sodba U 2261/2000
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2002-04-24

Glede na razlago izraza "carinski deklarant" v 11. točki 3. člena CZ (Uradni list RS, št. 1/95 in 28/95), veljavni v času upravnega odločanja, bi po presoji sodišča tožnik ne bil v zadevi pasivno legitimiran le v primeru, če bi v carinskem postopku nastopal kot direktni zastopnik prejemnika blaga.

Določba 154. člena CZ predstavlja pravno podlago za naknadni obračun in naložitev v plačilo carinskega dolga za vse primere, ko carinski dolg ni bil obračunan oziroma je bil obračunan v nižjem znesku, kot to določa zakon. To pa pomeni, da je prvostopni carinski organ, ki je na to določbo oprl odločbo, s katero je naknadno obračunal kot carinski dolg še posebno uvozno dajatev, ki je s predhodno odločbo, izdano na podlagi 52. člena CZ, v nasprotju z zakonom ni obračunal, ravnal pravilno ter da tožnik neutemeljeno zatrjuje, da je bil zakon nepravilno uporabljen.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbi zdajšnjega tožnika in družbe AAA, A (AAA) zoper odločbo Carinarnice B z dne 24. 11. 1998, s katero je le-ta odločila, da sta tožnik kot deklarant in AAA kot uporabnik solidarno odgovorna za plačilo carinskega dolga iz naslova posebne uvozne dajatve v višini 17,20 SIT za kilogram - v skupnem znesku 430.344,00 SIT za blago - 25.020 kg pšenice Triticum durum iz tarifne številke 100190990 Komibinirane nomenklature carinske tarife (KNCT), za katero je bila carinskemu organu predložena enotna carinska listina (ECL) z dne 24. 9. 1998 Carinska izpostava Javna skladišča B. Tožena stranka v obrazložitvi povzema dotedanji postopek ter navaja, da je carinski organ, ker pri pregledu spornega blaga, ki ga je tožnik prijavil za sprostitev v prost promet, ni mogel ugotoviti dejanskega stanja glede uvrstitve blaga, na podlagi 2. točke 1. odstavka 52. člena Carinskega zakona (CZ) z zapisnikom št. 67067/0688 z dne 28. 9. 1998 ob pregledu vzel vzorce zaradi kemično - tehnološke preiskave, ki jo je nato opravil carinski laboratorij in 1. 10. 1998 izdal strokovno mnenje, na podlagi katerega je prvostopni carinski organ z odločbo z dne 14. 10. 1998 odločil o pravilni razvrstitvi blaga v tarifno oznako 10019090 KNCT s 5,3 % carinsko stopnjo in 17,20 SIT za kg posebne uvozne dajatve, in tožniku zaračunal 15 % carino ter stroške preiskave v skupnem znesku 67.750,00 SIT. Dne 24. 11. 1998 pa je carinski organ na podlagi točke c 1. odstavka 154. člena CZ izdal še izpodbijano odločbo. Po oceni tožene stranke je odločitev prvostopnega carinskega organa pravilna. Kot neutemeljen zavrne ugovor, da bi moral v postopku biti izdan zapisnik po 62. členu CZ ter navaja, da je bila izpodbijana odločba izdana zgolj iz razloga napačne uporabe materialnih predpisov, ne pa zaradi ugotovitve drugačnih podatkov od tistih, ki izhajajo iz ECL in iz odločbe z dne 14. 10. 1998, izdane v smislu 52. člena CZ, saj bi glede na te podatke ob pravilni uporabi predpisov tožena stranka morala zaračunati uvozne dajatve ne kot carino po stopnji 15 %, pač pa kot carino po stopnji 5,3 % in posebno kmetijsko dajatev v višini 17,20 SIT za kg. Z izpodbijano odločbo je tako popravila napako, za kar je imela podlago v 154. členu CZ. Neutemeljen je tudi ugovor, da se tožnik za carinskega zavezanca ne šteje, saj se je v ECL sam vpisal kot deklarant v polje 14, carinski deklarant pa je po izrecni določbi 3. odstavka 143. člena CZ tudi carinski dolžnik. Po isti zakonski določbi pa je v primeru indirektnega zastopanja carinski dolžnik tudi oseba, v katere imenu je vložena carinska deklaracija, tako da sta po CZ tako deklarant kot uporabnik blaga carinska dolžnika. Tožnik je bil prisoten pri jemanju vzorcev, podpisal je tudi zapisnik, pri tem pa nanj ni imel pripomb, zato ne more z uspehom izpodbijati ugotovitev šele s pritožbo. Tudi zastaranje, ki ga očita tožnik, ni nastopilo, kajti 10-dnevni rok je inštrukcijski, ter če v tem roku dejanje ni opravljeno, škodljive posledice ne nastopijo. Rok, katerega prekoračitev bi za carinski organ pomenila izgubo pravice do izdaje odločbe, pa je enoletni rok iz 4. odstavka 154. člena CZ, ki pa v obravnavnem primeru ni bil prekoračen.

Tožnik vlaga tožbo zaradi napačne uporabe materialnega prava, kršitev pravil postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, pa tudi ker so bili kršeni predpisi, zaradi katerih je izpodbijani akt ničen. Ne strinja se s toženo stranko, da bi zgolj z vpisom v polje 14 ECL postal carinski zavezanec in stranka v carinskem postopku, kajti navedeni vpis ne more imeti konstitutivnega učinka, saj bi moral biti carinski zavezanec določen v skladu z zakonom, ne pa po podzakonskem aktu, ki določa rubrike carinske deklaracije, kajti po 147. členu Ustave RS država predpisuje davke, carine in druge dajatve z zakonom. Carinska deklaracija je odločba v skrajšanem postopku in glasi se na uporabnika AAA kot nosilca pravic in obveznosti. Vpis v rubriko 14 UCD pa je le deklaratornega značaja. V obravnavani zadevi je med tožnikom in uporabnikom razmerje direktnega zastopanja, CZ pa ni mogoče razlagati tako, da naj bi direktni zastopniki postali carinski zavezanci. To pa pomeni, da tožnik ni deklarant, ampak je to uporabnik AAA, zastopan po tožniku. Ker pa upravni organ pooblastila ni preverjal, je direktnega zastopnika nepravilno štel za deklaranta. Tudi določba 4. odstavka 143. člena CZ, na katero se prav tako sklicuje tožena stranka, ne more predstavljati pravnega temelja izpodbijani odločbi, saj je iz spisnih podatkov razvidno, da je tožnik ECL izpolnil na podlagi računa za trdo in ne navadno pšenico, tako da ni mogel vedeti, da naj bi šlo za navadno pšenico. Tožnik je tudi mnenja, da ne more šteti za solidarnega dolžnika v smislu CZ, saj le garant. Carinski organ pa tudi ni natančno navedel vrste solidarne odgovornosti in ni poskrbel za zaščito regresnih pravic morebitnega plačnika. Tožena stranka se tudi ni izrekla o tem, kaj pomeni solidarna odgovornost iz 150. člena CZ. Ustavno jamstvo enakega varstva pravic v postopku zagotavlja strankam pravico do kontradiktornega postopka, to pa pomeni, da mora biti stranki omogočeno sodelovanje pri izvajanju dokazov ter izjavljanje o ugotovitvah organa pred njegovo odločitvijo. V postopku tudi ni bila opravljana ustna obravnava in ta kršitev ni sanirana z dejansko okoliščino, da je bil tožnik pri jemanju vzorcev spornega blaga prisoten. Novi ZUP tudi opredeljuje kršitev načela zaslišanja stranke kot bistveno kršitev pravil postopka. Po zakonu je skrajšani postopek izjema, in celo v tem postopku je stranki zajamčena pravica, da se izjavi, da se udeležuje postopka itd. Absolutno izključitev zaslišanja stranke predvideva določba 4. točke 141. člena ZUP le za skrajšani postopek in če gre za nujne ukrepe v javnem interesu, ki jih ni mogoče odlagati, za kar pa v obravnavnem primeru ne gre. Carinski organ v 154. členu CZ tudi ni imel podlage za obračun carinskih obveznosti. Izpodbijana odločba pa je po mnenju tožnika tudi izdana prepozno oziroma je bil carinski organ pri izdaji prvostopne odločbe prekludiran. Ni namreč pravilno stališče tožene stranke, da je 10-dnevni rok zgolj inštrukcijski. Razlika med 10-dnevnim in enoletnim rokom ni v tem, da bi bil prvi instrukcijski, drugi pa prekluzivni, pač pa v tem, da je prvi subjektivni, drugi pa objektivni. Prvostopni carinski organ pa je že ob prijavi moral vedeti, kakšne dajatve mora po predpisih obračunati, ter tega ni izvedel šele 11 dni kasneje. V obravnavanem primeru pa tudi ni šlo za naknadno preverjanje (blaga), pač pa za uporabo predpisa, ki je bil carinskemu organu znan že ob vložitvi deklaracije. Tožnik sodišču predlaga, naj po opravljeni glavni obravnavi tožbi ugodi in izpodbijano odločbo odpravi ter samo odloči o stvari tako, da odpravi odločbi prvostopnega organa in tožene stranke.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe tožnika in vztraja pri izdani odločbi iz razlogov, ki izhajajo iz njene obrazložitve ter sodišču predlaga, naj tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa ni prijavilo udeležbe v tem postopku.

Odločitev tožene stranke je pravilna in zakonita, sodišče pa soglaša tudi z razlogi, s katerimi je tožena stranka utemeljila svojo odločitev in se nanje, v izogib ponavljanju, izrecno sklicuje (drugi odstavek 67. člena ZUS, Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00), v zvezi s tožbenimi ugovori pa dodaja:

Tožnik ne zanika, da se je sam vpisal v ECL v rubriko 14. S tem pa se je deklariral za carinskega deklaranta. Glede na razlago izraza "carinski deklarant" v 11. točki 3. člena CZ (Uradni list RS, št. 1/95 in 28/95), veljavni v času upravnega odločanja, bi po presoji sodišča tožnik ne bil v zadevi pasivno legitimiran le v primeru, če bi v carinskem postopku nastopal kot direktni zastopnik prejemnika blaga. To v tožbi sicer zatrjuje, vendar pa ne izkaže, in tudi iz podatkov upravnih spisov izhaja nasprotno. Če pa zastopnik navzven ne izkaže (v ECL ne navede), da nastopa v imenu druge osebe, torej v vlogi direktnega zastopnika, potem ne more nastopati drugače kot le v vlogi indirektnega zastopnika. Indirektno zastopanje je namreč zastopanje, ki navzven ni razvidno in velja le v razmerju med zastopnikom in zastopancem, ne pa tudi v razmerju do tretjih oseb, v obravnavanem primeru do carinskih organov. Glede na to po presoji sodišča ni bilo potrebe tožnika pozivati k predložitvi ustreznega pooblastila, saj je po določbi 47. člena CZ carinski deklarant lahko katerakoli oseba s sedežem v Sloveniji, ki predloži ali lahko predloži blago carinskim organom, skupaj z vsemi drugimi dokumenti, ki so potrebni za izvedbo določenega carinskega postopka. Vpis podatkov v ustrezno rubriko ECL in vložitev le-te je bistvenega pomena za določitev strank in carinskega dolžnika v carinskem postopku. Carinska deklaracija je zahtevek stranke - carinskega deklaranta za začetek carinskega postopka, na zahtevek stranke pa je carinski organ pri svojem odločanju v celoti vezan. Ker je po presoji sodišča tožniku z izpodbijano odločbo na podlagi 3. odstavka 143. člena CZ utemeljeno naloženo plačilo carinskega dolga kot carinskemu dolžniku, so njegove tožbene trditve v zvezi z garanti in poroki v zadevi pravno nerelevantne.

Tožnik zmotno meni, da odgovora na vprašanje o vrsti sosporništva v izpodbijani odločbi ni dobil, kajti v izreku prvostopne odločbe je carinska obveznost obema strankama naložena v solidarno plačilo. Kakšna so notranja razmerja med strankama, iz katerih izhajajo morebitne notranje regresne pravice, pa ni stvar carinskega postopka, v katerem se odloča le o razmerjih med carinskimi dolžniki in carinskimi organi, nikakor pa ne o pravicah in obveznostih carinskih dolžnikov, ki izhajajo iz njihovih medsebojnih obligacijskih razmerij. Carinski organ bi s poseganjem v ta razmerja prekoračil zakonska pooblastila in bi odločal o stvari, ki ne sodi v upravno pristojnost. Na vprašanje je torej tožena stranka pravilno odgovorila s sklicevanjem na določbo 150. člena CZ, ki predstavlja podlago za določitev solidarne odgovornosti za plačilo carinskega dolga.

Določba 154. člena CZ predstavlja pravno podlago za naknadni obračun in naložitev v plačilo carinskega dolga za vse primere, ko carinski dolg ni bil obračunan oziroma je bil obračunan v nižjem znesku, kot to določa zakon. To pa pomeni, da je prvostopni carinski organ, ki je na to določbo oprl odločbo, s katero je naknadno obračunal kot carinski dolg še posebno uvozno dajatev, ki je s predhodno odločbo, izdano na podlagi 52. člena CZ, v nasprotju z zakonom ni obračunal, ravnal pravilno ter da tožnik neutemeljeno zatrjuje, da je bil zakon nepravilno uporabljen. Tožnik pa tudi ne more uspeti z ugovorom, da je bilo v postopku kršeno načelo zaslišanja, kajti po presoji sodišča je carinski organ odločbo po 154. členu CZ lahko izdal v skrajšanem postopku, saj temelji na pravnomočni odločbi z dne 14. 10. 1998, izdani tožniku po 52. členu CZ, in torej na dejstvih (o vrsti in razvrstitvi blaga po KNCT ter predpisanih uvoznih dajatvah po vrsti in višini), s katerimi je bil tožnik seznanjen in jih tudi ni izpodbijal. Kolikor pa se ugovor nanaša na postopek pred izdajo odločbe na podlagi 52. člena CZ, pa je le-ta zgrešen, saj ga v tem postopku, ker gre za drug postopek, tožnik ne more uveljavljati. Tudi po presoji sodišča pa je enoletni rok za naknadni obračun carinskega dolga edini rok, na katerega je carinski organ tako vezan, da po njegovem izteku odločbe ne bi mogel več izdati, ter tožnikova razlaga zakona tako ni pravilna.

Ker je po povedanem izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena, tožbeni ugovori pa neutemeljeni, je sodišče tožbo na podlagi 1. odstavka 59. člena ZUS zavrnilo. Sodišče je odločilo na nejavni seji ter ne na glavni obravnavi, ker je lahko odločilo na podlagi dejanskega stanja, ugotovljenega v upravnem postopku, tožnik pa v okviru tožbenih ugovorov tudi ni prerekal dejanskih ugotovitev, pač pa zgolj pravno presojo ugotovljenih dejstev.

CZ člen 143,  143/3,  154,  3,  3-11,  52.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.