sodba U 815/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2005-09-09

Uporaba pomožnega gospodarskega objekta pomeni tudi shranjevanje kmetijskega orodja in strojev v njem, ukrep prepovedi takšne uporabe pa je ukrep take narave, katerega izvršbe ne more prvostopenjski organ opraviti po drugih osebah.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep gradbenega inšpektorja Inšpektorata Republike Slovenije za okolje in prostor, Območna enota A., Inšpekcijska pisarna B., z dne 21.5.2003, s katerim je bilo pod 1. točko odločeno, da je tožeča stranka dolžna plačati denarno kazen v višini 100.000 SIT, zagroženo s sklepom z dne 7.10.2002, pod 2. točko, da se bo kazen v primeru neplačila prisilno izterjala, pod 3. točko da se bo izrekla ponovna denarna kazen, ki se bo izterjala, če takoj po prejemu tega sklepa tožeča stranka ne bo prenehala uporabljati objekta na zemljišču parc. št. 45 k.o. C. ter pod 4. točko, da pritožba zoper navedeni sklep ne zadrži izvršitve. V obrazložitvi tožena stranka uvodoma povzema odločbo z dne 9.5.2001, s katerim je bila investitorju - tožeči stranki, naložena odstranitev gospodarskega poslopja na zemljišču s parc. št. 45 k.o. C. in vzpostavitev prvotnega stanja, pod drugo točko pa izrečene prepovedi glede spornega objekta na podlagi 76.c člena Zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84, 37/85, 29/86 in Uradni list RS, št. 26/90, 18/93, 47/93, 71/93, 44/97 - ZUN), ki je postala izvršljiva dne 31.8.2001. Prvostopenjski organ je na tej podlagi in na podlagi ugotovitve s kontrolnega inšpekcijskega ogleda z dne 20.5.2003, da investitor objekta ni prenehal uporabljati, začel v skladu z določbo 298. člena Zakona o splošnem upravnem postopku izvršbo s prisilitvijo. Kot neutemeljene zavrača očitke, da gre za nezakonit sklep, ki je v nasprotju z določbami ZUP in ne izkazuje javne koristi. Nedvomno gre namreč za upravno stvar, ki je bila vodena po pravilih upravnega postopka, zato so takšni očitki neutemeljeni. Nadalje pojasnjuje, da v obravnavanem primeru pritožba ne zadrži izvršitve, da pa lahko organ zadrži njeno izvedbo, če obstajajo razlogi, ki kažejo na to, da bo pritožbi ugodeno, pri čemer pa gre za odločitev po prostem preudarku. Zmotno pa se ji zdi tudi stališče tožeče stranke, da v tem primeru ne gre za kršitev prepovedi, saj gre le za shranjeno orodje v spornem objektu, ki ga sicer dejansko ne uporablja. Nedvomno je namreč, da tožeča stranka objekt uporablja, pa čeprav le v namen shranjevanja različnega orodja, kar izhaja tudi iz zapisnika prvostopenjskega organa o kontrolnem inšpekcijskem ogledu. Meni, da je tožeča stranka imela možnost, da preneha uporabljati objekt, ker tega ni storila je prvostopenjski upravni organ zakonito in pravilno izdal sklep v skladu z 298. členom ZUP in začel izvršbo s prisilitvijo. Predmet izvršbe je namreč takšno dejanje, ki ga ne more namesto njega opraviti nihče drug. Tožena stranka še citira določbo 1. odstavka 146. člena Zakona o graditvi objektov (ZGO-1), ki določa, da se inšpekcijska odločba šteje za ukrep v javnem interesu in se kot taka lahko izda v skrajšanem postopku brez zaslišanja strank. Zato šteje za neutemeljene očitke tožeče stranke, da je bil inšpekcijski ogled opravljen brez predhodnega obvestila in brez prisotnosti tožeče stranke. Glede predloga za podaljšanje roka izvršitve pa dodaja, da je za odločanje o takšnem predlogu pristojen prvostopenjski organ. Ker o njem še ni odločil, bo moral o tem vprašanju v skladu s 207. členom ZUP še odločiti.

Tožeča stranka v tožbi nasprotuje ugotovitvi, da niso bile upoštevane prepovedi iz odločbe z dne 9.5.2001 ter posledično tudi zaključku, da je nujna prisilna izvršba. Navaja namreč, da je prepoved uporabe v celoti spoštovala, ter objekt pustila v stanju v kakršnem je bil, vanj ni ničesar prinesla ne odnesla, niti kmetijskega orodja, saj je vsa svoja kmetijska zemljišča oddala v najem. Sama obveznost izpraznitve objekta pa ji ni bila naložena. Meni, da bi se v obravnavanem primeru lahko poseglo po izvršbi po drugih osebah, kar bi zanjo predstavljalo manj boleč in ugodnejši ukrep, izpraznitev objekta pa predstavlja takšno dejanje, ki je povsem izvedljivo po drugih osebah. Kljub temu pa vztraja na stališču, da je bil namen prepovedi uporabe dosežen že z zaprtjem objekta. Takšno izvajanje zakonskih določil pa označuje kot zlorabo, kar po njenem potrjuje tudi dejstvo, da se vrstijo odločbe o denarni kazni, kljub vloženi prošnji za odložitev izvršitve. Zaradi vseh naloženih kazni je ogrožena njena materialna eksistenca, prav tako pa vse navedeno vpliva na njeno zdravstveno stanje, ki se je prav v zadnjem letu bistveno poslabšalo. Nadalje meni, da je storjena kršitev določb Zakona o splošnem upravnem postopku s tem, ko v odločbi ni določen rok za izpolnitev obveznosti, saj tega ne more storiti takoj. Meni pa tudi, da ni podana javna korist, ki je sicer predpostavka za ukrepanje inšpektorja in za izrekanje ukrepov. V navedenem primeru pa javne koristi prvostopenjski organ sploh ni ugotavljal, sama pa je prepričana, da v zadevi ni podana. Z obrazložitvijo tožena stranka ni odgovorila na vse ugovore tožeče stranke, oziroma nima zadostnih argumentov za svojo odločitev, saj povezuje ta postopek s postopkom odložitve izvršbe, kar pa sploh ni povezano, ostala pravna vprašanja pa ostajajo odprta. Uveljavlja še, da ni imela možnosti, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, pomembnih za izdajo odločbe oziroma sklepa ter predlaga, da se na glavni obravnavi opravi njeno zaslišanje in zaslišanje prič, ki bi njene navedbe potrdile. Na tej podlagi pa naj sodišče izpodbijano odločbi odpravi in toženi stranki naloži povrnitev stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe.

Tožena stranka se v odgovoru na tožbo sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe in predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državni pravobranilec Republike Slovenije, kot zastopnik javnega interesa, ni prijavil udeležbe v tem postopku.

Po presoji sodišča je odločba tožene stranke pravilna in zakonita, ima oporo v citiranih materialnih predpisih ter izhaja iz podatkov v upravnih spisih. Sodišče zaradi tega v celoti sledi obrazložitvi izpodbijane odločbe in v izogib ponavljanju ponovno ne navaja razlogov za svojo odločitev (2. odstavek 67. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 65/97 in 70/00 - ZUS)), v zvezi z ugovori v tožbi pa še dodaja:

Kot izhaja iz podatkov v upravnih spisih, prvostopenjskega sklepa in izpodbijane odločbe, je v obravnavanem primeru v teku postopek upravne izvršbe izvršljive odločbe urbanističnega inšpektorja z dne 9.5.2001, in sicer ukrepa pod drugo točko izreka - prepoved uporabe gospodarskega poslopja na zemljišču parc. št. 45 k.o. C.. Ob ugotovitvi prvostopenjskega organa na kontrolnem inšpekcijskem ogledu dne 20.5.2003, da tožeča stranka sporni objekt še vedno uporablja za shranjevanje orodja in traktorja ter ob dejstvu, da ji je bilo s sklepom z dne 7.10.2002 zagroženo, da bo kot prisilno sredstvo uporabljena denarna kazen v znesku 100.000,00 SIT, če bo tožeča stranka ravnala v nasprotju z naloženo obveznostjo, je tudi po presoji sodišča prvostopenjski organ utemeljeno dne 21.5.2003 izdal sklep, s katerim je tožeči stranki naložil plačilo denarne kazni in jo opozoril, da bo v kolikor ne bo prenehala uporabljati sporen gospodarski objekt ponovno izrečena denarna kazen v znesku 100.000,00 SIT (v obravnavani zadevi prvostopenjski sklep).

V postopku upravne izvršbe je po določbi 292. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 80/99, 70/00, 52/02 - ZUP) dovoljena pritožba, ki se nanaša na samo izvršbo, z njo ni mogoče izpodbijati pravilnosti odločbe, ki se izvršuje. Iz tožbenih navedb je povzeti, da tožeča stranka ugovarja izdanemu sklepu, ker je bila naložena obveznost po njenem mnenju spoštovana, podrejeno pa ker način oziroma sredstvo izvršbe ni primerno in iz razloga, ker se s sklepom nalaga obveznost, ki je izvršilni naslov ne vsebuje.

Glede vprašanja ali je bila naložena obveznost izpolnjena, tudi po mnenju sodišča navedbe tožeče stranke niso utemeljene. Ker je v zvezi s prepovedjo uporabe gospodarskega pomožnega objekta sporno shranjevanje kmetijskega orodja in strojev, se glede tega sodišče pridružuje razlagi tožene stranke. Čeprav tožeči stranki ni bila naložena izrecna izpraznitev objekta, pa je s prepovedjo uporabe vsekakor zajeto tudi shranjevanje, ne glede na to ali se shranjevane stvari kot take uporabljajo ali ne, temveč dejstvo, da se v objektu nahajajo, sam objekt pa služi svojemu namenu prav s tem, ko te stvari tako ali drugače ščiti. Ker gre v navedenem primeru pravzaprav za osnovno funkcijo pomožnih gospodarskih objektov, se tožeča stranka ne more sklicevati na dejstvo, da v objekt sama ne prihaja in so zato takšne tožbene navedbe neupoštevne. Tožeča stranka tudi nima prav glede trditev o neprimernem sredstvu oziroma načinu izvršitve. Ker gre v obravnavanem primeru za ukrep prepovedi uporabe, je tudi po mnenju sodišča takšen ukrep take narave, katerega izvršbe ne more prvostopenjski organ opraviti po drugih osebah. Na drugačno odločitev ne morejo vplivati niti navedbe o slabem finančnem ali zdravstvenem stanju tožeče stranke. S posegom na finančna sredstva se zasleduje prav namen ukrepa - prisilitev k prenehanje uporabe objekta. Neutemeljeni pa so tudi očitki, ki se nanašajo na kontrolni inšpekcijski ogled z dne 20.5.2003. Zapisnik o navedenem ogledu se nahaja med predloženimi upravnimi spisi, dejstvo, da o navedenem ogledu tožeča stranka ni bila obveščena, niti ni bila na njem prisotna, pa na odločitev v stvari ne vpliva, saj ZUN v 76. členu izrecno določa, da organ urbanistične inšpekcije odloča o inšpekcijskem ukrepu v skrajšanem postopku brez zaslišanja strank, enako pa po novi ureditvi določa tudi določba 146. člena Zakona o graditvi objektov. Sodišče tako poleg očitka, da tožeči stranki ni bila dana možnost sodelovanja v postopku zavrača tudi ugovore o pomanjkljivi obrazložitvi izpodbijane odločbe. Po presoji sodišča izpodbijana odločba vsebuje razloge o odločilnih dejstvih in odgovore na pritožbene navedbe, torej niso bila kršena pravila postopka. Ker inšpektorji opravljajo naloge inšpekcijskega nadzora z namenom varovanja javnega interesa ter interesov pravnih in fizičnih oseb (5. člena Zakona o inšpekcijskem nadzoru), torej opravljajo naloge izključno v javno korist, zato le-te ni potrebno posebej utemeljevati v sklepih v izvršilnem postopku, kakor zmotno meni tožeča stranka.

Sodišče tako ugotavlja, da je organ prve stopnje pravilno ugotovil, da gre pri ukrepu prepovedi uporabe za dejanje, ki ga namesto zavezanca ne more opraviti nihče drug in da je bila utemeljeno zagrožena denarna kazen, če bi tožeča stranka še naprej uporabljala objekt, v presojo ostalih tožbenih navedb, ki se nanašajo na odločbo upravnega organa, ki se izvršuje, pa se skladno z določbo 1. odstavka 292. člena ZUP v tem izvršilnem postopku ni spuščalo. Tožeča stranka ob predlogu za zaslišanje nje same in drugih prič ni konkretneje opredelila katera dejstva, ki so za odločitev v tej zadevi pravnorelevantna, bi lahko predlagane osebe pojasnile. Sodišče pa je ugotovilo, da so vsa pravnorelevantna dejstva v zadevi popolno in pravilno ugotovljena, zato je navedeni dokazni predlog zavrnilo, prav tako pa iz navedenih razlogov ni sledilo predlogu po opravi glavne obravnave, saj izvedba le-te ne bi pripeljala do drugačne odločitve.

Iz vseh navedenih razlogov sodišče ugotavlja, da je izpodbijana odločba pravilna in na zakonu utemeljena. Zato je tožbo kot neutemeljeno zavrnilo po 1. odstavku 59. člena Zakona o upravnem sporu.

ZUN člen 76,  76/c,  76,  76/c.  ZUP člen 292,  292/1,  298,  292,  292/1,  298.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.