sodba in sklep U 1448/2004
Sodna praksa Upravnega sodišča, 2005-01-24

JAVNI USLUŽBENCI - USTAVNO PRAVO - UPRAVNI POSTOPEK

učinkovito pravno sredstvo - pravni interes

Pojem "neizbrani kandidat" iz drugega stavka 6. odstavka 65. člena ZJU je treba razlagati v tem smislu, da lahko upravni spor zoper odločbo posebne natečajne komisije o izbiri določenega kandidata sproži tudi tisti, ki je sicer bil izbran s strani posebne natečajne komisije, ni pa bil v nadaljnjem postopku izbran s strani pristojnega funkcionarja. Odločba o izbiri kandidatov se mora vročiti vsem izbranim kandidatom in tistim, ki niso bili izbrani, kateri pa morajo poleg sklepa prejeti tudi odločbo iz 6. odstavka 65. člena ZJU. Stranka, ki izkaže pravni interes v smislu ZJU, ima možnost vložiti tožbo v upravnem sporu zoper odločbo o imenovanju iz določila 2. odstavka 82. člena ZJU in na podlagi določila 1. odstavka 157. člena Ustave RS. Učinkovitega pravnega sredstva za stranko tudi ni v X. poglavju ZJU. Pojem "vročitve" iz določila 1. odstavka 26. člena ZUS je treba v tovrstnih sporih razlagati širše, kot to velja za upravne akte. Zavrženje tožbe zoper odločbo o imenovanju na položaj kot prepozno pa ne pomeni, da je tožnik s tem tudi izgubil pravni interes za vložitev tožbe zoper odločbo o izbiri. V zadevah, kjer gre za odločanje o izbiri najboljših ponudnikov na podlagi javnega razpisa za opravljanje določenega dela, je sodišče že postavilo pravilo, da sodišče opravlja strogo presojo izpodbijanega akta z vidika spoštovanja procesnih in materialno-pravnih pravil, medtem ko je sodišče v presoji izpolnjevanja dejanskih (razpisnih) pogojev s strani kandidatov strogo le v tistem delu, v katerem razpisani pogoji izvirajo iz zakona ali splošno sprejetih standardov in so objektivizirani. Zadržana presoja pomeni, da sodišče ugotovi nezakonitost v takšni odločbi le, če je odločitev tožene stranke očitno nerazumna. V obrazložitvi manjka del, v katerem tožena stranka po vsebini (s smiselno uporabo 214. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, ZUP, Uradni list RS, št. 80/99, 70/2000) utemelji ugotovitve glede tistih razpisnih pogojev, ki po naravi stvari to zahtevajo, saj njihova narava zahteva določeno utemeljitev in natančno navedbo, na podlagi, katerih listin ali pravnih določb je tožena stranka opravila presojo.

1. Tožba zoper odločbo drugo-tožene stranke Vlade RS o imenovanju AA na položaj generalne direktorice ..... uprave RS se zavrže. 2. Tožba zoper odločbo prvo-tožene stranke posebne natečajne komisije št. 9066-72/2004 z dne 25. 5. 2004 se zavrne.

Z izpodbijano odločbo, ki je označena z žigom Uradniškega sveta - posebna natečajna komisija, ki jo je izdala tričlanska posebna natečajna komisija, podpisala pa predsednica posebne natečajne komisije, je tožena stranka na podlagi 4. odstavka 60. člena in 1. odstavka 64. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU) izdala odločbo, s katero je ugotovila, da kandidatka AA izpolnjuje pogoje in je glede na strokovno usposobljenost primerna za položaj generalne direktorice ... uprave Republike Slovenije (v nadaljevanju: ...). V obrazložitvi izpodbijane odločbe prvo-tožena stranka navaja, da kandidatka izpolnjuje vse pogoje, določene v objavi javnega natečaja in jih taksativno našteje v 9 alinejah. Glede pogoja opravljenega državnega izpita iz javne uprave, tožena stranka ugotavlja, da ga kandidatka sicer nima, vendar ji to kljub temu omogoča imenovanje na položaj pod pogojem, da v roku enega leta od imenovanja opravi državni izpit iz javne uprave. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je prvo-tožena stranka izbiro opravila ob upoštevanju Standardov strokovne usposobljenosti, meril za izbiro in metod za preverjanje usposobljenosti uradnikov na položajih v državni upravi, predloženih referenc in dokazil. V nadaljevanju pa je iz obrazložitve odločbe razvidno, s kakšnimi ocenami je prvo-tožena stranka ocenila kandidatko glede treh standardov in sicer standarda izkušenj, standarda znanja in standarda menedžerskih sposobnosti. V okviru prvega standarda je prvo-tožena stranka upoštevala dva elementa (delovne izkušnje in vodstvene izkušnje) in v obeh elementih dala oceno odlično. V okviru drugega standarda je prvo-tožena stranka upoštevala 7 elementov in v vseh elementih je kandidatko ocenila z odlično, razen pri znanju tujega jezika, kjer jo je ocenila z oceno ustrezno. V okviru tretjega standarda je prvo-tožena stranka upoštevala 3 elemente (upravljavske sposobnosti, vodstvene sposobnosti in komunikacijske veščine) in ji v vseh treh elementih dala oceno odlično. Prvo-tožena stranka je kandidatko ocenila s skupno oceno "primerna".

S tožbo, ki jo je tožnik vložil dne 26. 7. 2004, predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo prvo-tožene stranke odpravi in naj natečajna komisija izda poseben sklep, da kandidatka ne izpolnjuje pogojev za položaj in da ni primerna za položaj generalne direktorice ... (1. odstavek 64. člena ZJU). Tožbo argumentira s tem, da kandidatka ne izpolnjuje 4 razpisnih pogojev. V zvezi s prvim ugovorom tožnik navaja, da je kandidatka predložila spričevalo Republiškega komiteja za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, z zaporedno št. ..., zavedeno v evidenčni knjigi dne 16. 7. 1985, s katerim dokazuje, da je opravila strokovni izpit s področja veterinarstva. Ta strokovni izpit pa je veljal le za diplomirane veterinarje, ki opravljajo dela in naloge zdravstvenega varstva živali v določenih veterinarskih organizacijah: v obratnih veterinarskih ambulantah, veterinarskih postajah, specialističnih veterinarskih klinikah ali inštitutih in organizacijah za preskrbo z zdravili in sanitetnim materialom (2. odstavek 86. člena, 1. odstavek 96. člena Zakona o zdravstvenem varstvu živali, Uradni list SRS, št. 37/85 in 1. člen Pravilnika o pripravništvu, strokovnih izpitih in izpopolnjevanju strokovne izobrazbe veterinarskih organizacij, Uradni list SRS, št. 7/83 in 13/87). Kandidatka se je prvič zaposlila v AAA dne 13. 2. 1984, dne 16. 10. 1985 pa se je kandidatka zaposlila kot veterinarska inšpektorica pri BBB. S 1. in 3. odstavkom 115. člena Zakona o zdravstvenem varstvu živali (Uradni list SRS, št. 37/85) je določeno, da je za občinskega veterinarskega inšpektorja lahko imenovan diplomirani veterinar, ki ima vsaj pet let strokovne prakse in opravljen strokovni izpit, predpisan s predpisi o pripravništvu in opravljanju strokovnih izpitov za delavce v državni upravi. Program strokovnega izpita za diplomiranega veterinarja v veterinarskih organizacijah je na področju upravnega postopka obsegal le temeljna načela in pristojnosti za delo v veterinarskih organizacijah. Ta program ni imel enake vsebine kot program splošnega upravnega postopka za diplomiranega veterinarja zaposlenega v državni upravi. Zato je bilo na podlagi 3. odstavka 115. člena Zakona o zdravstvenem varstvu živali (Uradni list SRS, št. 37/85) določeno, da mora diplomirani veterinar, ki je opravil strokovni izpit za delo v veterinarskih organizacijah, opraviti preizkus strokovne usposobljenosti za dejanja v upravnem postopku državne uprave. Ta preizkus se je opravljal pred izpitno komisijo, ki jo je imenoval republiški sekretar za pravosodje in upravo. Tega dokazila o opravljenem preizkusu strokovne usposobljenosti za dejanja v upravnem postopku kandidatka ni predložila. Tožnik v nadaljevanju utemeljevanja prvega tožbenega ugovora navaja, da je bila prizadeta stranka v tem upravnem sporu dne 15. 12. 2000 imenovana za državno sekretarko v CCC, kjer dela še danes. Tudi za to obdobje ni dokazila o opravljenem strokovnem izpitu na podlagi Zakona o pripravništvu, strokovnih izpitih in izpopolnjevanju strokovne izobrazbe delavcev v državni upravi (Uradni list RS, št. 41/97) in Uredbe o izobrazbi, ki jo morajo imeti zaposleni za vodenje in odločanje v upravnem postopku in strokovnem izpitu iz upravnega postopka (Uradni list RS, št. 29/2000). Ker kandidatka k prijavi ni priložila fotokopij navedenih potrdil, prizadeta stranka nima dokazila, da je sposobna za samostojno vodenje in odločanje v upravnem postopku. Natečajna komisija dejanskega stanja ni pravilno in popolno ugotovila in je iz nepreverjenih dejstev naredila napačno odločitev, da kandidatka izpolnjuje predpisuje pogoje. Taka odločba je v nasprotju z določbo 4. odstavka 82. člena Zakona o veterinarstvu (ZVet-1, Uradni list RS, št. 33/01). Drugi tožbeni ugovor se nanaša na pogoj, da mora kandidat imeti najmanj 11 let delovnih izkušenj od tega 9 let pri upravnem organu za veterinarstvo. V zvezi s tem tožnik navaja, da je na podlagi fotokopije delovne knjižice zapisana delovna doba 7 let in 8 mesecev v veterinarski inšpekciji BBB. Ker kandidatka v tistemu času ni imela 5 let delovnih izkušenj in ker ni imela strokovnega izpita iz upravnega postopka, ni bila sposobna za samostojno vodenje in odločanje v upravnem postopku na področju veterinarstva. Za opravljanje specializiranih strokovnih nalog, izvršilnih in razvojnih nalog, nalog inšpekcijskega nadzorstva in za zagotavljanje večje stopnje samostojnosti pri opravljanju teh nalog, je v določbah 81. in 89. člena ZVet-1 določeno, da upravne naloge in inšpekcijsko nadzorstvo na področju veterinarstva, izvaja ...uprava RS, ki je upravni organ v sestavi CCC. V obdobju od 15. 12. 2000, ko je kandidatka postala državna sekretarka, kandidatka ni imela delovnih izkušenj pri upravnem organu za veterinarstvo, ker ni delala v veterinarskem upravnem organu in posledično ni pravne osnove, da se delovna doba, opravljena izven tega organa, lahko šteje za strokovno delo. To potrjuje tudi odločba Ustavnega sodišča RS (Uradni list RS, št. 62/04), ki opredeljuje ... kot edini upravni organ na področju veterinarstva. Na podlagi tega tožnik ugotavlja, da je ugotovitev natečajne komisije, da ima kandidatka 9 let delovnih izkušenj pri upravnem organu za veterinarstvo, napačna in da je komisija izdala napačno odločbo, da kandidatka izpolnjuje predpisane pogoje. Taka odločba je v nasprotju z določbo 4. odstavka 82. člena ZVet-1. Tretji tožbeni ugovor se nanaša na znanje enega uradnega jezika Evropske unije. V zvezi s tem tožnik pravi, da so na podlagi določil javnega natečaja kandidati morali priložiti certifikat državnega izpitnega centra o višjem znanju enega uradnega jezika Evropske skupnosti oziroma potrdilo o aktivnem znanju jezika s strani ustrezne ustanove. Kandidatka je predložila potrdilo o preizkusu znanja nemškega jezika pri firmi DDD d.o.o. A, kar po trenutno veljavnih pravilih ni ustrezno potrdilo. Četrti tožbeni ugovor je ta, da morajo imeti na podlagi javnega natečaja kandidati potrdilo o opravljenem državnem izpitu iz javne uprave. Kandidatka ni predložila tega potrdila, kar je razvidno iz 4. alinee obrazložitve izpodbijane odločbe. V nasprotju s kandidatko AA tožnik izpolnjuje predpisane pogoje iz natečaja in ugotavlja, da v postopku javnega natečaja ni bil obravnavan enakopravno (2. odstavek 27. člena ZJU). Tožeča stranka pravi, da tožena stranka v navedenih elementih dejanskega stanja ni pravilno in popolno ugotovila in je napravila napačen sklep o dejanskem stanju. V postopku za izdajo upravnega akta ni bila uporabljena določba 4. odstavka 82. člena ZVet-1. S tem je prišlo do bistvenih kršitev izbirnega postopka in do neenakopravnega obravnavanja kandidata. V skladu z vsem, kar je navedel, tožnik naslovnemu sodišču predlaga, da izvede ponujene dokaze in zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

Tožnik je dne 15. 8. 2004 na Upravno sodišče v zvezi s tožbo zoper posebno natečajno komisijo vložil "zahtevo za odložitev izvršitve" in v njej navedel, da je toženi stranki predlagal odložitev izvršitve izpodbijane odločbe in da je Uradniški svet o zahtevi odločal, vendar tožnika o tem ni obvestil. V zahtevi je navedel, da Uradniški svet in Vlada njegovega predloga nista upoštevala in je Vlada na svoji seji dne 29. 7. 2004 izbrano kandidatko imenovala za generalno direktorico ... uprave RS. Sodišče je v upravnem sporu dne 23. 8. 2004 izdalo sklep, s katerim je zahtevo za izdajo začasne odredbe zavrnilo, ker tožnik ni preciziral škode, ampak je zgolj pavšalno navajal posledice, ki bi lahko nastale za Slovenijo zaradi domnevne neustreznosti kandidatke. Sklep sodišča je postal pravnomočen dne 1. 9. 2004.

Tožnik je vložil dopolnitev tožbe z dne 28. 8. 2004. V dopolnitvi tožbe pravi, da je izrek odločbe v nasprotju z obrazložitvijo. V izreku je določeno, da kandidatka izpolnjuje pogoje, določene v objavi javnega natečaja, v 4. alinei 2. odstavka obrazložitve pa je ugotovljeno, da kandidatka nima opravljenega državnega izpita iz javne uprave. Posebna natečajna komisija bi morala ugotoviti, ali kandidatka izpolnjuje natečajne in zakonske pogoje za ta položaj. V njeni pristojnosti pa ni, da spreminja natečajne pogoje (64. člen ZJU). Ob tem se postavlja problem tudi tistih državljanov, ki niso sodelovali v javnem natečaju. S spregledom ustreznega strokovnega izpita pa je tožena stranka oškodovala tudi druge kandidate, ki prav tako zaradi neizpolnjevanja teh pogojev, niso sodelovali v javnem natečaju. Natečajna komisija bi morala ugotovitev, da kandidatka nima opravljenega državnega izpita iz javne uprave, spregled ustreznega strokovnega izpita in rok, v katerem mora kandidatka izpolniti pogoje, določiti v izreku odločbe, v obrazložitvi pa navesti razloge, ki so narekovali takšno izjemo. Četrti odstavek 82. člena ZVet-1 pa te izjeme ne dopušča. ZJU določa, da je spregled ustreznega strokovnega izpita dovoljen samo izjemoma. Čeprav zakon ne določa kdaj nastane ta izjema, je povsem jasno, da gre za primer, ko ni nobenega kandidata, ki izpolnjuje prepisane pogoje.

Prizadeta stranka je dne 31. 8. 2004 vložila odgovor na tožbo. V odgovoru pravi, da je tožnik spregledal, da prizadeta stranka izpolnjuje pogoje o opravljenem strokovnem izpitu po prehodnih določbah drugega odstavka 193. člen ZJU. Pravi, da je izpit v opisanem obsegu opravila 16. 7. 1985. Istega stališča je Ministrstvo za notranje zadeve, Urad za razvoj in organizacijo kadrov, ki je podalo mnenje, da kandidatu, ki je opravil specialni strokovni izpit z univerzitetno izobrazbo, pri čemer je le-ta vključeval tudi upravni postopek, ni potrebno opravljati strokovnega izpita iz upravnega postopka, saj je zadoščeno določbi 19. člena Uredbe o izobrazbi, ki jo morajo imeti zaposleni za vodenje in odločanje v upravnem postopku in o strokovnem izpitu. Pravi, da je iz njene delovne knjižice razvidno, da je bila zaposlena pri upravnem organu za veterinarstvo v trajanju več kot 9 let. Dodatno prilaga odločbe UIS A št. 1/A-4/85 z dne 16. 10. 1985 o imenovanju za inšpektorico, odločbo istega datuma o sprejemu v delovno razmerje za nedoločen čas na delovno mesto veterinarskega inšpektorja in odločbo z dne 30. 10. 1989, št. 1/A-4/86 o imenovanju za veterinarsko inšpektorico od 16. 10. 1989 dalje za dobo 4 let. Pravi, da je bila decembra leta 2000 imenovana za državno sekretarko v CCC. Zadolžena je bila za področje prehrane, veterinarstva in koordinacijo organov v sestavi ministrstva in je tako pridobivala delovne izkušnje pri upravnem organu, pristojnem za veterinarstvo. Da je ministrstvo upravni organ, pristojen tudi za veterinarstvo, pa izhaja iz določila 14. člena Zakona o državni upravi. Pojasnjuje, da je bila njena naloga priprava zakonodaje in upravno delo državne sekretarke s področja prehrane, veterine in koordinacije organov v sestavi ministrstva, saj je ministrstvo organ druge stopnje, ki odloča v upravnem postopku o pritožbah zoper odločbe ... uprave Republike Slovenije. Pri ugotavljanju pogoja aktivnega znanja enega uradnega jezika Evropske unije poudarja, da aktivno obvlada slovenščino, ki je od 1. 5. 2004 dalje uradni jezik Evropske unije, saj je končala šolanje in pridobila strokovni naslov v Republiki Sloveniji, in nemščino, kar potrjuje potrdilo z dne 25. 4. 1996. Nima pa opravljenega izpita iz javne uprave, vendar razpis navedenega ni določal kot izključitveni razlog, temveč daje možnost enoletnega roka, v katerem mora opraviti izpit.

Prvo-tožena stranka je podala odgovor na tožbo z dne 1. 9. 2004. Nasprotuje tožbenim ugovorom, da tožena stranka ni pravilno ugotovila izpolnjevanja 4 pogojev, ki jih navaja tožnik v tožbi. Posebna natečajna komisija je pri presoji dokaza o opravljenem strokovnem izpitu iz upravnega postopka upoštevala drugi odstavek 193. člen ZJU ter mnenje Ministrstva za notranje zadeve, Urada za razvoj in organizacijo uprave, po katerem kandidatu, ki je opravil specialni strokovni izpit z univerzitetno izobrazbo, pri čemer je le-ta vključeval tudi upravni postopek, ni potrebno opravljati strokovnega izpita iz upravnega postopka, saj je zadoščeno določbi 19. člena Uredbe o izobrazbi, ki jo morajo imeti zaposleni za vodenje in odločanje v upravnem postopku in o strokovnem izpitu iz upravnega postopka (Uredba, Uradni list RS, št. 29/00 in 66/04). Pri presoji drugega spornega pogoja je tožena stranka upoštevala življenjepis ter kopijo delovne knjižice AA, iz katerih je razvidno, da je bila zaposlena pri upravnem organu za veterinarstvo v trajanju več kot 9 let. V delovni knjižici je vpisana delovna doba, ko je bila zaposlena v Upravi inšpekcijskih služb A. Leta 2000 pa je bila imenovana za državno sekretarko na CCC in je bila zadolžena za področje prehrane, veterinarstva in koordinacijo organov v sestavi CCC. Navedeno delovno področje je bilo v odločbi o imenovanju za državno sekretarko opredeljeno v skladu z določilom 25. c člena Zakona o Vladi Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 4/93, 71/94, 23/96, 47/97, 23/99, 119/00, 30/01 in 52/02). Posebna natečajna komisija je pri tem štela, da je tudi v času, ko je opravljala funkcijo državne sekretarke na CCC in je bila zadolžena za področje prehrane, veterinarstva in koordinacijo organov v sestavi CCC, pridobivala delovne izkušnje pri upravnem organu pristojnemu za veterinarstvo. Pri presoji tega pogoja pa je izhajala iz določila 14. člena Zakona o državni upravi. Pri ugotavljanju pogoja aktivnega znanja enega uradnega jezika Evropske unije pa je posebna natečajna komisija upoštevala dejstvo, da je s 1. 5. 2004, torej v času trajanja javnega natečaja, Republika Slovenija postala polnopravna članica Evropske unije ter je slovenščina postala uradni jezik Evropske unije. Glede državnega izpita iz javne uprave pa prvo-tožena stranka pravi, da ga prizadeta stranka nima, vendar pa prvi odstavek 89. člena ZJU določa, da se lahko v naziv izjemoma imenuje posameznik, ki nima ustreznega strokovnega izpita, pod pogojem, da najkasneje v enem letu od imenovanja v naziv opravi ustrezen strokovni izpit za imenovanje v naziv. V nadaljevanju odgovora na tožbo prvo-tožena stranka pojasnjuje, kaj je upoštevala in preverjala pri kandidatih in v okviru treh točk navaja tudi aktivno znanje uradnega jezika in izkazano znanje vsaj enega tujega jezika.

Dne 16. 9. 2004 je tožnik prejel odgovora tožene stranke in prizadete stranke, sodišče pa mu je dalo rok 15 dni za morebiten odgovor na navedene vloge. Tožnik ni odgovoril. Dne 10. 1. 2005 pa je na sodišče podal "javno pobudo za prioritetno obravnavanje tožbe". V tej vlogi navaja, da ... s sedanjo kadrovsko zasedbo z napačnimi odločitvami in neustreznim delom povzroča škodo slovenskemu gospodarstvu in ogroža slovenske potrošnike in navaja primere nepravilnosti, ki se po njegovem mnenju dogajajo tudi zaradi nepravilne izbire direktorice .... Vlogi prilaga razne članke, pisma in komentarje. Predlaga, da sodišče tožbo nemudoma obravnava in da na podlagi določila 5. odstavka 65. člena ZJU razveljavi odločbo vlade o izbiri generalne direktorice ....

Zastopnik javnega interesa je prijavil udeležbo v postopku.

Sodišče je tožbo zoper odločbo drugo-tožene stranke zavrglo, tožbo zoper odločbo prvo-tožene stranke pa je zavrnilo na podlagi naslednje utemeljitve:

Sodišče v tovrstnih sporih izhaja iz predpostavke, da tožnik varuje ustavno pravico, po kateri je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto (3. odstavek 49. člena Ustave RS, Uradni list RS, št. 3391-I, 42/97, 66/2000, 24/2003, 69/2004), kar mora še posebej veljati za dostop do določenih delovnih mest v javnih službah. Tožnik se sicer v tožbi ni izrecno skliceval na določilo 3. odstavka 49. člena Ustave, je pa uveljavljal, da v postopku javnega natečaja ni bil obravnavan enakopravno (2. odstavek 27. člena ZJU, Uradni list RS, št. 56/2002). Vendar to, da se tožnik izrecno ni skliceval na ustavno pravico, ne odvezuje sodišča, da pravno razlago ZJU in sodne odločitve v konkretnem primeru veže tudi na omenjeno ustavno določbo. Pravica do dostopa do delovnega mesta pod enakimi pogoji je ustavna pravica, kar pomeni, da se uresničuje neposredno na podlagi Ustave (1. odstavek 15. člena Ustave). Vendar pa to ne pomeni, da se uresničuje neodvisno od ureditve v ZJU. Zakonodajalec ima namreč na podlagi 2. odstavka 15. člena Ustave možnost, da z zakonom predpiše način uresničevanja človekovih pravic, kadar tako določa ustava, ali če je to nujno zaradi same narave posamezne pravice. Ustava ne določa, da mora biti dostop do javnih služb na poseben način določen, vendar pa iz narave pravice do enakega dostopa do delovnega mesta v javnem sektorju izhaja, da mora zakonodajalec predpisati način, kako se ta pravica uresničuje, če gre za delovna mesta v sistemu javne uprave, kjer prihaja do pomena meja med izvrševanjem politične, strokovne in vodstvene funkcije na določenem delovnem mestu. Uradniški položaj generalnega direktorja ... je takšno delovno mesto in ureditev pravnih sredstev v ZJU zoper odločitve pristojnih organov v postopku izbire in imenovanja kandidata za razpisano delovno mesto, kot jo bo sodišče interpretiralo in uporabilo v nadaljevanju obrazložitve sodbe, in ob upoštevanju določila 157. člena Ustave, je na specifičen način predpisana možnost uresničevanja pravice, ki jo varuje tožnik v tem upravnem sporu.

V predmetni zadevi gre za izbirni postopek na podlagi javnega natečaja po določilu 4. odstavka 60. člena ZJU. V tovrstnih postopkih izbire javnih uslužbencev na podlagi določila 1. odstavka 64. člena ZJU posebna natečajna komisija po opravljenem javnem natečaju izda odločbo o tem, kateri kandidati, ki izpolnjujejo pogoje, so glede na svojo strokovno usposobljenost primerni za položaj, kandidatom, ki se ne uvrstijo na seznam, pa se o tem izda poseben sklep. Po podatkih v spisu in neprerekanih dejstvih sta se na predmetni javni natečaj prijavila samo tožeča stranka in prizadeta stranka v tem upravnem sporu in prvo-tožena stranka je oba izbrala in ju štela za primerna za razpisani položaj. Zoper odločbo iz 1. odstavka 64. člena ZJU je v določilu 6. odstavka 65. člena ZJU predvideno pravno sredstvo in sicer upravni spor. To določilo še pravi, da neizbrani kandidat lahko vloži tožbo v upravnem sporu iz razlogov, navedenih v 1., 2. in 4. točki 1. odstavka 65. člena, poleg tega pa tudi, če je natečajna komisija ugotovila, da po strokovni usposobljenosti ni primeren za položaj, sam pa meni, da je. Navedene določbe je treba razlagati na naslednji način, kar je relevantno tudi za obravnavani upravni spor: Pojem "neizbrani kandidat" iz določila 6. odstavka 65. člena ZJU ne pomeni, da zoper odločbo iz določila 1. odstavka 64. člena ZJU lahko sproži upravni spor samo tisti udeleženec javnega razpisa, ki ni bil izbran s strani posebne natečajne komisije, torej tisti, ki mu je bil izdan sklep, da ne izpolnjuje pogojev oziroma da glede na strokovno usposobljenost ni primeren za položaj. Kajti v tem primeru tisti, ki je bil izbran s strani posebne natečajne komisije z odločbo, ni pa (bil) izbran v nadaljnjem postopku s strani pristojnega funkcionarja, ne bi imel učinkovitega pravnega sredstva (25. člen Ustave RS) v postopku javnega natečaja za delovno mesto v javni službi in bi bil povsem brez objektivne in upravičene podlage diskriminiran glede na ostale udeležence v postopku, ki niso bili izbrani s strani posebne natečajne komisije (49. člen Ustave), a imajo možnost vložiti učinkovito pravno sredstvo, to je upravni spor. Takšna razlaga tudi ne bi bila skladna z besedilom prvega stavka 6. odstavka 65. člena ZJU, ki upravni spor predvideva ne samo zoper sklep, ampak tudi zoper odločbo. To pomeni, da je treba pojem "neizbrani kandidat" iz drugega stavka 6. odstavka 65. člena ZJU razlagati v tem smislu, da lahko upravni spor zoper odločbo posebne natečajne komisije o izbiri določenega kandidata sproži tudi tisti, ki je sicer bil izbran s strani posebne natečajne komisije, ni pa bil v nadaljnjem postopku izbran s strani pristojnega funkcionarja. Ker ima kandidat, ki je bil izbran s strani posebne natečajne komisije, možnost vložiti upravni spor med drugim tudi iz razloga, ker tisti, ki je bil (tudi) izbran s strani posebne natečajne komisije, ne izpolnjuje natečajnih pogojev (1. točka 1. odstavka 65. člena ZJU), je treba določilo 1. odstavka 64. člena ZJU razlagati tako, da se odločba o izbiri kandidatov mora vročiti vsem izbranim kandidatom in tistim, ki niso bili izbrani, kateri pa morajo poleg sklepa prejeti tudi odločbo iz 6. odstavka 65. člena ZJU, ker neizbrani kandidat lahko sproži upravni spor zaradi 1. točke 1. odstavka 65. člena ZJU. Brez tega ni mogoče učinkovito uresničevati pravnih sredstev, ki jih imajo stranke na voljo v upravnem sporu, saj ni zagotovila, da bo stranka prejela odločbo (iz določila 6. odstavka 65. člena ZJU), zoper katero ima pravico vložiti upravni spor. Takšno razlago zahteva tudi jezikovna metoda razlage določila 1. odstavka 64. člena ZJU, saj določilo pravi, da natečajna komisija izda o tem, kateri kandidati, ki izpolnjujejo pogoje, so glede na svojo strokovno usposobljenost primerni za položaj, odločbo. Tožena stranka mora torej v tovrstnih primerih izdati eno določbo in tudi v konkretnem primeru bi morala izdati eno odločbo in z eno odločbo odločiti, kateri kandidati so izbrani in na podlagi kakšne obrazložitve in ocene izpolnjevanja pogojev in to odločbo vročiti strankam postopka. V konkretnem primeru pa je prvo-tožena stranka izdala ugotovitveno odločbo samo za prizadeto stranko. Vendar pa zaradi tega tožniku ni bilo onemogočeno, da učinkovito brani svoje pravice in pravne interese, saj je tožnik v tožbi navedel, da mu je bila izpodbijana ugotovitvena odločba, ki se nanaša samo na prizadeto stranko, vročena istočasno z ločeno ugotovitveno odločbo za tožnika in sicer dne 30. 6. 2004. Na podlagi tega podatka je sodišče štelo, da je tožba zoper prvo-toženo stranko pravočasna in je sodišče ugotovilo, da zaradi navedene nepravilnosti, ki za tožnika ni imela posledic, izpodbijana odločba ni nezakonita.

Naslednje vprašanje, ki ga je sodišče moralo vzeti v presojo v obravnavanem sporu, se nanaša na dejstvo, da je tožnik s tožbo z dne 26. 7. 2004 izpodbijal ugotovitveni akt prvo-tožene stranke z dne 25. 5. 2004; zahtevo za izdajo začasne odredbe z dne 15. 8. 2004 je vložil zoper ugotovitveni akt z dne 25. 5. 2004 in v tej zahtevi za izdajo začasne odredbe je navedel, da je Vlada kandidatko imenovala na razpisano mesto dne 29. 7. 2004; v dopolnitvi tožbe z dne 28. 8. 2004 je tudi izpodbijal ugotovitveni akt z dne 25. 5. 2004 ter v tej dopolnitvi navedel, da je Vlada RS kandidatko že imenovala na razpisano mesto; med tem ko je v vlogi z dne 10. 1. 2005 prvič predlagal sodišču, da razveljavi odločbo Vlade RS "o izbiri generalne direktorice" ... (na podlagi 5. odstavka 65. člena ZJU). To pomeni, da je z vlogo z dne 10. 1. 2005 izpodbijal drug akt kot v tožbi in njenih dopolnitvah do vloge z dne 10. 1. 2005. Zaradi ekonomičnosti postopka sodišče ni štelo, da je potrebno pozvati stranke, da odgovorijo na tožbo in da drugo-tožena stranka pošlje spise, ker je očitno, da je tožba zoper akt o imenovanju prizadete stranke na položaj generalne direktorice ..., ki ga je izdala drugo-tožena stranka, prepozna. Zato je sodišče v prvi točki izreka sodbe tožbo zoper akt o imenovanju prizadete stranke, ki ga je izdala drugo-tožena stranka, zavrglo na podlagi določila 2. točke 1. odstavka 34. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS, Uradni list RS, št. 50/97, 70/2000). Iz te odločitve sodišča izhaja, da je sodišče štelo, da ima stranka, ki izkaže pravni interes v smislu ZJU, možnost vložiti tožbo v upravnem sporu zoper odločbo o imenovanju iz določila 2. odstavka 82. člena ZJU. Zakonodajalec sicer zoper odločbo o imenovanju iz določila 2. odstavka 82. člena ZJU ni izrecno predvidel kakršnega koli pravnega sredstva, ki bi ga imela stranka s pravnim interesom, ki je sodelovala v izbirnem postopku. Učinkovitega pravnega sredstva za stranko tudi ni v X. poglavju ZJU. Določbe X. poglavja ZJU, ki urejajo sankcije v primeru nezakonitosti, namreč ne dajejo nobenega neposrednega pravnega sredstva strankam, ki so sodelovale v izbirnem postopku in niso bile imenovane, ampak gre za mehanizme nadzora nad zakonitostjo, ki gredo komisiji za pritožbe, uradniškemu svetu, predstojniku, Računskemu sodišču, inšpektorju, reprezentativnemu sindikatu in samemu javnemu uslužbencu, ki mu je bila izdana odločba o imenovanju v naziv (2. odstavek 74. člena in 76. člen ZJU). Poglavje X. ZJU ureja torej notranji (javno-pravni) nadzor. Vendar pa, če stranka pravni interes ima, potem ima pravico sprožiti upravni spor zaradi presoje zakonitosti odločbe o imenovanju na podlagi določila 1. odstavka 157. člena Ustave RS. Po tem določilu odloča o zakonitosti dokončnih posamičnih aktov, s katerimi nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali o obveznostih in pravnih koristi posameznikov, v upravnem sporu pristojno sodišče, če za določeno zadevo ni z zakonom predvideno drugo sodno varstvo. Brez te možnosti v določenih okoliščinah ne bi bilo zagotovljeno učinkovito pravno sredstvo za varstvo pravice iz 3. odstavka 49. člena Ustave, ki pripada udeležencem izbirnega postopka. V konkretnem primeru tožnik ima pravni interes za tožbo po 157. členu Ustave zoper odločbo Vlade RS o imenovanju prizadete stranke, ker je tožbo zoper ugotovitveno odločbo prvo-tožene stranke vložil pravočasno in je tekom postopka, ko tožniku še ni potekel procesni rok, ki mu ga je dalo sodišče, da odgovori na odgovor tožene stranke in prizadete stranke, drugo-tožena stranka po neprerekanem dejstvu izdala odločbo o imenovanju prizadete stranke na razpisano mesto. V takem primeru bi bila - če stranka ne bi imela možnosti sprožiti upravnega spora zoper odločbo iz 2. odstavka 82. člena ZJU - tožba v upravnem sporu zoper odločbo posebne natečajne komisije povsem neučinkovito pravno sredstvo, četudi bi sodišče v upravnem sporu tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo, ker odpravljeni odločbi sledi odločba Vlade RS o imenovanju izbrane kandidatke na razpisano mesto. Sodišče je v 1. točki izreka tožbo zoper odločbo drugo-tožene stranke zavrglo kot prepozno, ker iz navedbe tožnika v zahtevi za začasno odredbo z dne 15. 8. 2004 nedvoumno izhaja, da je tožnik vedel, da je bila odločba drugo-tožene stranke izdana dne 29. 7. 2004, vendar pa je zoper odločbo drugo-tožene stranke sprožil upravni spor šele 10. 1. 2005. ZUS sicer v določilu 1. odstavka 26. člena pravi, da je treba tožbo vložiti v tridesetih dneh od vročitve upravnega akta. Izpodbijani akt drugo-tožene stranke tožniku ni bil vročen. Vendar je treba pojem "vročitve" iz določila 1. odstavka 26. člena ZUS v tovrstnih sporih razlagati širše, kot to velja za upravne akte. Prvi razlog za to je v tem, da že zakonodajalec ni predvidel vročitve odločbe iz določila 2. odstavka 82. člena ZJU drugim kandidatom, ki so sodelovali v izbirnem postopku in imajo pravni interes za tožbo v upravnem sporu. Nadalje, izpodbijana odločba drugo-tožene stranke ni upravni akt, ampak je posamičen akt o imenovanju na uradniški položaj (2. in 3. odstavek 3. člena ZUS), ki ga je Vlada kot drugo-tožena stranka sprejela na seji, v zvezi s katero so sklepi neomejeni javnosti dostopni. In tretjič, tožnik ni z ničemer utemeljeval, da ni vedel za vsebino izpodbijane odločbe in da zato ni mogel pravočasno in učinkovito zavarovati svojih pravic in pravnih koristi. V konkretnem primeru je torej povem očitno in nesporno, da je tožnik za izpodbijano odločbo drugo-tožene stranke vedel že dne 16. 8. 2004, vendar je tožbo zoper navedeni akt vložil šele 10. 1. 2005, kar je prepozno. Zavrženje tožbe zoper izpodbijano odločbo drugo-tožene stranke pa ne pomeni, da je tožnik s tem tudi izgubil pravni interes za vložitev tožbe zoper izpodbijano odločbo prvo-tožene stranke upoštevajoč dejstvo, da morebitna odprava izpodbijane odločbe ne more neposredno vplivati na učinek odločbe drugo-tožene stranke o imenovanju. Pravnega interesa v tovrstnih sporih po presoji sodišča ni mogoče razlagati tako ozko, da je pravni interes izkazan le v primeru, če stranka lahko vpliva na svoj pravni položaj v tem smislu, da ima na podlagi upravnega spora možnost, da je imenovana na uradniški položaj namesto osebe, ki je bila nezakonito imenovana. Tako ozka razlaga v tovrstnih primerih ni možna zaradi tega, ker je v bistvu objekt varstva v takih primerih ustavna pravica do enakega obravnavanja prijavljenih kandidatov v kandidacijskih postopkih, kar je sodišče postavilo v izhodišče te utemeljitve. Poleg tega je sodna odločitev o nezakonitosti odločbe prvo-tožene stranke lahko pomembna pravna podlaga, da pristojni subjekti iz X. poglavja ZJU zaradi varstva javnega interesa sprožijo postopek za razveljavitev odločbe o imenovanju, ker imenovana oseba ne izpolnjuje pogojev za predmetni položaj. Vsebinska odločitev sodišča v taki zadevi pa ima tudi zaznaven vpliv na pravni položaj tožnika, ker ima le-ta po določilu 2. odstavka 77. člena ZJU pravico od delodajalca zahtevati odškodnino v skladu s splošnimi pravili o odškodninski odgovornosti. Eden izmed pogojev za obstoj odškodninske odgovornosti pa je protipravnost ravnanja odškodninskega zavezanca, ki se ugotavlja v upravnem sporu. Tudi v konkretnem primeru zato ni mogoče reči, da izpodbijana odločba prvo-tožene stranke, ker je tožnik zamudil rok za vložitev tožbe zoper odločbo drugo-tožene stranke, očitno ne posega v pravico (iz 3. odstavka 49. člena Ustave) tožnika, kakor tudi ne, da izpodbijana odločba prvo-tožene stranke ne posega v njegovo neposredno, na zakon oprto korist (4. točka 1. odstavka 34. člena ZUS).

V nadaljevanju obrazložitve zato sodišče podaja obrazložitev presoje zakonitosti izpodbijane odločbe prvo-tožene stranke. V izhodišče te obrazložitve sodišče postavlja ustaljeno pravilo upravno-sodne prakse, da je strogost sodne presoje zakonitosti izpodbijanega akta v upravnem sporu lahko različna v odvisnosti od vrste javno-pravne zadeve. V zadevah, kjer gre za odločanje o izbiri najboljših ponudnikov na podlagi javnega razpisa za opravljanje določenega dela, je sodišče že postavilo pravilo, da sodišče opravlja strogo presojo izpodbijanega akta z vidika spoštovanja procesnih in materialno-pravnih pravil, medtem ko je sodišče v presoji izpolnjevanja dejanskih (razpisnih) pogojev s strani kandidatov strogo le v tistem delu, v katerem razpisani pogoji izvirajo iz zakona ali splošno sprejetih standardov in so objektivizirani. Presoja zakonitosti izbire glede drugih pogojev oziroma kriterijev, ki niso natančno določeni ali objektivizirani s predpisi ali splošno sprejetimi standardi, ampak gre za profesionalne kriterije, ki so vezani na potrebe in naravo razpisanega mesta, pa je zadržana. Splošno sprejeti standardi v konkretnem primeru so Standardi strokovne usposobljenosti, merila za izbiro in metode preverjanja usposobljenosti uradnikov na položajih v državni upravi (v nadaljevanju: Standardi), ki jih je na podlagi 1. odstavka 178. člena ZJU sprejel Uradniški svet na sejah dne 26. 8. 2003 in 6. 10. 2003. Zadržana presoja pomeni, da sodišče ugotovi nezakonitost v takšni odločbi le, če je odločitev tožene stranke očitno nerazumna (sodba Upravnega sodišča RS v zadevi U 568/2004-34 z dne 10. 12. 2004). Tožena stranka mora namreč imeti določeno polje proste presoje pri ocenjevanju primernosti kandidatov glede na razpisne pogoje, ko kadruje na najvišje strokovno-politične funkcije, ker je to potrebno za učinkovito delovanje države in ker načelo delitve oblasti še posebej velja na področju kadrovanja najvišjih politično-strokovnih funkcij v izvršilni veji oblasti.

Ob upoštevanju teh pravil o strogosti presoje tovrstnih izpodbijanih aktov je sodišče ugotovilo, da ima izpodbijana odločba sicer pomembne pomanjkljivosti v obrazložitvi, vendar te pomanjkljivosti niso takšne, da bi lahko vplivale na zakonitost in pravilnost odločitve, zato je sodišče v drugi točki izreka tožbo zavrnilo. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi naslednje utemeljitve zavrnitve 4 tožbenih ugovorov: Kar zadeva pogoj opravljeni izpit iz upravnega postopka, sodišče ugotavlja, da prvo-tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe ni navedla, na podlagi katerih dejstev je štela, da kandidatka izpolnjuje ta razpisni pogoj (iz 5. alineje pogojev javnega razpisa). Vendar pa sodišče ugotavlja, da ta pomanjkljivost ni mogla vplivati na zakonitost odločitve. V tem primeru ne gre samo za razpisni pogoj, ampak je to tudi zakonski pogoj iz določila 4. odstavka 82. člena ZVet-1. Tožnik se v zvezi s tem tožbenim ugovorom sklicuje na Zakon o zdravstvenem varstvu živali iz leta 1987 in podzakonski predpis iz leta 1983 oziroma 1987. Tožena stranka in prizadeta stranka pa se v odgovoru na tožbo sklicujeta na 193. člen ZJU, Uredbo, Pravilnik in mnenje Urada za organizacijo in razvoj uprave z dne 12. 3. 2001. V zadevi je pomembno, da je zakonodajalec posebej za vsakokratnega direktorja ... predpisal, da mora imeti opravljen izpit iz upravnega postopka. Zato niti podzakonski predpisi niti predpisi, na katere se sklicuje tožnik, ne morejo biti relevantni pri obravnavi tega pogoja, razen če se zakon (ZJU), ki je stopil v veljavo po ZVet-1, na te predpise sklicuje v zvezi z ureditvijo o tem, pod kakšnimi pogoji se lahko šteje, da ima oseba opravljen izpit iz upravnega postopka. To pomeni, da je za presojo obravnavanega pogoja relevanten samo ZJU in sicer določilo 193. člena ZJU ter predpisi, na katere se sklicuje določilo 193. člena ZJU. Prizadeta stranka sicer ni opravila izpita po Zakonu o pripravništvu, strokovnih izpitih in izpopolnjevanju strokovne izobrazbe delavcev v državni upravi in pravosodju, vendar pa je treba šteti, da je predmetni pogoj izpolnjen ob upoštevanju določila 1. odstavka 193. člena ZJU. Kajti prizadeta stranka je uradnica, ki je opravila strokovni izpit za višjo, visoko strokovno oziroma univerzitetno izobrazbo, katerega sestavni del je tudi upravni postopek. Da je bil upravni postopek sestavni del izpita, ki ga je opravila prizadeta stranka, izhaja tudi iz mnenja, na katerega se sklicujeta tožena stranka in prizadeta stranka, tožnik pa temu dejstvu ni ugovarjal. Ker gre pri tem pogoju v pretežni meri za pravno vprašanje, tožnik pa svoj argumument utemeljuje s sklicevanjem na predpise, ki so veljali pred ZJU, kar pravno ni pravilno, navedenega dejstva o vsebini izpita pa ne prereka, ni izkazana podlaga, da bi sodišče katera koli dejstva v zvezi s tem pogojem razčiščevalo na glavni obravnavi. Navedeno pa pomeni, da odločitev oziroma ugotovitev tožene stranke glede pogoja iz 5. alineje razpisnih pogojev in 4. odstavka 82. člena ZJU ni nezakonita.

Glede zahtevanega pogoja najmanj 11 let delovnih izkušenj, od tega 9 let pri upravnem organu za veterinarstvo (3. alineja razpisnih pogojev) sodišče ugotavlja, da je pogoj 9 let delovnih izkušenj pri upravnem organu za veterinarstvo ne samo razpisni, ampak tudi zakonski pogoj. Vendar pa je interpretacija pojma delovnih izkušenj deloma tudi v prosti presoji tožene stranke. Tudi v zvezi s tem pogojem tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe ni navedla, na podlagi katerih dejstev iz življenjepisa prizadete stranke je štela, da kandidatka izpolnjuje ta razpisni pogoj. Vendar pa sodišče ugotavlja, da ta pomanjkljivost ni mogla vplivati na zakonitost odločitve. Tožnik pravi, da je prizadeta stranka imela po podatkih iz delovne knjižice 7 let in 8 mesecev delovnih izkušenj pri veterinarski inšpekciji BBB in ker ni imela 5 let delovnih izkušenj in strokovnega izpita iz upravnega postopka, ni bila sposobna za samostojno vodenje in odločanje v upravnem postopku na področju veterinarstva. Sodišče ugotavlja, da je tožnica imela po podatkih iz delovne knjižice 7 let in 4 mesece delovnih izkušenj pri omenjeni veterinarski inšpekciji, razpis pa ni zahteval delovnih izkušenj pri samostojnem vodenju in odločanju v upravnem postopku na področju veterinarstva, ampak je zahteval samo delovne izkušnje pri upravnem organu za veterinarstvo. Zato je ta tožbeni argument neutemeljen. Neutemeljen pa je tudi tožbeni argument, da prizadeta stranka, ko je bila od dne 15. 12. 2000 zaposlena kot državna sekretarka, ni imela delovnih izkušenj pri upravnem organu za veterinarstvo, saj je ... tudi po stališču Ustavnega sodišča edini upravni organ na področju veterinarstva. Ta tožbeni argument je neutemeljen, ker v tem delu sodišče pušča določeno (omejeno) polje proste interpretacije toženi stranki, kaj je mogoče šteti za delovne izkušnje. Po presoji sodišča je povsem razumen argument tožene stranke in prizadete stranke, da je kandidatka kot državna sekretarka na CCC, katerega organ v sestavi je ..., in je bila zadolžena za področje prehrane, veterinarstva in koordinacije organov v sestavi CCC in da je s tem tudi poleg 7 let in 4 mesecev delovnih izkušenj pri veterinarski inšpekciji v BBB pridobila še več kot 3 leta delovnih izkušenj v zvezi z delom upravnega organa za veterinarstvo, kar je več kot je zahtevani razpisni pogoj. Iz določila 14. člena Zakona o državni upravi (ZDU-UPB1, Uradni list RS, št. 83/2003) namreč izhaja, da CCC opravlja upravne naloge in odloča o v upravnem postopku v zadevah veterinarstva na drugi stopnji (25. člen ZDU-1-UPB1 (Uradni list RS, št. 83/2003). Stališče Ustavnega sodišča v zadevi U-I-141/01-17 z dne 20. 5. 2004 (Uradni list RS, št. 62/2004) za obravnavano okoliščino nima nobenega vpliva. Tožnik v tožbi sicer ni navedel, na podlagi katerega stališča Ustavnega sodišča tožena stranka ne bi smela šteti izkušnje državne sekretarke pri CCC za delovne izkušnje pri upravnem organu za veterinarstvo za potrebe razpisa direktorja .... Kljub pavšalnemu tožbenemu ugovoru, sodišče ugotavlja, da Ustavno sodišče v tej odločbi le navedlo nesporno dejstvo, da je "... na podlagi 81. člena ZVet-1 pristojna za opravljanje upravnih nalog na področju veterinarstva" (str. 7954, odst. 17. obrazložitve navedene odločbe Ustavnega sodišča RS). To pa ne pomeni, da v konkretnem primeru natečajnega postopka za izbiro direktorja ... tožena stranka ne bi smela odločiti tako kot je. Z vidika razpisnega pogoja iz 3. alineje razpisnih pogojev oziroma 4. odstavka 82. člena ZVet-1 izpodbijana odločba zato ni nezakonita.

Kar zadeva pogoj, da mora kandidat opraviti državni izpit iz javne uprave, se odločba ne opira na pravno podlago, ki dopušča, da kandidat nima opravljenega izpita, a ga mora opraviti v določenem roku od imenovanja. Ta pomanjkljivost v obrazložitvi pa po presoji sodišča ni mogla vplivati na zakonitost in pravilnost odločitve, ker je bilo že v razpisu navedeno, da mora kandidat, ki nima opravljenega državnega izpita iz javne uprave, izpit opraviti najkasneje v enem letu od imenovanja. Možnost spregleda ustreznega strokovnega izpita za imenovanje v naziv pa omogoča tudi 1. odstavek 89. člena ZJU. Na tej podlagi je tožena stranka zakonito ocenila tudi izpolnjevanje navedenega pogoja in ne gre za bistveno nasprotje v obrazložitvi. To pomeni, da tožnik z izpodbijano odločitvijo ni bil neenakopravno obravnavan, saj prvo-tožena stranka ni odločila, da je prizadeta stranka bolj primerna od tožnika, ampak je oba izbrala, ker ji to omogočata 89. člen ZJU in javni razpis. Tudi v zvezi s tem razpisnim pogojem izpodbijana odločba ni nezakonita.

Kar zadeva pogoj znanje enega uradnega jezika Evropske unije, sodišče ugotavlja, da je že zakonodajalec v določilu 4. odstavka 82. člena ZVet-1 (Uradni list RS, št. 33/2001) ta pogoj postavil tako, da je določil, da mora direktor ... aktivno obvladati vsaj en uradni jezik Evropske unije. Iz izpodbijane odločbe ni razvidno, na podlagi česa je tožena stranka štela, da prizadeta stranka aktivno obvlada en uradni jezik Evropske unije. V javnem razpisu sta bila v zvezi s tem tožbenim ugovorom postavljena dva pogoja in sicer, naj bi kandidat obvladal uradni jezik (6. alineja) in naj bi aktivno znal en uradni jezik Evropske unije (7. alineja). Po razpisu bi kandidat moral predložiti certifikat izpitnega centra o višjem znanju enega uradnega jezika Evropske unije oziroma potrdilo o aktivnem znanju jezika s strani ustrezne institucije (dokazilo pod 8. alinejo). Razpisna pogoja glede znanja jezika sta bila postavljena tako, da je mogoče sklepati, da sta razpisna pogoja v času pred vstopom Slovenije v Evropsko unijo zahtevala znanje slovenščine in enega tujega uradnega jezika Evropske unije, kajti sicer ne bi bila postavljena dva ločena pogoja glede znanja jezika. Vendar pa je z dejstvom vstopa Slovenije v Evropsko unijo nastala okoliščina, da tako, kot sta bila navedena razpisna pogoja postavljena, ne zahtevata znanja tujega jezika, saj pojem "tuj jezik" v razpisnih pogojih ni omenjen. Razpis je bil objavljen dne 9. 4. 2004, iztekel pa se je 9. 5. 2004. Razpisna pogoja sta bila zato postavljena nejasno. Da je razpis zahteval, da kandidat zna poleg slovenščine tudi en tuj jezik iz Evropske unije, izhaja tudi iz ureditve dokazil, ki naj bi jih predložil kandidat. Če razpisna pogoja ne bi zahtevala znanja enega tujega jezika iz držav Evropske unije, potem tudi ne bi kandidati imeli obveznosti, da predložijo certifikat Državnega izpitnega centra o višjem znanju enega uradnega jezika Evropske unije oziroma potrdilo o aktivnem znanju jezika s strani ustrezne ustanove, kajti če bi šlo za slovenščino, bi bila taka zahteva za predložitev dokazila povsem nerazumna. Iz odgovora prvo-tožene stranke pa izhaja, da se pogoj znanja slovenščine šteje za izpolnjen, če je kandidat državljan Slovenije in je končal šolanje in pridobil strokovni naslov v Republiki Sloveniji. Kljub tej razlagi razpisnih pogojev in zahtevanih dokazil, pa sodišče teh pogojev iz 6. in 7. alineje razpisa ni presojalo po strogi metodi, in sicer zaradi tega, ker je bil razpis v tem delu nejasen in ker sodišče ne more dati edine avtentične razlage dvomljivo napisanim razpisnim pogojem, ki jih je postavila tožena stranka, in katera ima zato določeno polje proste interpretacije razpisnih pogojev. Vendar pa je sodišče upoštevalo, da razlaga razpisnih pogojev in presoja v konkretnem primeru ne sme biti v nasprotju z besedilo 4. odstavka 82. člena ZVet-1. V primeru, kadar so razpisni pogoji dvomljivo postavljeni, je namreč treba dati večjo težo Standardom kot besedilu razpisa, ker so standardi javno dostopni in imajo za cilj zagotoviti enotna merila in kriterije pri ocenjevanju usposobljenosti kandidatov in so zato pomembni za uresničevanje pravice do enakega dostopa do javnih služb (49. člen Ustave). Poleg tega se je konkretni razpis skliceval na Standarde. Iz Standardov izhaja, da naj bi bil namen Standardov enoten način preverjanja usposobljenosti kandidatov (uvod v Standarde) in da za vse kategorije uradnikov na položajih velja, da morajo izpolnjevati standarde strokovne usposobljenosti po treh sklopih in v posameznem sklopu po vseh elementih. Iz Standardov nedvoumno izhaja, da se za delo na delovnem mestu uradnika na položaju kot element standarda zahteva znanje vsaj enega tujega jezika (2. sklop, točka i), kar se preverja s pisnim dokazilom, potrdilom, razgovorom ali preučitvijo dokumentacije (V. poglavje - preglednica; VI. poglavje, točka 1, 9. alineja). Še posebej je jasno to razvidno iz dopolnitev Standardov, ki so bili sprejeti na seji dne 6. 10. 2003, iz katerih jasno izhaja, pod kakšnimi pogoji je mogoče podati oceno "ustrezno" za znanje tujega jezika, in pod kakšnimi pogoji oceno "odlično". Po razpisu so morali kandidati predložiti bodisi certifikat Državnega izpitnega centra o višjem znanju enega uradnega jezika Evropske unije, česar prizadeta stranka ni predložila, bodisi potrdilo o aktivnem znanju jezika s strani ustrezne ustanove. Po Standardih pa je potrebno za aktivno znanje in oceno odlično predložiti certifikat o aktivnem znanju jezika, ali dokazilo o šolanju v tujem jeziku v državi, v kateri je to materin jezik, ali dokaz, da je kandidat 6 mesecev ali več opravljal dela visokošolske zahtevnosti v tujini v tujem jeziku. Da prizadeta stranka ni izpolnjevala pogoja aktivnega znanja tujega jezika, pa izhaja tudi iz obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri je tožena stranka prizadeto stranko ocenila z oceno ustrezno, ki je ni mogoče dati za aktivno znanje tujega jezika. Četudi torej prizadeta stranka ni predložila certifikata Državnega izpitnega centra o višjem znanju enega tujega jezika niti potrdila o aktivnem znanju s strani ustrezne ustanove, kot je določal razpis, odločitev tožene stranke glede tega spornega pogoja ni nezakonita, ker ni očitno nerazumna glede na to, da je kandidatka izpolnila pogoj znanja tujega jezika, kot ga določajo Standardi in je za to dobila oceno ustrezno v skladu s Standardi. Po Standardih tej oceni ustreza 5. stopnja jezikovnega izobraževanja, ki ga kandidat vzdržuje z različnimi oblikami izobraževanja in praktičnega usposabljanja. Prizadeta stranka je h kandidaturi predložila potrdilo zasebne šole (DDD d.o.o.) tujih jezikov za 60 urni tečaj nemškega jezika od 9. 1. 1996 do 23. 4. 1996, 6. stopnje in opravljen preizkus znanja v programu za dosego aktivnega znanja. Poleg tega je predložila še potrdilo o zaključenem 30 urnem tečaju angleškega jezika z dne 2. 7. 2001 Upravne akademije in potrdilo o 3 dnevnem super-intenzivnem osvežitvenem tečaju angleščine z dne 28. 1. 2000 Izobraževalnega središča .... Glede na to, da je tožnik v tožbi pavšalno zatrdil, da predloženo potrdilo ni ustrezno in ni navedel zakaj ni ustrezno, četudi iz Standardov izhaja, da za oceno "ustrezno" lahko zadostuje potrdilo "ustrezne izobraževalne institucije", po presoji sodišča tožena stranka ni odločila očitno nerazumno in neskladno s pogoji iz razpisa, ki jih je treba zaradi nejasnosti obravnavati v povezavi s Standardi oziroma tožnik ni izkazal utemeljene potrebe za razčiščevanje tega dejstva in izvajanje dokazov na glavni obravnavi. Takšna razlaga obravnavanega pogoja v konkretnem primeru pa tudi ni v nasprotju z jezikovno in pomensko razlago določila 4. odstavka 82. člena ZVet-1, ki sta po vstopu Slovenije v Evropsko unijo povsem nedvoumni in zato odločujoči. Ker je slovenščina z dnem 1. 5. 2004 postala uradni jezik v Evropski uniji, ZVet-1 pa je bil sprejet leta 2001, v konkretnem primeru ni mogoče šteti, da je tožena stranka z odločitvijo kršila ZVet-1, ker prizadeta stranka ni izkazala, da aktivno obvlada tuj jezik, ki je uradni jezik v Evropski uniji. V presojo primernosti zakonske ureditve pa se sodišče v upravnem sporu ne sme spuščati. Tudi v tem delu razpisnega pogoja zato odločitev tožene stranke ni nezakonita.

Na tej podlagi je sodišče ugotovilo, da kljub dejstvu, da tožena stranka izpodbijane odločbe ni po vsebini obrazložila, izpodbijana odločba ni nezakonita. Izpodbijana odločba je obrazložena zgolj s tem, da je tožena stranka podala golo ugotovitev, da kandidatka izpolnjuje vse razpisne pogoje in jih je v obrazložitvi ponovno navedla. Nato je tožena stranka še navedla, da je uporabila Standarde, temu pa sledi povzetek sklopov presoje iz Standardov in gole navedbe ocen. V takšni obrazložitvi pa manjka del, v katerem tožena stranka po vsebini (s smiselno uporabo 214. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, ZUP, Uradni list RS, št. 80/99, 70/2000) utemelji ugotovitve glede tistih razpisnih pogojev, ki po naravi stvari to zahtevajo. To pa so v konkretnem primeru ravno obravnavani 4 oziroma 5 pogojev (od skupaj 9 pogojev), saj njihova narava zahteva določeno utemeljitev in tudi natančno navedbo, na podlagi, katerih listin ali pravnih določb je tožena stranka opravila presojo. Med tem ko preostali 4 pogoji zaradi njihove narave zahtevajo le, da tožena stranka v obrazložitvi navede listine, ki izkazujejo izpolnjevanje teh 4 pogojev. Vendar pa navedena pomanjkljivost v tem konkretnem primeru ni zahtevala od sodišča, da bi zaradi odsotnosti razlogov moralo izpodbijano odločbo odpraviti in zadevo vrniti toženi stranki v ponoven postopek, saj je zakonitost izpodbijane odločbe lahko preizkusilo, ker gre v sporu predvsem za pravna in ne za dejanska vprašanja. Sodišče je zato s sodbo tožbo zoper prvo-toženo stranko v drugi točki izreka zavrnilo na podlagi določila 1. odstavka 59. člena ZUS in ta zavrnitev zajema tudi zavrnitev zahtevka za povrnitev stroškov postopka. Po določilu 3. odstavka 23. člena ZUS namreč, kadar sodišče odloča le o zakonitosti izpodbijanega akta, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

URS člen 157,  25,  49,  49/3,  15,  15/1,  15/2,  157,  25,  49,  49/3,  15,  15/1,  15/2.  ZUS člen 59/1,  34/1-2,  34/1-4,  59,  26,  26/1,  34,  3,  3/2,  3/3,  59/1,  34/1-2,  34/1-4,  59,  26,  26/1,  34,  3,  3/2,  3/3.  ZUP člen 214,  214.  ZVet-1 člen 82,  82/4,  82,  82/4.  ZDU-1 člen 14,  25,  14,  25.  ZJU člen 193/1,  178,  178/1,  193,  82/2,  89,  89/1,  77,  77/2,  82,  74,  74/2,  76,  65,  65/1-1,  65/6,  60/4,  64,  64/1,  27,  27/2,  60.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.