UPRS sodba U 2146/2001
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2003-04-17

prisilna izterjava - izbris družbe iz sodnega registra

Tožena stranka bo morala svojo odločitev glede tožnikovega položaja dolžnika ugotoviti glede na odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-I-135/00-7 z dne 9. 10. 2002.

Tožbi se ugodi in se odločba Davčne uprave RS, Glavnega urada z dne 30. 10. 2001 odpravi ter zadeva vrne toženi stranki v ponovni postopek.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka delno ugodila pritožbi tožnika tako, da se odločba Davčne uprave RS, Davčnega urad A z dne 8. 8. 2000 odpravi v delu, ki se nanaša na znesek 83.186,00 SIT in obresti v višini 268.453,50 SIT ter na znesek v višini 6.258,00 SIT in obresti v višini 16.381,50 SIT in se zadeva v tem delu vrne v ponovno odločanje prvostopnemu organu, v ostalem delu pa ostane prvostopni sklep v veljavi. S prvostopnim sklepom je organ prve stopnje zoper tožnika začel postopek prisilne izterjave neporavnanih obveznosti v višini 467.139,50 SIT, zamudnih obresti v višini 567.107,50 SIT ter stroškov sklepa o prisilni izterjavi v višini 4.000,00 SIT iz premičnega premoženja tožnika. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe najprej ugotovi, da je tožnik ustanovitelj družbe AAA d.o.o., B. Navedena gospodarska družba je skladno s 1. odstavkom 27. člena Zakona o finančnem poslovanju podjetij (Uradni list RS, št. 54/99 in 110/99, v nadaljevanju ZFPPod) prenehala z izbrisom gospodarske družbe iz sodnega registra. Ker ima določba 4. odstavka 27. člena ZFPPod naravo pravne fikcije, se po zakonu šteje, da so družbeniki družbe, izbrisane po določbah navedenega zakona, podali izjavo o prevzemu morebitnih neporavnanih obveznosti. Družba se po določbah ZFPPod izbriše iz sodnega registra brez likvidacije ravno zato, ker družbeniki niso postopali po določbah 394. člena Zakona o gospodarskih družbah (Uradni list RS, št. 30/93 do 45/01, v nadaljevanju ZGD) o prenehanju družbe po skrajšanem postopku. Skladno z 2. odstavkom 394. člena ZGD lahko zato davčni organ kot upnik uveljavlja terjatve do tožnika kot družbenika, ki odgovarja za obveznosti družbe z vsem svojim premoženjem. Družba AAA d.o.o. je bila izbrisana iz sodnega registra, izbris pa je bil objavljen v Uradnem listu RS, št. 52 z dne 13. 6. 2000.

Tožena stranka kot neutemeljeno zavrne pritožbeno navedbo, da je zavezanec za plačilo nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča AA, ker ugotavlja, da je v odmernih odločbah za nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča kot zavezanec navedena družba AAA d.o.o. in ker po določbi 46. člena Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96 do 108/99, v nadaljevanju ZDavP) s pritožbo zoper sklep o prisilni izterjavi ni možno izpodbijati odločb, ki se izvršujejo. Neutemeljen je tudi ugovor zastaranja, saj so bile obveznosti s sklepom z dne 24. 10. 1995 uvrščene v vrstni red plačil pri Agenciji za plačilni promet B. Prav tako so bili v vrstni red plačil na podlagi 41. in 44. člena Zakona o Agenciji RS za plačilni promet, nadziranje in informiranje, uvrščeni nalogi za neplačane akontacije davka od dobička. Uvrstitev nalogov v vrstni red plačil pomeni posebno kontinuirano obliko izterjave v času, ko so nalogi v vrstnem redu plačil. Nalogi so bili iz vrstnega reda izvzeti šele z izbrisom družbe, kar pomeni, da ni prišlo do poteka relativnega roka zastaranja, absolutni rok zastaranja pa bo nastopil šele 1. 1. 2004 za obveznosti iz leta 1993 oziroma 1. 1. 2005 za obveznosti za leto 1994. Sklep o prisilni izterjavi je bil izdan na podlagi 40., 43. in 44. člena ZDavP, ki dovoljuje prisilno izterjavo na podlagi seznama zaostalih obveznosti dolžnika, ki ga sestavi knjigovodstvo davčnega urada, overi pa direktor davčnega urada. V seznamu zaostalih obveznosti mora biti za vsako vrsto obveznosti naveden izvršilni naslov, datum izvršljivosti ter višina dolga in zamudnih obresti po podatkih kartice dolžnika. Tožena stranka ugotavlja, da je k izpodbijanemu sklepu priložen seznam zaostalih obveznosti z dne 19. 7. 2000, ki se glasi na družbo AAA d.o.o.. Ker glede nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča za leto 1993 in leto 1994 v skupnem znesku 83.186,00 SIT ter glede davka od dobička v skupnem znesku 6.258,00 SIT iz predloženega seznama zaostalih obveznosti ni razvidno, iz katerih odločb oziroma iz katerih obračunov izhaja sporni dolg in kdaj je zapadel v plačilo, in ni razvidno, od katere glavnice in za katero obdobje so obračunane zamudne obresti, presoja pravilnosti terjanega zneska v navedenem delu ni možna. Zato je tožena stranka v tem delu pritožbi ugodila.

Tožeča stranka vlaga tožbo v upravnem sporu. Ponavlja pritožbeni ugovor zastaranja davčne obveznosti zaradi poteka petletnega roka, potrebnega za zastaranje terjatve. Vse obveznosti se nanašajo na obdobje od leta 1992 do 1994, zaradi česar je zastaralni rok potekel najkasneje leta 2000 za glavnico, za zamudne obresti pa tožeča stranka uveljavlja tri letni zastaralni rok in so torej obresti zastarale že prej. Odločitev tožene stranke je po mnenju tožeče stranke tudi materialno pravno napačna, ker je zavezanec za plačilo davka AA in ne tožeča stranka. Slednji je namreč v obravnavanem obdobju neposredno uporabljal poslovni prostor. Tožeča stranka, ki vlaga tožbo zoper odločbo tožene stranke v delu, v katerem je bila pritožba zavrnjena, sodišču predlaga, da tožbi ugodi in da odločbo tožene stranke odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih iz izpodbijane odločbe in sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Državno pravobranilstvo RS kot zastopnik javnega interesa udeležbe v tem postopku ni prijavilo.

Tožba je utemeljena, vendar iz drugih razlogov, kot jih navaja tožba.

Po presoji sodišča je neutemeljen tožnikov ugovor zastaranja. Pravica do izterjave davka, obresti ter stroškov prisilne izterjave zastara v petih letih po poteku leta, v katerem bi jih bilo treba izterjati (2. odstavek 96. člena ZDavP), zastaranje pa nastopi v vsakem primeru, ko poteče 10 let od dneva, ko je prvič pričelo teči (5. odstavek 97. člena ZDavP), sodišče ugotavlja, da v nobenem primeru zastaralni roku niso iztekli. Že tožena stranka je pravilno odgovorila na pritožbeno navedbo, da bi moral tožnik že v postopku odmere nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča ugovarjati, da ni zavezanec za plačilo tega davka. Zato z ugovorom, da ni zavezanec, ampak da je zavezanec za plačilo nadomestila AA, ki je v obravnavanem obdobju neposredno uporabljal poslovni prostor, v postopku prisilne izterjave, ne more uspeti (46.člen ZDavP).

Vendar pa je sodišče izpodbijano odločbo tožene stranke odpravilo iz razlogov, ki jih je ugotovilo v okviru preizkusa zakonitosti izpodbijane odločbe po uradni dolžnosti. Sodišče je namreč moralo upoštevati, da so bile določbe 6. odstavka 580.člena ZGD ter 4. in 5. odstavka 27.člena ZFPPod, na katerih temelji izpodbijana odločba, z odločbo Ustavnega sodišča RS št. U-I-135/00-77 z dne 9.10.2002 (Ur.l. RS št. 93/02) razveljavljene, kolikor se nanašajo na družbenike, ki v smislu obrazložitve odločbe niso odgovorni za obveznosti družbe. Glede na pravne posledice odločitve ustavnega sodišča, določene v 44.členu Zakona o ustavnem sodišču (Ur. l. RS št. 15/94 - ZUstS), se razveljavljene določbe ZGD in ZFPPod ne morejo uporabljati za razmerja, nastala pred dnem, ko je razveljavitev pričela učinkovati, to pa je glede na določbo 43.člena ZUstS, 5.11.2002, če do tega dne o njih ni bilo pravnomočno odločeno. Glede na to, da v obravnavani zadevi še ni bilo pravnomočno odločeno, bo morala tožena stranka svojo odločitev glede tožnikovega položaja dolžnika ugotoviti v smislu navedene odločbe Ustavnega sodišča.

Glede na navedeno je sodišče izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 4.točke 1.odstavka 60.člena Zakona o upravnem sporu (Ur.l. RS št. 50/97 in 70/00, v nadaljevanju ZUS) ter zadevo na podlagi 2. ter v smislu 3. odstavka tega člena vrnilo toženi stranki v ponoven postopek.

ZGD člen 580,  580/6,  580,  580/6.  ZDavP člen 46,  96,  97,  40,  43,  44,  46,  96,  97,  40,  43,  44.  ZFPPod člen 27,  27/4,  27/5,  27,  27/4,  27/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.