sodba in sklep U 1815/2003
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-11-26

azil iz humanitarnih razlogov - preganjanje zaradi narodnosti in vere

Pravica do azila ni absolutna pravica, temveč po določbi 2. odstavka 1. člena ZAzil daje Republika Slovenija azil tujcem, ki zaprosijo za zaščito iz razlogov, določenih v Konvenciji o statusu beguncev in Protokolu o statusu beguncev (Uradni list RS, št. MP 9/92, v nadaljevanju: Ženevska konvencija) in po 3. odstavku 1. člena ZAzil azil iz humanitarnih razlogov tudi tujcem, ki zaprosijo za zaščito, če bi vrnitev teh oseb v njihovo izvorno državo lahko ogrozila njihovo varnost ali fizični integriteto v smislu Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, spremenjene s Protokoli št. 3, 5 in 8 ter dopolnjene s Protokolom št. 2 ter njenih Protokolov št. 1, 4, 6, 7, 9, 10 in 11 (Uradni list RS, št. MP 7/94) v okoliščinah, ki jih Ženevska konvencija ne določa. V smislu 2. odstavka 1. člena ZAzil se torej prizna azil tujcu, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rase, vere, narodnostne pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali političnega prepričanja, nahaja izven države, katere državljan je, oziroma če je brez državljanstva, izven države običajnega prebivališča, in se ne more ali se zaradi takšnega strahu noče vrniti v to državo. Iz določbe 3. odstavka 1. člena ZAzil pa izhaja, da se to določbo uporablja le izjemoma v okoliščinah, ki jih Ženevska konvencija ne določa, vendar pa je iz humanitarnih razlogov utemeljeno podeliti azil tujcu. Sodišče kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor bistvene kršitve določb postopka, ker ga tožnik v tožbi niti ne obrazloži in ga tudi ne konkretizira niti ne navede nobene dejanske okoliščine, na podlagi katere bi bil mogoč zaključek, da se v postopku pred izdajo izpodbijanega akta ni ravnalo po pravilih postopka in bi to moglo vplivati oziroma vplivalo na zakonitost oziroma pravilnost odločitve. Tožbena navedba, da je tožnik "vabilo pokazal policiji, vendar mu niso mogli pomagati, ker je to teroristična organizacija, ki je povezana s podzemljem" pa je v nasprotju z njegovo lastno izjavo, ki jo je podal na zaslišanju dne 17. 7. 2003, ko je izjavil, da policija ves čas išče te pripadnike, ker želi zaščiti prebivalstvo. Iz navedenega izhaja, da so policijske sile skupaj s silami mednarodne policije na Kosovu in KFOR sposobne in voljne nuditi zaščito prebivalstvu, kar je tudi splošno znano dejstvo. Ker tožnik niti ne utemelji in ne obrazloži razlogov za spremembo svoje prvotne izjave, ji sodišče ne more slediti. Pri tem še pripominja, da po določbi 3. odstavka 14. člena ZUS tožbene novote v upravnem sporu niso dopustne, zato sodišče že iz tega razloga ne more upoštevati tožbenih navedb, ki jih tožnik prvič navaja šele v tožbi o dejavnosti AKSH v Republiki Makedoniji, ki pa ne morejo biti v tem primeru pravno relevantne že iz razloga, ker Republika Makedonija ni izvorna država tožeče stranke. Zato sodišče kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor, ki na splošno navaja, da iz dejanskega stanja, ki ga je ugotovila tožena stranka ni mogoče izvesti zaključka, da strah tožnika ni upravičen, ker "v zadnjem času iz Kosova in Makedonije vsakodnevno prihajajo informacije" o vojaških spopadih med albanskimi paravojnimi formacijami, KFOR-jem, policijo in makedonskimi vojaki, ker za svojo trditev tožnik ne predloži in tudi ne predlaga nobenega dokaza. Pri tem sodišče pripominja, da situacija v Republiki Makedoniji, na katero se v tožbi sklicuje tožeča stranka, v obravnavanem primeru ni pravno relevantna, ker Republika Makedonija v obravnavanem primeru ni izvorna država tožeče stranke in se tja tožnik po pravnomočnosti izpodbijane odločbe ne bo vrnil, saj to ni njegova matična država, pač pa je tožnikova izvorna država Srbija in Črna gora. Na območje Srbije in Črne gore oziroma Kosova se lahko tožnik po mnenju sodišča vrne ne da bi bil preganjan zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali zaradi svojega političnega prepričanja, in sicer tako v rojstni kraj J v občini K kot v P ali pa v vas M blizu P v občini T, kjer je tožnik po lastni izjavi že bival leta 1998 in 1999 in kjer ima tožnikova družina tudi hišo, ki so jim jo zapustili domačini Albanci, pri katerih je tedaj bival tožnik in se mu je pozneje pridružila celotna tožnikova družina. Ob upoštevanju stanja na Kosovem in v Srbiji in Črni gori je tožena stranka po presoji sodišča pravilno ugotovila, da v tem primeru ni mogoče govoriti o preganjanju, osnovanem na rasi, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali določenemu političnemu prepričanju ter da je strah tožnika pred preganjanjem neutemeljen. V skladu z 2. odstavkom 24. člena ZAzil je tožena stranka po mnenju sodišča dala tožniku možnost, da izčrpno predstavi, pojasni in dokaže vse okoliščine in dejstva, pomembne za odločitev. V zvezi s tožnikovimi navedbami je tožena stranka po uradni dolžnosti ugotavljala, preverjala in upoštevala vsa dejstva in okoliščine v smislu 5. odstavka 24. člena ZAzil, in po oceni sodišča izdala izpodbijano odločbo po celoviti preučitvi vseh okoliščin in dejstev, ki jih je navajal tožnik (6. odstavek 24. člena ZAzil), ter pravilno in skladno s podatki v spisih ugotovila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa begunca niti po 2. odstavku 1. člena niti pogojev, določenih v 3. odstavku 1. člena ZAzil.

Azil iz humanitarnih razlogov se prosilcu prizna le ob predpostavki, da humanitarni razlogi obstajajo in sicer kot razlogi za ogrožanje varnosti ali fizične integritete oziroma nečloveškega ravnanja. Vendar pa po mnenju sodišča obstoji dolžnost tožene stranke v zvezi z ugotavljanjem dejanskega stanja glede morebitnih humanitarnih razlogov za podelitev azila le v tolikšnem obsegu, kolikor se neposredno nanaša na prosilca za azil. Tožnik pa v postopku ni izkazal, da bi bili njegova varnost in fizična integriteta ogroženi ter bi bil v primeru vrnitve na Kosovo oziroma v Srbijo in Črno goro izpostavljen nečloveškemu ravnanju. Po navedenem je tudi nadaljnji tožbeni ugovor glede nepravilne uporabe materialnega prava v tem primeru neutemeljen.

1. Tožba se zavrne. 2. Predlogu za oprostitev plačila sodnih taks se ugodi.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo prošnjo za priznanje azila in na podlagi 2. alinee 1. odstavka 34. člena Zakona o azilu (Uradni list RS, št. 61/99, 66/00, 113/00, 124/00 in 67/01, v nadaljevanju: ZAzil) odločila, da mora tožnik zapustiti Republiko Slovenijo v roku 7 dni od pravnomočno končanega azilnega postopka. V svoji obrazložitvi navaja, da je tožnik dne 6. 5. 2003 podal prošnjo za priznanje azila in v njej navedel, da je matično državo zapustil zaradi preganjanja s strani pripadnikov AKSH - Nacionalne vojske Kosova, ki so ga hoteli nasilno mobilizirati v boje v določenih delih Kosova in Makedonije proti uradni oblasti, ker pa se jim ni hotel pridružiti, so mu grozili z likvidacijo, zaradi česar se je tožnik odločil, da pobegne v demokratično varno državo. Na zaslišanju dne 17. 7. 2003 je tožnik v navzočnosti svetovalke za begunce k izjavam, ki jih je podal v prošnji, dodal še, da je po narodnosti Albanec, po veroizpovedi musliman, ki je živel v vasi J v občini K, skupaj z mamo, očetom, štirimi sestrami in dvema bratoma, v vasi, v kateri sedaj živijo samo albanski katoličani in albanski muslimani, pred vojno pa so živeli tudi Srbi. Matično državo je zapustil 20. 4. 2003 zaradi AKSH stranke (Albanske narodne vojske), ki mu je po pošti poslala poziv, da se jim pridruži in mu določila rok, da se mora javiti do 20. 5. 2003. Tega pa ni storil, ker se jim tožnik ni želel pridružiti, zato je raje zbežal. Že pred vojno je februarja 1998 pobegnil v Črno goro v vas M v občini T blizu P, kjer je bil pri albanski družini do konca vojne oziroma dokler na Kosovo niso prišle mednarodne sile leta 1999. Ker je bila njihova hiša v J porušena, so se vrnili v P, kjer so imeli manjšo hišo. V času po vojni in vse do sedaj tožnik ni imel nobenih težav. Zaradi pripadnikov stranke AKSH, ki so ga hoteli včlaniti, pa se je tožnik odločil, da zapusti državo. Tožena stranka v obrazložitvi dalje navaja, da 1. alinea 1. odstavka 35. člena ZAzil določa, da pristojni organ prošnjo za azil kot neutemeljeno zavrne, če ugotovi, da prosilec za azil ne izpolnjuje pogojev za azil in priznanje statusa begunca po 1. in 2. odstavku ZAzil. Tožnik je na zaslišanju pojasnil glavne razloge, zaradi katerih je zapustil matično državo, in sicer zaradi (ne)priključitve stranki AKSH. Najprej je prejel vprašalnik o tem, ali je bil vojak OVK ter kje je bil v času vojne, kasneje pa še poziv, da se mora pridružiti stranki AKSH ter mesec dni časa, da se odloči oziroma javi. Tožnik je navedel, da so tisti, ki so se vabilu odzvali, izginili, zato so drugi, ki so videli, kaj se dogaja, raje pobegnili v tujino; omenja primer, da se njegova bratranca nista javila na poziv, kasneje pa sta bila odpeljana na silo, vendar jima je uspelo pobegniti v Nemčijo in tožnika sta od tam poklicala ter ga opozorila, naj se ne priključi tej stranki, "saj je tam grozno". Vabili so predvsem mlade fante, generacije od leta 1978 do 1980. Tožnik je vabilo pokazal tudi policiji, vendar mu niso mogli pomagati. Če bi se pozivu odzval, bi moral nositi orožje in oditi na določen naslov ter likvidirati osebo, bodisi zato, ker je sodelovala s Srbi, bodisi zato, ker je članica določene stranke. Ker tega tožnik ne bi mogel delati, bi ga pripadniki AKSH ubili. Ker se tožnik ni bil pripravljen pridružiti taki teroristični organizaciji, se je odločil, da zapusti državo. Tožena stranka je, da bi preverila situacijo v matični državi tožnika, proučila poročila in članke, in sicer: poročilo Oddelka za državne informacije in politiko angleškega notranjega ministrstva z naslovom Zvezna republika Jugoslavija: državna ocena (Country Assesment Federal Republic of Yugoslavia, april 2001), poročilo z naslovom Kosovo ameriškega zunanjega ministrstva, poročilo Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi - Misija na Kosovu, avgust 2002 (Municipal Profile - Organization for security and Coperation in Europe Mission in Kosovo - avgust 2002), poročilo Generalnega sekretarja Združenih narodov, začasna upravna misija na Kosovu, januar 2003 (Report of the Secretary General on the United Nations Interim Administration Mission in Kosovo, January 2003) in članek Črni orli z dne 27. 2. 2003 (Crni orlovi, internetno poročilo www.nin.co.yu). Iz slednjega izhaja, da je najmlajša in najbolj skrivnostna od vseh dosedanjih albanskih oboroženih enot Armata Kombetare Shjiptare ali Albanska nacionalna vojska (AKSH), ki se je prvič pojavila v javnosti leta 1999 z zahtevo, da se s Kosova umaknejo vsi pripadniki KFOR slovanskega porekla, cilj AKSH pa je združitev vseh albanskih ozemelj v enotno državo, v katero bi spadala Albanija, Kosovo, zahodna Makedonija, jug Srbije, sever Grčije in del Črne gore. Kljub trditvam politikov, da gre za skupinice kriminalcev brez podpore med prebivalci zahodni obveščevalni viri menijo, da poveljniki AKSH ne bi imeli težav pri mobilizaciji približno 1000 izkušenih solidno opremljenih borcev v sorazmerno kratkem času. AKSH javno razglaša svoje zveze z organiziranim kriminalom, še posebej po nedavnem bombnem napadu na stavbo sodišča v S (Republika Makedonija), za katerega je prevzela odgovornost AKSH po prijetju dveh šefov lokalne albanske mafije, posledica česar je bila obsodba nekdanjega poveljnika makedonske OVK AA. Tarča vseh napadov pripadnikov AKSH so zgolj prebivalci in varnostne sile srbske in makedonske nacionalnosti in ne albanske, kamor spada tožnik kot pripadnik albanske nacionalnosti in muslimanske vere. Tožena stranka v svoji obrazložitvi še ugotavlja, da ni poročil o tem, da bi AKSH izvajal kakršne koli teroristične napade na albansko prebivalstvo na Kosovu oziroma kakršno koli izsiljevanje. Na podlagi navedenih poročil tožena stranka med drugim ugotavlja, da je Zvezna republika Jugoslavija dne 9. 6. 1999 podpisala sporazum, po katerem je umaknila vse sile z območja Kosova in po katerem je bila tam vzpostavljena navzočnost mednarodnih mirovnih sil pod okriljem Združenih narodov in po sprejetju tega sporazuma se je več kot 800.000 kosovskih Albancev vrnilo nazaj na Kosovo, od tega v letu 2000 150.000 Albancev. Vračanje beguncev se je nadaljevalo od marca 2001 dalje. Ker je tožnik pred prihodom v Republiko Slovenijo živel v vasi J v občini K, je tožena stranka preučila trenutno situacijo na tem območju ter v ta namen preučila Poročilo Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi - Misija na Kosovu iz avgusta 2002, iz katerega izhaja, da je v tej občini prisoten romunski KFOR, poleg tega ima policija UNMIC v občini policijsko postajo z 28 mednarodnimi policisti in 150 kosovskimi policisti. Od skupaj 335 policistov je 178 pripadnikov mednarodnih enot, 207 pa kosovskih Albancev. Poročila govorijo o tem, da se razmere na Kosovu iz dneva v dan izboljšujejo, mednarodne organizacije pa pomagajo številnim Albancem, ki se vračajo na Kosovo, pri obnovi njihovih domov, zagotavljajo jim hrano, vodo in elektriko. Tožena stranka dalje ugotavlja, da se programi vrnitvi beguncev na domove izvajajo povsod po Kosovu, tudi v krajih, kjer so manjšine, in zaključuje, da ni razloga, da se tožnika ne bi smelo vrniti nazaj v izvorno državo, njegov strah, da bi ga v primeru vrnitve ubili pripadniki AKSH pa je objektivno neutemeljen, saj informacija o situaciji v njegovi izvorni državi ne potrjujejo njegovih izjav. Tožena stranka meni, da tožnik v matični državi ne bi bil preganjan zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali zaradi njegovega političnega prepričanja, zato tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje azila iz 2. odstavka 1. člena ZAzil, niti pogojev za priznanje azila iz humanitarnih razlogov po 3. odstavku 1. člena ZAzil, njegova prošnja za priznanje azila v Republiki Sloveniji pa je neutemeljena. Po 2. alinei 1. odstavka 34. člena ZAzil mora organ v primeru, če prošnjo za azil kot neutemeljeno zavrne, določiti rok, v katerem prosilec za azil zapustiti Republiko Slovenijo, zato je tožena stranka odločila, da mora tožnik zapustiti Republiko Slovenijo v roku 7 dni od pravnomočno končanega azilnega postopka.

Zoper navedeno odločbo vlaga tožnik tožbo iz razlogov nepopolne in napačne ugotovitve dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka. V tožbi navaja, da je tožena stranka zavrnila tožnikovo prošnjo za azil, ker meni, da ni razlogov, da se tožnik ne bi mogel vrniti nazaj na Kosovo iz razlogov, ki izhajajo iz poročil Oddelka za državne informacije in politiko angleškega notranjega ministrstva z naslovom Zvezna republika Jugoslavija: državna ocena, iz aprila 2001, ter iz poročila Kosovo ameriškega zunanjega ministrstva iz leta 2001, ki govorita, da se programi vrnitve Albancev na svoje domove izvajajo. Iz teh razlogov tožena stranka meni, da je strah tožeče stranke, da bi ga v primeru vrnitve ubila vojska AKSH, neutemeljen, ker informacija o situaciji v njegovi izvorni državi ne potrjujejo njegove trditve. Tožnik meni, da so razlogi tožene stranke navedeni pavšalno, brez ocene objektivnega stanja, na katerega se sklicuje tožnik in ki je izbruhnilo spomladi 2003. Navedeni poročili pa se nanašata na vrnitev Kosovskih Albancev v obdobju od 2000 do 2002 po podpisanem sporazumu z dne 9. 6. 1999 tedanje ZRJ z Združenimi narodi, ko je bila vzpostavljena Začasna upravna misija na Kosovu. Tožnik je zapustil matično državo dne 20. 4. 2003 iz razlogov, ker ga je AKSH pisno pozvala, da se jim pridruži, to je, da se jim javi na določeno mesto dne 20. 5. 2003. Pred tem pozivom je dobil vprašalnik, na katerem je moral odgovoriti ali je bil vojak OVK in kje je bil v času vojne. Tožnik še navaja, da so vsi tisti, ki so se odzvali vabilu, izginili, drugi, ki pa so vedeli, kaj se dogaja, so raje odšli v tujino. Tožnikova bratranca, ki se nista javila na poziv, sta bila kasneje odpeljana na silo, vendar sta uspela pobegniti v Nemčijo in sta tožniku sporočila, da bo dobil poziv in naj se ne priključi tej strankarski vojski, saj naj bi bilo grozljivo. Mlade fante generacije od leta 1978 do 1980 oborožijo in jim ukažejo, da morajo likvidirati določeno osebo, ker je sodelovala s Srbi ali je Srb ali pa članica določene stranke. Če tega ne storijo, jih pripadniki te vojske ubijejo ali na drug način kaznujejo. Tožnik je vabilo pokazal policiji, vendar mu niso mogli pomagati, ker je to teroristična organizacija, ki je povezana s podzemljem. V tožbi še navaja, da se je AKSH prvič pojavila v javnosti leta 1999 in je ena izmed najmlajših in najbolj skrivnostnostih od vseh albanskih oboroženih enot, ki je prevzela odgovornost za določeno število akcij, v katerih je bilo ubitih preko 20 makedonskih vojakov in policistov in dva pripadnika srbskih varnostnih sil, pa tudi odgovornost za letošnji bombni napad na sodišče v S, v katerem so umrli številni civilisti. Do tega napada je prišlo po prijetju dveh šefov lokalne albanske mafije, posledica česar je bila obsodba najpomembnejšega makedonskega Albanca, nekdanjega poveljnika tamkajšnje OVK AA. Iz internetnega poročila Črni orli so razvidni cilji navedene organizacije, ki ogroža tožnika z "grožnjo po življenju" če se ne pridruži njenim vojaškim formacijam. Za to grožnjo ni mogoče reči, da je naivna in da v sebi nima objektivne teže neposredne življenjske ogroženosti tožeče stranke, kar je razvidno iz njegovega pričanja in navajanja dejstev o načinu delovanja te organizacije, kar potrjuje tudi obrazložitev izpodbijane odločbe. Tožnik dalje navaja, da trditev tožene stranke, da AKSH ne napada pripadnikov in prebivalstva albanske narodnosti, ampak le srbske in makedonske, ne drži. Tako kot Srbi in Makedonci umirajo tudi Albanci v terorističnih akcijah, ki jih izvaja ta organizacija. Glede na dejstvo, da zahtevajo umik vseh pripadnikov KFOR slovanskega porekla, so nestrpni tudi do nelojalnih prebivalcev albanske narodnosti, ki so jim na katerikoli način nasprotovali ali imel stike s pripadniki drugih narodnosti. AKSH je močna teroristična organizacija, povezana s podzemljem in je sposobna, da brez težav mobilizira približno 1000 izkušenih in solidno opremljenih borcev v sorazmerno kratkem času. To dejstvo je ugotovila sama tožena stranka, zato ni utemeljen zaključek, da strah tožeče stranke ni opravičen, da je ni objektiven in da njegovo življenje ni ogroženo. V zadnjem času iz Kosova in Makedonije vsakodnevno prihajajo informacije o vojaških spopadih med albanskimi paravojaškimi formacijami, KFOR, policijo in makedonskimi vojaki, žrtve pa so tudi civilisti ne glede na njihovo narodnost. Javna skrivnost je, da te grupacije obračunavajo posebno surovo s pripadniki svoje narodnosti, za katere smatrajo, da so izdajalci. Navedbe tožene stranke o ustroju Jugoslavije, o politični in državotvorni situaciji v Jugoslaviji na konkretni položaj stranke na položaj Kosova, ki je pod jurisdikacijo Združenih narodov, pa so brez vpliva. Tožnik meni, da je tožena stranka na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja prišla do napačnega zaključka, na podlagi česar je napačno uporabila materialno pravo, saj je tožena stranka uporabila poročila, na katera se sklicuje iz obdobja 1999-2002, situacija, zaradi katere je tožnik poiskal zaščito zunaj svoje države, ki mu ni mogla nuditi zaščite (Kosovo se nahaja pod mednarodno zaščito) pa je nastala v aprilu in v maju leta 2003. Tožena stranka glede na to ni predložila dokazov o katerih bi se lahko tožnik izjavil, poleg tega pa bi bilo v primeru vrnitve tožnika v njegovo matično državo kršen 6. člen ZAzil, ker bi bila tožnikovo življenje in svoboda ogrožena in bi bil lahko izpostavljen mučenju ali nečloveškemu in poniževalnemu ravnanju ali kaznovanju v primeru vrnitve v njegovo matično državo. Tožnik meni, da tožena stranka med postopkom ni spoštovala načela materialne resnice niti dejstva, da se tožnik lahko izjavi o dokazih, na katere se sklicuje tožena stranka v svoji obrazložitvi. Tožnik sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi in tožnikovi prošnji za azil pa ugodi oziroma podrejeno, da zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek. Hkrati prosi za oprostitev plačila sodnih taks, ker nima sredstev za življenja in ker je kot prosilec za azil pod zaščito države.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka vse tožbene navedbe, vztraja pri svoji odločitvi in sodišču predlaga, da tožbo zavrne kot neutemeljeno.

Državno pravobranilstvo Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa na podlagi 3. odstavka 36. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 65/97 in 70/00, v nadaljevanju: ZUS) ni prijavilo svoje udeležbe v tem upravnem sporu.

Po določbi 48. člena Ustave Republike Slovenije je v mejah zakona priznana pravica pribežališča tujim državljanom in osebam brez državljanstva, ki so preganjane zaradi zavzemanja za človekove pravice in temeljne svoboščine. Iz citirane ustavne določbe izhaja, da pravica do azila ni absolutna pravica, temveč po določbi 2. odstavka 1. člena ZAzil daje Republika Slovenija azil tujcem, ki zaprosijo za zaščito iz razlogov, določenih v Konvenciji o statusu beguncev in Protokolu o statusu beguncev (Uradni list RS, št. MP 9/92, v nadaljevanju: Ženevska konvencija) in po 3. odstavku 1. člena ZAzil azil iz humanitarnih razlogov tudi tujcem, ki zaprosijo za zaščito, če bi vrnitev teh oseb v njihovo izvorno državo lahko ogrozila njihovo varnost ali fizični integriteto v smislu Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, spremenjene s Protokoli št. 3, 5 in 8 ter dopolnjene s Protokolom št. 2 ter njenih Protokolov št. 1, 4, 6, 7, 9, 10 in 11 (Uradni list RS, št. MP 7/94) v okoliščinah, ki jih Ženevska konvencija ne določa. V smislu 2. odstavka 1. člena ZAzil se torej prizna azil tujcu, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rase, vere, narodnostne pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali političnega prepričanja, nahaja izven države, katere državljan je, oziroma če je brez državljanstva, izven države običajnega prebivališča, in se ne more ali se zaradi takšnega strahu noče vrniti v to državo. Iz določbe 3. odstavka 1. člena ZAzil pa izhaja, da se to določbo uporablja le izjemoma v okoliščinah, ki jih Ženevska konvencija ne določa, vendar pa je iz humanitarnih razlogov utemeljeno podeliti azil tujcu.

Po vpogledu spisa in proučitvi izpodbijane odločbe sodišče ocenjuje, da je tožena stranka pravilno ugotovila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev, ki so določeni v 2. in 3. odstavku 1. člena ZAzil, poleg tega pa je za svojo odločitev navedla tudi pravilne in utemeljene razloge, ki jih sodišče sprejema in se nanje sklicuje v izogib ponavljanju (2. odstavek 67. člena ZUS). V zvezi s tožbenimi ugovori pa sodišče še dodaja:

Sodišče kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor bistvene kršitve določb postopka, ker ga tožnik v tožbi niti ne obrazloži in ga tudi ne konkretizira niti ne navede nobene dejanske okoliščine, na podlagi katere bi bil mogoč zaključek, da se v postopku pred izdajo izpodbijanega akta ni ravnalo po pravilih postopka in bi to moglo vplivati oziroma vplivalo na zakonitost oziroma pravilnost odločitve.

Po presoji sodišča pa so v konkretnem primeru neutemeljene tudi tožbene navedbe, kolikor se nanašajo na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja pri čemer tožnik ne navaja, glede katerih konkretnih pravno relevantnih okoliščin obravnavanega primera naj ne bi bilo dejansko stanje pravilno ali popolno ugotovljeno in v prid temu tožbenemu ugovoru tudi ne ponudi nobenega dokaza, zato mu sodišče ne more slediti. Tožbene navedbe, da se poročila, na katera se sklicuje tožena stranka "nanašajo na obdobje do 1999 do 2001/2002" pa so v nasprotju s podatki poročil mednarodnih organizacij, na katere so opira izpodbijana odločba in se nahajajo v upravnem spisu skupaj z njihovimi prevodi v slovenskem jeziku (Poročilo Generalnega sekretarja Združenih narodov, Začasna upravna misija na Kosovu, januar 2003, Report of the Secretary- General on teh United Nations Interim Administration Misson in Kosovo, January 2003) in člankom Crni orlovi jugoslovanske revije "Nin" z dne 27. 2. 2003 (www.nin. co.yu). Tožbena navedba, da je tožnik "vabilo pokazal policiji, vendar mu niso mogli pomagati, ker je to teroristična organizacija, ki je povezana s podzemljem" pa je v nasprotju z njegovo lastno izjavo, ki jo je podal na zaslišanju dne 17. 7. 2003, ko je izjavil, da policija ves čas išče te pripadnike, ker želi zaščiti prebivalstvo. Prav tako želi dobiti informacije in je zato obiskovala predvsem družine oseb generacije od 1978 do 1980. Skupaj s kosovsko policijo pa so bili tudi člani KFOR, njihova kontrola pa je bila zelo stroga. Iz navedenega izhaja, da so policijske sile skupaj s silami mednarodne policije na Kosovu in KFOR sposobne in voljne nuditi zaščito prebivalstvu, kar je tudi splošno znano dejstvo. Ker tožnik niti ne utemelji in ne obrazloži razlogov za spremembo svoje prvotne izjave, ji sodišče ne more slediti. Pri tem še pripominja, da po določbi 3. odstavka 14. člena ZUS tožbene novote v upravnem sporu niso dopustne, zato sodišče že iz tega razloga ne more upoštevati tožbenih navedb, ki jih tožnik prvič navaja šele v tožbi o dejavnosti AKSH v Republiki Makedoniji, ki pa ne morejo biti v tem primeru pravno relevantne že iz razloga, ker Republika Makedonija ni izvorna država tožeče stranke.

Iz obširne obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je izdana na podlagi dejanskega stanja, ugotovljenega na podlagi podatkov in listin v upravnih spisih, na katere se sklicuje in jih vsebinsko povzema tožena stranka v obrazložitvi, navedeni pa so tudi pravni in dejansko razlogi, ki so narekovali v izreku navedeno odločitev tožene stranke.

V nasprotju s tožbenim ugovorom o zmotni in nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja iz upravnih spisov izhaja, da je le-to ugotovljeno skladno s podatki in listinami v spisih ter v skladu s 5. in 6. odstavkom 24. člena ZAzil v zvezi s 1. odstavkom 33. člena ZAzil. Tožena stranka je pravilno in popolno ugotovila dejansko stanje na podlagi izjav tožnika v prošnji za priznanje azila z dne 6. 5. 2003 in na zaslišanju dne 17. 7. 2003 ter predhodno navedenih informacij o stanju v izvorni državi Srbiji in Črni gori oziroma na Kosovem, ki je pod nadzorom OZN. S temi podatki je tožena stranka nadalje primerjala in preizkusila tožnikove izjave glede njegove objektivne in subjektivne ogroženosti, tudi v primeru njegove vrnitve v izvorno državo, kar je tožena stranka navedla v obrazložitvi izpodbijane odločbe.

Po presoji sodišča je tožena stranka svoj zaključek, da tožnikov strah, da bi ga v primeru vrnitve ubili vojaki AKSH, ni objektivno utemeljen (ker informacije o situaciji v njegovi izvorni državi ne potrjujejo njegovih izjav), pravilno oprla na ugotovitve, da so se varnostne razmere uredile. Programi vračanja beguncev na svoje domove se izvajajo povsod na Kosovu, tudi v kraje, kjer so manjšine in za varnost skrbi KFOR in mednarodna policija poleg kosovskih policistov, kot izhaja iz poročil mednarodnih organizacij, na katere se sklicuje tožena stranka. Zato sodišče kot neutemeljen zavrača tožbeni ugovor, ki na splošno navaja, da iz dejanskega stanja, ki ga je ugotovila tožena stranka ni mogoče izvesti zaključka, da strah tožnika ni upravičen, ker "v zadnjem času iz Kosova in Makedonije vsakodnevno prihajajo informacije" o vojaških spopadih med albanskimi paravojnimi formacijami, KFOR-jem, policijo in makedonskimi vojaki, ker za svojo trditev tožnik ne predloži in tudi ne predlaga nobenega dokaza.

Pri tem sodišče pripominja, da situacija v Republiki Makedoniji, na katero se v tožbi sklicuje tožeča stranka, v obravnavanem primeru ni pravno relevantna, ker Republika Makedonija v obravnavanem primeru ni izvorna država tožeče stranke in se tja tožnik po pravnomočnosti izpodbijane odločbe ne bo vrnil, saj to ni njegova matična država, pač pa je tožnikova izvorna država Srbija in Črna gora. Na območje Srbije in Črne gore oziroma Kosova se lahko tožnik po mnenju sodišča vrne ne da bi bil preganjan zaradi rase, vere, narodnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali zaradi svojega političnega prepričanja, in sicer tako v rojstni kraj J v občini K kot v P ali pa v vas M blizu P v občini t, kjer je tožnik po lastni izjavi že bival leta 1998 in 1999 in kjer ima tožnikova družina tudi hišo, ki so jim jo zapustili domačini Albanci, pri katerih je tedaj bival tožnik in se mu je pozneje pridružila celotna tožnikova družina. Ob upoštevanju stanja na Kosovem in v Srbiji in Črni gori je tožena stranka po presoji sodišča pravilno ugotovila, da v tem primeru ni mogoče govoriti o preganjanju, osnovanem na rasi, veri, narodni pripadnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali določenemu političnemu prepričanju ter da je strah tožnika pred preganjanjem neutemeljen. V skladu z 2. odstavkom 24. člena ZAzil je tožena stranka po mnenju sodišča dala tožniku možnost, da izčrpno predstavi, pojasni in dokaže vse okoliščine in dejstva, pomembne za odločitev. V zvezi s tožnikovimi navedbami je tožena stranka po uradni dolžnosti ugotavljala, preverjala in upoštevala vsa dejstva in okoliščine v smislu 5. odstavka 24. člena ZAzil, in po oceni sodišča izdala izpodbijano odločbo po celoviti preučitvi vseh okoliščin in dejstev, ki jih je navajal tožnik (6. odstavek 24. člena ZAzil), ter pravilno in skladno s podatki v spisih ugotovila, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa begunca niti po 2. odstavku 1. člena niti pogojev, določenih v 3. odstavku 1. člena ZAzil.

Azil iz humanitarnih razlogov se prosilcu prizna le ob predpostavki, da humanitarni razlogi obstajajo in sicer kot razlogi za ogrožanje varnosti ali fizične integritete oziroma nečloveškega ravnanja. Vendar pa po mnenju sodišča obstoji dolžnost tožene stranke v zvezi z ugotavljanjem dejanskega stanja glede morebitnih humanitarnih razlogov za podelitev azila le v tolikšnem obsegu, kolikor se neposredno nanaša na prosilca za azil. Tožnik pa v postopku ni izkazal, da bi bili njegova varnost in fizična integriteta ogroženi ter bi bil v primeru vrnitve na Kosovo oziroma v Srbijo in Črno goro izpostavljen nečloveškemu ravnanju. Po navedenem je tudi nadaljnji tožbeni ugovor glede nepravilne uporabe materialnega prava v tem primeru neutemeljen.

Po presoji sodišča je uvodoma navedena odločba pravilna in zakonita in ima po mnenju sodišča oporo v določbah ZAzil, ki jih v odločbi citira tožena stranka ter izhaja iz podatkov v upravnih spisih, tožba pa je neutemeljena. Zato jo je sodišče na podlagi 1. odstavka 59. člena ZUS zavrnilo.

Tožnik je v tožbi prosil tudi za oprostitev plačila sodnih taks, ker nima sredstev za življenje in ker je prosilec za azil, zato je sodišče njegovemu predlogu ugodilo ob upoštevanju njegovega statusa ter ga oprostilo plačila sodnih taks na podlagi 1. odstavka 13. člena Zakona o sodnih taksah (Uradni list RS, št. 1/90 in nadaljevanji), ker je bila s plačilom taks občutno zmanjšana sredstva, s katerimi se preživlja tožnik.

ZUS člen 14, 14/3, 59, 59/1, 67, 67/2. ZAzil člen 1, 1/2, 1/3, 24, 24/2, 24/5, 24/6, 33, 33/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.