Пізніші джерела постачання води — римський акведук I століття з розташованого на південь містечка Віссу (згодом занепав); з кінця XI століття воду брали із джерел пагорбів правого берега; в XV столітті збудовано водопровід, що йшов приблизно тим же шляхом, що й занедбаний римський акведук із Віссу; з 1809 року канал (DE L'Ourcq) почав забезпечувати Париж водою з менш забруднених річок на північному сході столиці. Париж мав своє перше постійне та повноводне джерело питної води тільки з кінця XIX століття, а саме 1857 року інженер Ежен Белґранд за Наполеона III та префекта Жоржа Ежена Османа, що курирував будівництво ряду нових мереж водопостачання, які забезпечили водою все місто, піднявши її з декількох водних пластів, що розміщалися в прибережних горах поблизу моря. Відтоді нова система водопостачання стала основним джерелом питної води в Парижі, а залишки старої системи надходять у нижні рівні водомереж, і відтоді використовується для прибирання (каналізаційні) вулиць Парижа. Ця система, як і раніше, складає більшу частину сучасних мереж водопостачання Парижа.