oziroma ali je tožnik blago, torej tovorna vozila uporabil oziroma jih bo uporabil za namene opravljanja dejavnosti, od katere se plačuje DDV. Za odgovor na to vprašanje je pomembna pravna narava aneksa, ki ga je tožnik sklenil z leasingodajalcem in tretjo osebo, ki ji je dal v uporabo vozila. Iz upravnih spisov ni razvidno, ali sklenjeni aneksi (in iz katerih je razvidno, da stranke soglašajo z uporabo navedenih vozil po tretji osebi), pomenijo tudi prenos plačil mesečnih anuitet iz naslova temeljne pogodbe o leasingu in hkrati tudi pravico te tretje osebe iz finančnega leasinga oziroma, ali pomeni ta aneks tudi, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese na to tretjo osebo v primeru, da je prevzela tudi plačila obrokov, najkasneje ob plačilu zadnjega obroka (3. točka 2. odstavka 4.člena ZDDV). Tega prvostopni organ ni ugotavljal, čeprav je v izpodbijani odločbi navedel, da je tožnik opravil prevozne storitve z vozili, ki niso v njegovi lasti (leasingu), ampak v lasti davčnega zavezanca CCC d.n.o., pri tem pa se sklicuje na anekse k leasing pogodbam, iz katerih je razvidno, da je vozila dal v uporabo davčnemu zavezancu CCC d.n.o., ki z njimi opravlja prevozne storitve. Tožena stranka v zvezi s prenosom lastništva na tretjo osebo ni posebej pojasnila svojega stališča (s tem, da potrjuje odločitev prvostopnega organa), da tožnik vozil ni uporabljal za namene opravljanja svoje dejavnosti. Tožnik sicer v pritožbi ni navajal, da je šlo v primeru sklenitve anksov za nov obdavčljiv promet storitev in da ima oddajanje vozil v najem vpisano v sodni register kot svojo dejavnost, vendar sodišče navedeni tožbeni razlog ne sprejema kot novoto, četudi tega tožnik v pritožbi ni posebej navedel, saj je razvidno, da se ne strinja z odločbo v celoti. Tožena stranka ni posebej ugotavljala, ali je tožnik z aneksom opravil kakšen promet, temveč je opredelila aneks kot podlago ugotovitvi, da tožnik navedenih vozil ni uporabljal za opravljanje svoje dejavnosti in s tem razlog za nepripadanje odbitka vstopnega DDV po 1. odstavku 40. člena ZDDV.

Sodišče ne more slediti tožnikovim navedbam, da gre za najem, sklenjen med tožnikom in CCC d.n.o. Po 15. členu Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96 do 108/99, dalje ZDavP) je davčni zavezanec dolžan za svoje trditve navesti dokaze, kar pomeni, da je bil dolžan že v času nastanka poslovnega dogodka, v kolikor je šlo za oddajanje v najem, za to predložiti primerne dokaze, zato sporazum, ki ga dostavlja kot prilogo tožbi, sodišče kot tožbeno novoto ni presojalo (3. odstavek 14. člena Zakona o upravnem sporu, Uradni list RS, št.50/97,70/00, dalje ZUS). Ne glede na to, pa sodišče ocenjuje, da dejansko stanje v bistvenih točkah ni bilo popolno ugotovljeno, saj razlogi, ki jih je navedla tožena stranka, da tožnik ni več lastnik navedenih vozil, iz upravnih spisov niso razvidni. Razlogi, ki z njimi prvostopenjski organ utemeljuje, da je lastnik vozil tretja oseba CCC d.n.o., niso izkazani. Predvsem pa ni razčiščeno, ali je leasingodajalec s tem, ko je dal soglasje za uporabo, prenesel pravico iz pogodbe o finančnem leasingu novemu "leasingojemalcu" do odkupa vozil. Ker iz dejanskega stanja ni razvidno za kakšne vrste prometa naj bi šlo, sodišče ne more preizkusiti odločbe v bistvenih točkah, ki opredeljujejo promet blaga po ZDDV in s tem zavezanost za DDV ter posledično tudi glede pravice do odbitka vstopnega DDV.

Zato je sodišče na podlagi 2. točke 1. odstavka 60. člena ZUS izpodbijano odločbo odpravilo in zadevo vrnilo organu prve stopnje v ponovni postopek na podlagi 2.in 3. odstavka istega člena.

ZDavP člen 15,  15.  ZDDV člen 19,  40,  4,  4/2,  4/2-3,  19,  40,  4,  4/2,  4/2-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.