Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
5. detsembril toimub Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas koolide joonistusvõistlus! Osalemissoovist  tuleb teatada hiljemalt 1. detsembriks aadressil erm@erm.ee. Kool on registreeritud siis, kui on saanud  selle kohta vastuse. Võistlus toimub juba 19. korda ja kõigist võistlustöödest pannakse kokku näitus,  mis avatakse 15. detsembril. Võistlema oodatakse koolide esindajaid üle Eesti. Ühest koolist võib igasse vanuserühma registreerida  kaks õpilast. Kui varasematel aastatel on võistlusel olnud kolm vanuserühma, siis seekord on  vanuserühmi neli. Osalejate arv on sellegipoolest piiratud – registreeritakse kuni 100 joonistajat.  Need, kes nimekirjast välja jäävad, peavad ootama järgmist võistlust. Võistlejate ülesanne on tutvuda muuseumi näitustega, valida seal välja ese, mis neile meeldib, ja  joonistada sellest pilt. Kuidas seda eset pildil kasutada, selle peavad lapsed ise välja mõtlema. Kuid see  ei ole siiski pilt vabal teemal. Sel aastal peavad õpilased joonistama pildi sellest, kuidas vanal ajal tööd  tehti. Järgmisel aastal saab joonistusvõistlus juba 20-aastaseks ja selle tähtpäeva puhul on võistluse  teema „Minu riik – minu kodu”.  Eesti Rahva Muuseum annab joonistajatele kasutada joonistusalused ja valge paberi. Samuti jagab  muuseum võistlejatele kriite ja värvilisi pliiatseid. Aga näiteks harilikud pliiatsid või värvilised paberid  tuleb võistlejatel endal kaasa võtta. Meeles tuleb pidada, et guašš- ja vesivärve ning pintsleid võistluse  ajal kasutada ei tohi. Kõik võistlusel valminud pildid jäävad muuseumisse hoiule. Võistluse päeval saab muuseumi näitustega tutvuda kella 10.00–11.30, soovi korral saavad õpilased nõu  küsida ka muuseumi töötajatelt või kuulata giidi. Joonistusvõistlus algab keskpäeval ja joonistamiseks  on aega kolm tundi. Kell 15.00 alustab tööd võistluse žürii, kelle ülesanne on võidutöö välja valida.  Samal ajal on võistlejatel aega omavahel tuttavaks saada. Võistluse tulemused kuulutatakse välja kell  17.00.  Igale võistlusest osavõtjale jääb külaskäigust Eesti Rahva Muuseumisse mälestuseks väike suveniir.  Võitjaid ootavad aga väärilised auhinnad Tartu Kunstikoolilt ja kunstitarvete firmalt Vunder.  Kunstiõpetajad saavad hinnalise kunstiajaloo raamatu. Esimese koha võitjad saavad kinkekaardi,  mille eest saab kunstipoest osta õli- ja vesivärvide komplekti või muid joonistustarbeid. Antakse välja  ka eripreemiaid ja valitakse publiku lemmik.
 Küsimus:
Võistlusel on õpilased jagatud

kahte vanuserühma.
kolme vanuserühma.
nelja vanuserühma


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
5. detsembril toimub Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas koolide joonistusvõistlus! Osalemissoovist  tuleb teatada hiljemalt 1. detsembriks aadressil erm@erm.ee. Kool on registreeritud siis, kui on saanud  selle kohta vastuse. Võistlus toimub juba 19. korda ja kõigist võistlustöödest pannakse kokku näitus,  mis avatakse 15. detsembril. Võistlema oodatakse koolide esindajaid üle Eesti. Ühest koolist võib igasse vanuserühma registreerida  kaks õpilast. Kui varasematel aastatel on võistlusel olnud kolm vanuserühma, siis seekord on  vanuserühmi neli. Osalejate arv on sellegipoolest piiratud – registreeritakse kuni 100 joonistajat.  Need, kes nimekirjast välja jäävad, peavad ootama järgmist võistlust. Võistlejate ülesanne on tutvuda muuseumi näitustega, valida seal välja ese, mis neile meeldib, ja  joonistada sellest pilt. Kuidas seda eset pildil kasutada, selle peavad lapsed ise välja mõtlema. Kuid see  ei ole siiski pilt vabal teemal. Sel aastal peavad õpilased joonistama pildi sellest, kuidas vanal ajal tööd  tehti. Järgmisel aastal saab joonistusvõistlus juba 20-aastaseks ja selle tähtpäeva puhul on võistluse  teema „Minu riik – minu kodu”.  Eesti Rahva Muuseum annab joonistajatele kasutada joonistusalused ja valge paberi. Samuti jagab  muuseum võistlejatele kriite ja värvilisi pliiatseid. Aga näiteks harilikud pliiatsid või värvilised paberid  tuleb võistlejatel endal kaasa võtta. Meeles tuleb pidada, et guašš- ja vesivärve ning pintsleid võistluse  ajal kasutada ei tohi. Kõik võistlusel valminud pildid jäävad muuseumisse hoiule. Võistluse päeval saab muuseumi näitustega tutvuda kella 10.00–11.30, soovi korral saavad õpilased nõu  küsida ka muuseumi töötajatelt või kuulata giidi. Joonistusvõistlus algab keskpäeval ja joonistamiseks  on aega kolm tundi. Kell 15.00 alustab tööd võistluse žürii, kelle ülesanne on võidutöö välja valida.  Samal ajal on võistlejatel aega omavahel tuttavaks saada. Võistluse tulemused kuulutatakse välja kell  17.00.  Igale võistlusest osavõtjale jääb külaskäigust Eesti Rahva Muuseumisse mälestuseks väike suveniir.  Võitjaid ootavad aga väärilised auhinnad Tartu Kunstikoolilt ja kunstitarvete firmalt Vunder.  Kunstiõpetajad saavad hinnalise kunstiajaloo raamatu. Esimese koha võitjad saavad kinkekaardi,  mille eest saab kunstipoest osta õli- ja vesivärvide komplekti või muid joonistustarbeid. Antakse välja  ka eripreemiaid ja valitakse publiku lemmik.
 Küsimus:
Seekord joonistavad õpilased pilte

vabal teemal.
tööst vanal ajal.
tähtpäevadest.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
5. detsembril toimub Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas koolide joonistusvõistlus! Osalemissoovist  tuleb teatada hiljemalt 1. detsembriks aadressil erm@erm.ee. Kool on registreeritud siis, kui on saanud  selle kohta vastuse. Võistlus toimub juba 19. korda ja kõigist võistlustöödest pannakse kokku näitus,  mis avatakse 15. detsembril. Võistlema oodatakse koolide esindajaid üle Eesti. Ühest koolist võib igasse vanuserühma registreerida  kaks õpilast. Kui varasematel aastatel on võistlusel olnud kolm vanuserühma, siis seekord on  vanuserühmi neli. Osalejate arv on sellegipoolest piiratud – registreeritakse kuni 100 joonistajat.  Need, kes nimekirjast välja jäävad, peavad ootama järgmist võistlust. Võistlejate ülesanne on tutvuda muuseumi näitustega, valida seal välja ese, mis neile meeldib, ja  joonistada sellest pilt. Kuidas seda eset pildil kasutada, selle peavad lapsed ise välja mõtlema. Kuid see  ei ole siiski pilt vabal teemal. Sel aastal peavad õpilased joonistama pildi sellest, kuidas vanal ajal tööd  tehti. Järgmisel aastal saab joonistusvõistlus juba 20-aastaseks ja selle tähtpäeva puhul on võistluse  teema „Minu riik – minu kodu”.  Eesti Rahva Muuseum annab joonistajatele kasutada joonistusalused ja valge paberi. Samuti jagab  muuseum võistlejatele kriite ja värvilisi pliiatseid. Aga näiteks harilikud pliiatsid või värvilised paberid  tuleb võistlejatel endal kaasa võtta. Meeles tuleb pidada, et guašš- ja vesivärve ning pintsleid võistluse  ajal kasutada ei tohi. Kõik võistlusel valminud pildid jäävad muuseumisse hoiule. Võistluse päeval saab muuseumi näitustega tutvuda kella 10.00–11.30, soovi korral saavad õpilased nõu  küsida ka muuseumi töötajatelt või kuulata giidi. Joonistusvõistlus algab keskpäeval ja joonistamiseks  on aega kolm tundi. Kell 15.00 alustab tööd võistluse žürii, kelle ülesanne on võidutöö välja valida.  Samal ajal on võistlejatel aega omavahel tuttavaks saada. Võistluse tulemused kuulutatakse välja kell  17.00.  Igale võistlusest osavõtjale jääb külaskäigust Eesti Rahva Muuseumisse mälestuseks väike suveniir.  Võitjaid ootavad aga väärilised auhinnad Tartu Kunstikoolilt ja kunstitarvete firmalt Vunder.  Kunstiõpetajad saavad hinnalise kunstiajaloo raamatu. Esimese koha võitjad saavad kinkekaardi,  mille eest saab kunstipoest osta õli- ja vesivärvide komplekti või muid joonistustarbeid. Antakse välja  ka eripreemiaid ja valitakse publiku lemmik.
 Küsimus:
Õpilased peavad võistlusele kaasa võtma

joonistuspaberi.
värvid ja pintslid.
harilikud pliiatsid.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
5. detsembril toimub Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas koolide joonistusvõistlus! Osalemissoovist  tuleb teatada hiljemalt 1. detsembriks aadressil erm@erm.ee. Kool on registreeritud siis, kui on saanud  selle kohta vastuse. Võistlus toimub juba 19. korda ja kõigist võistlustöödest pannakse kokku näitus,  mis avatakse 15. detsembril. Võistlema oodatakse koolide esindajaid üle Eesti. Ühest koolist võib igasse vanuserühma registreerida  kaks õpilast. Kui varasematel aastatel on võistlusel olnud kolm vanuserühma, siis seekord on  vanuserühmi neli. Osalejate arv on sellegipoolest piiratud – registreeritakse kuni 100 joonistajat.  Need, kes nimekirjast välja jäävad, peavad ootama järgmist võistlust. Võistlejate ülesanne on tutvuda muuseumi näitustega, valida seal välja ese, mis neile meeldib, ja  joonistada sellest pilt. Kuidas seda eset pildil kasutada, selle peavad lapsed ise välja mõtlema. Kuid see  ei ole siiski pilt vabal teemal. Sel aastal peavad õpilased joonistama pildi sellest, kuidas vanal ajal tööd  tehti. Järgmisel aastal saab joonistusvõistlus juba 20-aastaseks ja selle tähtpäeva puhul on võistluse  teema „Minu riik – minu kodu”.  Eesti Rahva Muuseum annab joonistajatele kasutada joonistusalused ja valge paberi. Samuti jagab  muuseum võistlejatele kriite ja värvilisi pliiatseid. Aga näiteks harilikud pliiatsid või värvilised paberid  tuleb võistlejatel endal kaasa võtta. Meeles tuleb pidada, et guašš- ja vesivärve ning pintsleid võistluse  ajal kasutada ei tohi. Kõik võistlusel valminud pildid jäävad muuseumisse hoiule. Võistluse päeval saab muuseumi näitustega tutvuda kella 10.00–11.30, soovi korral saavad õpilased nõu  küsida ka muuseumi töötajatelt või kuulata giidi. Joonistusvõistlus algab keskpäeval ja joonistamiseks  on aega kolm tundi. Kell 15.00 alustab tööd võistluse žürii, kelle ülesanne on võidutöö välja valida.  Samal ajal on võistlejatel aega omavahel tuttavaks saada. Võistluse tulemused kuulutatakse välja kell  17.00.  Igale võistlusest osavõtjale jääb külaskäigust Eesti Rahva Muuseumisse mälestuseks väike suveniir.  Võitjaid ootavad aga väärilised auhinnad Tartu Kunstikoolilt ja kunstitarvete firmalt Vunder.  Kunstiõpetajad saavad hinnalise kunstiajaloo raamatu. Esimese koha võitjad saavad kinkekaardi,  mille eest saab kunstipoest osta õli- ja vesivärvide komplekti või muid joonistustarbeid. Antakse välja  ka eripreemiaid ja valitakse publiku lemmik.
 Küsimus:
Pärast joonistamist on õpilastel aega

näitust vaadata.
võistlejatega tutvuda.
giidi kuulata.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
5. detsembril toimub Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas koolide joonistusvõistlus! Osalemissoovist  tuleb teatada hiljemalt 1. detsembriks aadressil erm@erm.ee. Kool on registreeritud siis, kui on saanud  selle kohta vastuse. Võistlus toimub juba 19. korda ja kõigist võistlustöödest pannakse kokku näitus,  mis avatakse 15. detsembril. Võistlema oodatakse koolide esindajaid üle Eesti. Ühest koolist võib igasse vanuserühma registreerida  kaks õpilast. Kui varasematel aastatel on võistlusel olnud kolm vanuserühma, siis seekord on  vanuserühmi neli. Osalejate arv on sellegipoolest piiratud – registreeritakse kuni 100 joonistajat.  Need, kes nimekirjast välja jäävad, peavad ootama järgmist võistlust. Võistlejate ülesanne on tutvuda muuseumi näitustega, valida seal välja ese, mis neile meeldib, ja  joonistada sellest pilt. Kuidas seda eset pildil kasutada, selle peavad lapsed ise välja mõtlema. Kuid see  ei ole siiski pilt vabal teemal. Sel aastal peavad õpilased joonistama pildi sellest, kuidas vanal ajal tööd  tehti. Järgmisel aastal saab joonistusvõistlus juba 20-aastaseks ja selle tähtpäeva puhul on võistluse  teema „Minu riik – minu kodu”.  Eesti Rahva Muuseum annab joonistajatele kasutada joonistusalused ja valge paberi. Samuti jagab  muuseum võistlejatele kriite ja värvilisi pliiatseid. Aga näiteks harilikud pliiatsid või värvilised paberid  tuleb võistlejatel endal kaasa võtta. Meeles tuleb pidada, et guašš- ja vesivärve ning pintsleid võistluse  ajal kasutada ei tohi. Kõik võistlusel valminud pildid jäävad muuseumisse hoiule. Võistluse päeval saab muuseumi näitustega tutvuda kella 10.00–11.30, soovi korral saavad õpilased nõu  küsida ka muuseumi töötajatelt või kuulata giidi. Joonistusvõistlus algab keskpäeval ja joonistamiseks  on aega kolm tundi. Kell 15.00 alustab tööd võistluse žürii, kelle ülesanne on võidutöö välja valida.  Samal ajal on võistlejatel aega omavahel tuttavaks saada. Võistluse tulemused kuulutatakse välja kell  17.00.  Igale võistlusest osavõtjale jääb külaskäigust Eesti Rahva Muuseumisse mälestuseks väike suveniir.  Võitjaid ootavad aga väärilised auhinnad Tartu Kunstikoolilt ja kunstitarvete firmalt Vunder.  Kunstiõpetajad saavad hinnalise kunstiajaloo raamatu. Esimese koha võitjad saavad kinkekaardi,  mille eest saab kunstipoest osta õli- ja vesivärvide komplekti või muid joonistustarbeid. Antakse välja  ka eripreemiaid ja valitakse publiku lemmik.
 Küsimus:
Võitjad saavad auhinnaks

kinkekaardi.
väikese suveniiri.
kunstiajaloo raamatu


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Juba teist aastat on Tallinnas avatud kassikohvik Nurri. Kohviku omanik Helen on ise suur kassisõber.  Ükskord nägi ta telesaadet, kus räägiti Londoni kassikohvikust. Helen hakkas kohvikute kohta uurima  ja sai teada, et neid on paljudes maailma linnades. Esimene kassikohvik asutati 1998. aastal Taiwani  pealinnas Taipeis. Viimastel aastatel on kassikohvikuid avatud ka Euroopas, näiteks väga populaarne  kassikohvik asub Viinis. Helen tahtis, et Eesti kassisõpradel oleks ka selline koht, kus saaks kassidega  koos olla.  Kui Helen kohviku avas, siis ta ei teadnud veel, mitu kassi kohvikusse elama mahub. Ta võttis esialgu  kolmteist kassi. Seda oli siiski liiga palju. Kõikidele kassidele ei jätkunud piisavalt ruumi ega mõnusaid  pesasid, kuhu varju minna. Kassid pidid paremate kohtade pärast omavahel võitlema. Õnneks leidis  Helen seitsmele kassile uued peremehed. Ülejäänud kuus kassi jäid kohvikusse päriselt elama ja nüüd  ongi seal nende kodu. Kohviku kassid saavad omavahel hästi läbi ja on hea tervisega. Domino, Molly ja Triinu on emased  kassid, Susser, Vusser ja Karvapall isased. Triinu on kõige tagasihoidlikum kass, tema pesa on kohviku  tagaruumis. Susser ja Vusser mängivad pidevalt, nemad ei ole kunagi paigal. Karvapall on kõige  noorem, temale meeldib istuda laua peal ja teiste mängu pealt vaadata. Kõige vanem ja tähtsam kass  on Domino. Tema lemmikkoht on aknalaual, kust ta saab välja vaadata. Mollile meeldib magada leti  peal.  Kassikohvikus on tore kassidega koos aega veeta, neid vaadata või nendega mängida. Oma kassiga  kohvikusse siiski tulla ei tohi. Aga inimestel, kes plaanivad kassi võtta, on kohvikus käimisest palju  kasu. Külastaja õpib kassidega õigesti käituma ja nendest aru saama. Nii saab külastaja otsustada, kas  kass talle koduloomaks sobib. Kohvikust muidugi ühtegi kassi kaasa võtta ei saa.  Kassikohvikus kehtivad külastajatele kindlad reeglid. Kui kassid magavad, siis ei tohi neid segada.  Häirida ei tohi ka neid kasse, kes mängida või suhelda ei soovi. Loom tuleb inimese juurde siis, kui ta  tahab. Mõni kass lubab ennast puudutada, mõni tahab süles olla. Kasse võib toita kassitoiduga, mida  kohvikus müüakse. Kasse võib ka pildistada, aga selleks peab enne luba küsima.  Nagu kõigis kassikohvikutes, on ka Nurris külastustasu. Sissepääs kassikohvikusse maksab  täiskasvanule viis eurot. Üliõpilased ja pensionärid saavad kohvikusse poole hinnaga. Õpilased  sissepääsu eest maksma ei pea, nemad on kassidele lihtsalt head mängukaaslased. Tõelistel kassisõpradel  on võimalik osta 100-eurone perepilet pooleks aastaks.
 Küsimus:
Maailma esimene kassikohvik avati


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Juba teist aastat on Tallinnas avatud kassikohvik Nurri. Kohviku omanik Helen on ise suur kassisõber.  Ükskord nägi ta telesaadet, kus räägiti Londoni kassikohvikust. Helen hakkas kohvikute kohta uurima  ja sai teada, et neid on paljudes maailma linnades. Esimene kassikohvik asutati 1998. aastal Taiwani  pealinnas Taipeis. Viimastel aastatel on kassikohvikuid avatud ka Euroopas, näiteks väga populaarne  kassikohvik asub Viinis. Helen tahtis, et Eesti kassisõpradel oleks ka selline koht, kus saaks kassidega  koos olla.  Kui Helen kohviku avas, siis ta ei teadnud veel, mitu kassi kohvikusse elama mahub. Ta võttis esialgu  kolmteist kassi. Seda oli siiski liiga palju. Kõikidele kassidele ei jätkunud piisavalt ruumi ega mõnusaid  pesasid, kuhu varju minna. Kassid pidid paremate kohtade pärast omavahel võitlema. Õnneks leidis  Helen seitsmele kassile uued peremehed. Ülejäänud kuus kassi jäid kohvikusse päriselt elama ja nüüd  ongi seal nende kodu. Kohviku kassid saavad omavahel hästi läbi ja on hea tervisega. Domino, Molly ja Triinu on emased  kassid, Susser, Vusser ja Karvapall isased. Triinu on kõige tagasihoidlikum kass, tema pesa on kohviku  tagaruumis. Susser ja Vusser mängivad pidevalt, nemad ei ole kunagi paigal. Karvapall on kõige  noorem, temale meeldib istuda laua peal ja teiste mängu pealt vaadata. Kõige vanem ja tähtsam kass  on Domino. Tema lemmikkoht on aknalaual, kust ta saab välja vaadata. Mollile meeldib magada leti  peal.  Kassikohvikus on tore kassidega koos aega veeta, neid vaadata või nendega mängida. Oma kassiga  kohvikusse siiski tulla ei tohi. Aga inimestel, kes plaanivad kassi võtta, on kohvikus käimisest palju  kasu. Külastaja õpib kassidega õigesti käituma ja nendest aru saama. Nii saab külastaja otsustada, kas  kass talle koduloomaks sobib. Kohvikust muidugi ühtegi kassi kaasa võtta ei saa.  Kassikohvikus kehtivad külastajatele kindlad reeglid. Kui kassid magavad, siis ei tohi neid segada.  Häirida ei tohi ka neid kasse, kes mängida või suhelda ei soovi. Loom tuleb inimese juurde siis, kui ta  tahab. Mõni kass lubab ennast puudutada, mõni tahab süles olla. Kasse võib toita kassitoiduga, mida  kohvikus müüakse. Kasse võib ka pildistada, aga selleks peab enne luba küsima.  Nagu kõigis kassikohvikutes, on ka Nurris külastustasu. Sissepääs kassikohvikusse maksab  täiskasvanule viis eurot. Üliõpilased ja pensionärid saavad kohvikusse poole hinnaga. Õpilased  sissepääsu eest maksma ei pea, nemad on kassidele lihtsalt head mängukaaslased. Tõelistel kassisõpradel  on võimalik osta 100-eurone perepilet pooleks aastaks.
 Küsimus:
Kassikohvikus elab praegu


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Juba teist aastat on Tallinnas avatud kassikohvik Nurri. Kohviku omanik Helen on ise suur kassisõber.  Ükskord nägi ta telesaadet, kus räägiti Londoni kassikohvikust. Helen hakkas kohvikute kohta uurima  ja sai teada, et neid on paljudes maailma linnades. Esimene kassikohvik asutati 1998. aastal Taiwani  pealinnas Taipeis. Viimastel aastatel on kassikohvikuid avatud ka Euroopas, näiteks väga populaarne  kassikohvik asub Viinis. Helen tahtis, et Eesti kassisõpradel oleks ka selline koht, kus saaks kassidega  koos olla.  Kui Helen kohviku avas, siis ta ei teadnud veel, mitu kassi kohvikusse elama mahub. Ta võttis esialgu  kolmteist kassi. Seda oli siiski liiga palju. Kõikidele kassidele ei jätkunud piisavalt ruumi ega mõnusaid  pesasid, kuhu varju minna. Kassid pidid paremate kohtade pärast omavahel võitlema. Õnneks leidis  Helen seitsmele kassile uued peremehed. Ülejäänud kuus kassi jäid kohvikusse päriselt elama ja nüüd  ongi seal nende kodu. Kohviku kassid saavad omavahel hästi läbi ja on hea tervisega. Domino, Molly ja Triinu on emased  kassid, Susser, Vusser ja Karvapall isased. Triinu on kõige tagasihoidlikum kass, tema pesa on kohviku  tagaruumis. Susser ja Vusser mängivad pidevalt, nemad ei ole kunagi paigal. Karvapall on kõige  noorem, temale meeldib istuda laua peal ja teiste mängu pealt vaadata. Kõige vanem ja tähtsam kass  on Domino. Tema lemmikkoht on aknalaual, kust ta saab välja vaadata. Mollile meeldib magada leti  peal.  Kassikohvikus on tore kassidega koos aega veeta, neid vaadata või nendega mängida. Oma kassiga  kohvikusse siiski tulla ei tohi. Aga inimestel, kes plaanivad kassi võtta, on kohvikus käimisest palju  kasu. Külastaja õpib kassidega õigesti käituma ja nendest aru saama. Nii saab külastaja otsustada, kas  kass talle koduloomaks sobib. Kohvikust muidugi ühtegi kassi kaasa võtta ei saa.  Kassikohvikus kehtivad külastajatele kindlad reeglid. Kui kassid magavad, siis ei tohi neid segada.  Häirida ei tohi ka neid kasse, kes mängida või suhelda ei soovi. Loom tuleb inimese juurde siis, kui ta  tahab. Mõni kass lubab ennast puudutada, mõni tahab süles olla. Kasse võib toita kassitoiduga, mida  kohvikus müüakse. Kasse võib ka pildistada, aga selleks peab enne luba küsima.  Nagu kõigis kassikohvikutes, on ka Nurris külastustasu. Sissepääs kassikohvikusse maksab  täiskasvanule viis eurot. Üliõpilased ja pensionärid saavad kohvikusse poole hinnaga. Õpilased  sissepääsu eest maksma ei pea, nemad on kassidele lihtsalt head mängukaaslased. Tõelistel kassisõpradel  on võimalik osta 100-eurone perepilet pooleks aastaks.
 Küsimus:
Kõige vanem kass armastab

tagaruumis magada.
teistega mängida.
aknast välja vaadata.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Juba teist aastat on Tallinnas avatud kassikohvik Nurri. Kohviku omanik Helen on ise suur kassisõber.  Ükskord nägi ta telesaadet, kus räägiti Londoni kassikohvikust. Helen hakkas kohvikute kohta uurima  ja sai teada, et neid on paljudes maailma linnades. Esimene kassikohvik asutati 1998. aastal Taiwani  pealinnas Taipeis. Viimastel aastatel on kassikohvikuid avatud ka Euroopas, näiteks väga populaarne  kassikohvik asub Viinis. Helen tahtis, et Eesti kassisõpradel oleks ka selline koht, kus saaks kassidega  koos olla.  Kui Helen kohviku avas, siis ta ei teadnud veel, mitu kassi kohvikusse elama mahub. Ta võttis esialgu  kolmteist kassi. Seda oli siiski liiga palju. Kõikidele kassidele ei jätkunud piisavalt ruumi ega mõnusaid  pesasid, kuhu varju minna. Kassid pidid paremate kohtade pärast omavahel võitlema. Õnneks leidis  Helen seitsmele kassile uued peremehed. Ülejäänud kuus kassi jäid kohvikusse päriselt elama ja nüüd  ongi seal nende kodu. Kohviku kassid saavad omavahel hästi läbi ja on hea tervisega. Domino, Molly ja Triinu on emased  kassid, Susser, Vusser ja Karvapall isased. Triinu on kõige tagasihoidlikum kass, tema pesa on kohviku  tagaruumis. Susser ja Vusser mängivad pidevalt, nemad ei ole kunagi paigal. Karvapall on kõige  noorem, temale meeldib istuda laua peal ja teiste mängu pealt vaadata. Kõige vanem ja tähtsam kass  on Domino. Tema lemmikkoht on aknalaual, kust ta saab välja vaadata. Mollile meeldib magada leti  peal.  Kassikohvikus on tore kassidega koos aega veeta, neid vaadata või nendega mängida. Oma kassiga  kohvikusse siiski tulla ei tohi. Aga inimestel, kes plaanivad kassi võtta, on kohvikus käimisest palju  kasu. Külastaja õpib kassidega õigesti käituma ja nendest aru saama. Nii saab külastaja otsustada, kas  kass talle koduloomaks sobib. Kohvikust muidugi ühtegi kassi kaasa võtta ei saa.  Kassikohvikus kehtivad külastajatele kindlad reeglid. Kui kassid magavad, siis ei tohi neid segada.  Häirida ei tohi ka neid kasse, kes mängida või suhelda ei soovi. Loom tuleb inimese juurde siis, kui ta  tahab. Mõni kass lubab ennast puudutada, mõni tahab süles olla. Kasse võib toita kassitoiduga, mida  kohvikus müüakse. Kasse võib ka pildistada, aga selleks peab enne luba küsima.  Nagu kõigis kassikohvikutes, on ka Nurris külastustasu. Sissepääs kassikohvikusse maksab  täiskasvanule viis eurot. Üliõpilased ja pensionärid saavad kohvikusse poole hinnaga. Õpilased  sissepääsu eest maksma ei pea, nemad on kassidele lihtsalt head mängukaaslased. Tõelistel kassisõpradel  on võimalik osta 100-eurone perepilet pooleks aastaks.
 Küsimus:
Kohvikus saab külastaja

oma kassiga käia.
kasse tundma õppida.
endale kassi valida.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Juba teist aastat on Tallinnas avatud kassikohvik Nurri. Kohviku omanik Helen on ise suur kassisõber.  Ükskord nägi ta telesaadet, kus räägiti Londoni kassikohvikust. Helen hakkas kohvikute kohta uurima  ja sai teada, et neid on paljudes maailma linnades. Esimene kassikohvik asutati 1998. aastal Taiwani  pealinnas Taipeis. Viimastel aastatel on kassikohvikuid avatud ka Euroopas, näiteks väga populaarne  kassikohvik asub Viinis. Helen tahtis, et Eesti kassisõpradel oleks ka selline koht, kus saaks kassidega  koos olla.  Kui Helen kohviku avas, siis ta ei teadnud veel, mitu kassi kohvikusse elama mahub. Ta võttis esialgu  kolmteist kassi. Seda oli siiski liiga palju. Kõikidele kassidele ei jätkunud piisavalt ruumi ega mõnusaid  pesasid, kuhu varju minna. Kassid pidid paremate kohtade pärast omavahel võitlema. Õnneks leidis  Helen seitsmele kassile uued peremehed. Ülejäänud kuus kassi jäid kohvikusse päriselt elama ja nüüd  ongi seal nende kodu. Kohviku kassid saavad omavahel hästi läbi ja on hea tervisega. Domino, Molly ja Triinu on emased  kassid, Susser, Vusser ja Karvapall isased. Triinu on kõige tagasihoidlikum kass, tema pesa on kohviku  tagaruumis. Susser ja Vusser mängivad pidevalt, nemad ei ole kunagi paigal. Karvapall on kõige  noorem, temale meeldib istuda laua peal ja teiste mängu pealt vaadata. Kõige vanem ja tähtsam kass  on Domino. Tema lemmikkoht on aknalaual, kust ta saab välja vaadata. Mollile meeldib magada leti  peal.  Kassikohvikus on tore kassidega koos aega veeta, neid vaadata või nendega mängida. Oma kassiga  kohvikusse siiski tulla ei tohi. Aga inimestel, kes plaanivad kassi võtta, on kohvikus käimisest palju  kasu. Külastaja õpib kassidega õigesti käituma ja nendest aru saama. Nii saab külastaja otsustada, kas  kass talle koduloomaks sobib. Kohvikust muidugi ühtegi kassi kaasa võtta ei saa.  Kassikohvikus kehtivad külastajatele kindlad reeglid. Kui kassid magavad, siis ei tohi neid segada.  Häirida ei tohi ka neid kasse, kes mängida või suhelda ei soovi. Loom tuleb inimese juurde siis, kui ta  tahab. Mõni kass lubab ennast puudutada, mõni tahab süles olla. Kasse võib toita kassitoiduga, mida  kohvikus müüakse. Kasse võib ka pildistada, aga selleks peab enne luba küsima.  Nagu kõigis kassikohvikutes, on ka Nurris külastustasu. Sissepääs kassikohvikusse maksab  täiskasvanule viis eurot. Üliõpilased ja pensionärid saavad kohvikusse poole hinnaga. Õpilased  sissepääsu eest maksma ei pea, nemad on kassidele lihtsalt head mängukaaslased. Tõelistel kassisõpradel  on võimalik osta 100-eurone perepilet pooleks aastaks.
 Küsimus:
Kohvikus on keelatud

kasse äratada.
kasse pildistada.
kasse toita.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Juba teist aastat on Tallinnas avatud kassikohvik Nurri. Kohviku omanik Helen on ise suur kassisõber.  Ükskord nägi ta telesaadet, kus räägiti Londoni kassikohvikust. Helen hakkas kohvikute kohta uurima  ja sai teada, et neid on paljudes maailma linnades. Esimene kassikohvik asutati 1998. aastal Taiwani  pealinnas Taipeis. Viimastel aastatel on kassikohvikuid avatud ka Euroopas, näiteks väga populaarne  kassikohvik asub Viinis. Helen tahtis, et Eesti kassisõpradel oleks ka selline koht, kus saaks kassidega  koos olla.  Kui Helen kohviku avas, siis ta ei teadnud veel, mitu kassi kohvikusse elama mahub. Ta võttis esialgu  kolmteist kassi. Seda oli siiski liiga palju. Kõikidele kassidele ei jätkunud piisavalt ruumi ega mõnusaid  pesasid, kuhu varju minna. Kassid pidid paremate kohtade pärast omavahel võitlema. Õnneks leidis  Helen seitsmele kassile uued peremehed. Ülejäänud kuus kassi jäid kohvikusse päriselt elama ja nüüd  ongi seal nende kodu. Kohviku kassid saavad omavahel hästi läbi ja on hea tervisega. Domino, Molly ja Triinu on emased  kassid, Susser, Vusser ja Karvapall isased. Triinu on kõige tagasihoidlikum kass, tema pesa on kohviku  tagaruumis. Susser ja Vusser mängivad pidevalt, nemad ei ole kunagi paigal. Karvapall on kõige  noorem, temale meeldib istuda laua peal ja teiste mängu pealt vaadata. Kõige vanem ja tähtsam kass  on Domino. Tema lemmikkoht on aknalaual, kust ta saab välja vaadata. Mollile meeldib magada leti  peal.  Kassikohvikus on tore kassidega koos aega veeta, neid vaadata või nendega mängida. Oma kassiga  kohvikusse siiski tulla ei tohi. Aga inimestel, kes plaanivad kassi võtta, on kohvikus käimisest palju  kasu. Külastaja õpib kassidega õigesti käituma ja nendest aru saama. Nii saab külastaja otsustada, kas  kass talle koduloomaks sobib. Kohvikust muidugi ühtegi kassi kaasa võtta ei saa.  Kassikohvikus kehtivad külastajatele kindlad reeglid. Kui kassid magavad, siis ei tohi neid segada.  Häirida ei tohi ka neid kasse, kes mängida või suhelda ei soovi. Loom tuleb inimese juurde siis, kui ta  tahab. Mõni kass lubab ennast puudutada, mõni tahab süles olla. Kasse võib toita kassitoiduga, mida  kohvikus müüakse. Kasse võib ka pildistada, aga selleks peab enne luba küsima.  Nagu kõigis kassikohvikutes, on ka Nurris külastustasu. Sissepääs kassikohvikusse maksab  täiskasvanule viis eurot. Üliõpilased ja pensionärid saavad kohvikusse poole hinnaga. Õpilased  sissepääsu eest maksma ei pea, nemad on kassidele lihtsalt head mängukaaslased. Tõelistel kassisõpradel  on võimalik osta 100-eurone perepilet pooleks aastaks.
 Küsimus:
Õpilased saavad kassikohvikus käia


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Kunstimuuseumis ehivad lava maast laeni ulatuvad valged kangad. Muusika mängib ja valgus on  suunatud lavale, kus mitme meetri kõrgusel teeb kangaste vahel kukerpalle punapäine neiu. See on Grete  Gross – Eesti esimene professionaalne õhuakrobaat. Juba homme toimub siin tema tsirkuseetendus. Kohtume Gretega etenduse proovis. Neiu tutvustab ennast: „Olen Grete Gross ... professionaalne  tsirkuseartist.” Tundub, et nii nimetab ta ennast esimest korda. Pole midagi imestada, alles kevadel  lõpetas Grete Soomes Lahti tsirkusekooli. Tegelikult on Grete Tallinna tüdruk. Ta käis Õismäel  gümnaasiumis ja oli väga tubli õpilane. Õpetajad arvasid, et kuldmedaliga gümnaasiumi lõpetanud  neiu astub Tartu Ülikooli ja õpib näiteks matemaatikat. Eeskujulikud õpilased teevad ju nii. See, et Grete läks Soome tsirkusekooli, oli õpetajatele kerge ehmatus, aga nad said neiust aru:  õppima peab seda, mis huvi pakub. „Ka vanemad ei võtnud mu plaani alguses tõsiselt. Aga pärast  seda, kui isa ja ema nägid minu etendusi, on nad mind täielikult toetanud,” jutustab Grete. „Ainult  sõbrad olid kurvad, sest nende jaoks oli Soome liiga kaugel. Nüüd olen õnneks Eestis tagasi.” „Sain varakult aru, et mujal maailmas on tsirkus midagi palju enamat kui meil Eestis,” räägib neiu.  „Käisin seitse aastat tsirkusestuudios ja reisisime sageli välismaale. Oli vaimustav vaadata prantsuse  artiste ja näha, kui suure kirega nad oma etendusi teevad. Suureks eeskujuks said meile saksa artistid,  kelle esinemine oli alati väga täpne. Ühel festivalil tegime inglise tsirkusega ühise kava – nendega koos  oli küll uhke tunne laval olla,” jutustab Gross. Grete selgitab, et tänapäeval tähendab tsirkus midagi muud kui metsloomade trikid: karud  tsirkuses enam ei tantsi. Etenduse teevad põnevaks hoopis artistide trikid ja nende kaudu jutustatud  lood. Vaataja elab kaasa ja tunneb, kuidas ükskord ajab etendus nutma, siis naerma. Vaatajas tekivad  emotsioonid. Kloune moodsas tsirkuses pole, sest klounide kummalised naljad ei sobi kavasse.  Grete päev möödub loomulikult trennisaalis. Kuigi ta veedab seal oma päevast viis tundi, siis  ainult heast vormist ei piisa. Vähemalt kolm tundi päevas istub neiu arvuti taga, et suhelda festivalide  korraldajatega, broneerida esinemiskohti, vastata kirjadele. Üks tund päevas jääb Gretel raamatute  lugemiseks. „Minu jaoks on lugemine oluline, et ma saaksin uusi mõtteid, millest oma etendusi teha,”  räägib ta.
 Küsimus:
Kunstimuuseumis saab vaadata


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Kunstimuuseumis ehivad lava maast laeni ulatuvad valged kangad. Muusika mängib ja valgus on  suunatud lavale, kus mitme meetri kõrgusel teeb kangaste vahel kukerpalle punapäine neiu. See on Grete  Gross – Eesti esimene professionaalne õhuakrobaat. Juba homme toimub siin tema tsirkuseetendus. Kohtume Gretega etenduse proovis. Neiu tutvustab ennast: „Olen Grete Gross ... professionaalne  tsirkuseartist.” Tundub, et nii nimetab ta ennast esimest korda. Pole midagi imestada, alles kevadel  lõpetas Grete Soomes Lahti tsirkusekooli. Tegelikult on Grete Tallinna tüdruk. Ta käis Õismäel  gümnaasiumis ja oli väga tubli õpilane. Õpetajad arvasid, et kuldmedaliga gümnaasiumi lõpetanud  neiu astub Tartu Ülikooli ja õpib näiteks matemaatikat. Eeskujulikud õpilased teevad ju nii. See, et Grete läks Soome tsirkusekooli, oli õpetajatele kerge ehmatus, aga nad said neiust aru:  õppima peab seda, mis huvi pakub. „Ka vanemad ei võtnud mu plaani alguses tõsiselt. Aga pärast  seda, kui isa ja ema nägid minu etendusi, on nad mind täielikult toetanud,” jutustab Grete. „Ainult  sõbrad olid kurvad, sest nende jaoks oli Soome liiga kaugel. Nüüd olen õnneks Eestis tagasi.” „Sain varakult aru, et mujal maailmas on tsirkus midagi palju enamat kui meil Eestis,” räägib neiu.  „Käisin seitse aastat tsirkusestuudios ja reisisime sageli välismaale. Oli vaimustav vaadata prantsuse  artiste ja näha, kui suure kirega nad oma etendusi teevad. Suureks eeskujuks said meile saksa artistid,  kelle esinemine oli alati väga täpne. Ühel festivalil tegime inglise tsirkusega ühise kava – nendega koos  oli küll uhke tunne laval olla,” jutustab Gross. Grete selgitab, et tänapäeval tähendab tsirkus midagi muud kui metsloomade trikid: karud  tsirkuses enam ei tantsi. Etenduse teevad põnevaks hoopis artistide trikid ja nende kaudu jutustatud  lood. Vaataja elab kaasa ja tunneb, kuidas ükskord ajab etendus nutma, siis naerma. Vaatajas tekivad  emotsioonid. Kloune moodsas tsirkuses pole, sest klounide kummalised naljad ei sobi kavasse.  Grete päev möödub loomulikult trennisaalis. Kuigi ta veedab seal oma päevast viis tundi, siis  ainult heast vormist ei piisa. Vähemalt kolm tundi päevas istub neiu arvuti taga, et suhelda festivalide  korraldajatega, broneerida esinemiskohti, vastata kirjadele. Üks tund päevas jääb Gretel raamatute  lugemiseks. „Minu jaoks on lugemine oluline, et ma saaksin uusi mõtteid, millest oma etendusi teha,”  räägib ta.
 Küsimus:
Grete lõpetas kuldmedaliga


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Kunstimuuseumis ehivad lava maast laeni ulatuvad valged kangad. Muusika mängib ja valgus on  suunatud lavale, kus mitme meetri kõrgusel teeb kangaste vahel kukerpalle punapäine neiu. See on Grete  Gross – Eesti esimene professionaalne õhuakrobaat. Juba homme toimub siin tema tsirkuseetendus. Kohtume Gretega etenduse proovis. Neiu tutvustab ennast: „Olen Grete Gross ... professionaalne  tsirkuseartist.” Tundub, et nii nimetab ta ennast esimest korda. Pole midagi imestada, alles kevadel  lõpetas Grete Soomes Lahti tsirkusekooli. Tegelikult on Grete Tallinna tüdruk. Ta käis Õismäel  gümnaasiumis ja oli väga tubli õpilane. Õpetajad arvasid, et kuldmedaliga gümnaasiumi lõpetanud  neiu astub Tartu Ülikooli ja õpib näiteks matemaatikat. Eeskujulikud õpilased teevad ju nii. See, et Grete läks Soome tsirkusekooli, oli õpetajatele kerge ehmatus, aga nad said neiust aru:  õppima peab seda, mis huvi pakub. „Ka vanemad ei võtnud mu plaani alguses tõsiselt. Aga pärast  seda, kui isa ja ema nägid minu etendusi, on nad mind täielikult toetanud,” jutustab Grete. „Ainult  sõbrad olid kurvad, sest nende jaoks oli Soome liiga kaugel. Nüüd olen õnneks Eestis tagasi.” „Sain varakult aru, et mujal maailmas on tsirkus midagi palju enamat kui meil Eestis,” räägib neiu.  „Käisin seitse aastat tsirkusestuudios ja reisisime sageli välismaale. Oli vaimustav vaadata prantsuse  artiste ja näha, kui suure kirega nad oma etendusi teevad. Suureks eeskujuks said meile saksa artistid,  kelle esinemine oli alati väga täpne. Ühel festivalil tegime inglise tsirkusega ühise kava – nendega koos  oli küll uhke tunne laval olla,” jutustab Gross. Grete selgitab, et tänapäeval tähendab tsirkus midagi muud kui metsloomade trikid: karud  tsirkuses enam ei tantsi. Etenduse teevad põnevaks hoopis artistide trikid ja nende kaudu jutustatud  lood. Vaataja elab kaasa ja tunneb, kuidas ükskord ajab etendus nutma, siis naerma. Vaatajas tekivad  emotsioonid. Kloune moodsas tsirkuses pole, sest klounide kummalised naljad ei sobi kavasse.  Grete päev möödub loomulikult trennisaalis. Kuigi ta veedab seal oma päevast viis tundi, siis  ainult heast vormist ei piisa. Vähemalt kolm tundi päevas istub neiu arvuti taga, et suhelda festivalide  korraldajatega, broneerida esinemiskohti, vastata kirjadele. Üks tund päevas jääb Gretel raamatute  lugemiseks. „Minu jaoks on lugemine oluline, et ma saaksin uusi mõtteid, millest oma etendusi teha,”  räägib ta.
 Küsimus:
Neiu otsus minna Soome õppima kurvastas

Grete õpetajaid.
Grete vanemaid.
Grete sõpru.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Kunstimuuseumis ehivad lava maast laeni ulatuvad valged kangad. Muusika mängib ja valgus on  suunatud lavale, kus mitme meetri kõrgusel teeb kangaste vahel kukerpalle punapäine neiu. See on Grete  Gross – Eesti esimene professionaalne õhuakrobaat. Juba homme toimub siin tema tsirkuseetendus. Kohtume Gretega etenduse proovis. Neiu tutvustab ennast: „Olen Grete Gross ... professionaalne  tsirkuseartist.” Tundub, et nii nimetab ta ennast esimest korda. Pole midagi imestada, alles kevadel  lõpetas Grete Soomes Lahti tsirkusekooli. Tegelikult on Grete Tallinna tüdruk. Ta käis Õismäel  gümnaasiumis ja oli väga tubli õpilane. Õpetajad arvasid, et kuldmedaliga gümnaasiumi lõpetanud  neiu astub Tartu Ülikooli ja õpib näiteks matemaatikat. Eeskujulikud õpilased teevad ju nii. See, et Grete läks Soome tsirkusekooli, oli õpetajatele kerge ehmatus, aga nad said neiust aru:  õppima peab seda, mis huvi pakub. „Ka vanemad ei võtnud mu plaani alguses tõsiselt. Aga pärast  seda, kui isa ja ema nägid minu etendusi, on nad mind täielikult toetanud,” jutustab Grete. „Ainult  sõbrad olid kurvad, sest nende jaoks oli Soome liiga kaugel. Nüüd olen õnneks Eestis tagasi.” „Sain varakult aru, et mujal maailmas on tsirkus midagi palju enamat kui meil Eestis,” räägib neiu.  „Käisin seitse aastat tsirkusestuudios ja reisisime sageli välismaale. Oli vaimustav vaadata prantsuse  artiste ja näha, kui suure kirega nad oma etendusi teevad. Suureks eeskujuks said meile saksa artistid,  kelle esinemine oli alati väga täpne. Ühel festivalil tegime inglise tsirkusega ühise kava – nendega koos  oli küll uhke tunne laval olla,” jutustab Gross. Grete selgitab, et tänapäeval tähendab tsirkus midagi muud kui metsloomade trikid: karud  tsirkuses enam ei tantsi. Etenduse teevad põnevaks hoopis artistide trikid ja nende kaudu jutustatud  lood. Vaataja elab kaasa ja tunneb, kuidas ükskord ajab etendus nutma, siis naerma. Vaatajas tekivad  emotsioonid. Kloune moodsas tsirkuses pole, sest klounide kummalised naljad ei sobi kavasse.  Grete päev möödub loomulikult trennisaalis. Kuigi ta veedab seal oma päevast viis tundi, siis  ainult heast vormist ei piisa. Vähemalt kolm tundi päevas istub neiu arvuti taga, et suhelda festivalide  korraldajatega, broneerida esinemiskohti, vastata kirjadele. Üks tund päevas jääb Gretel raamatute  lugemiseks. „Minu jaoks on lugemine oluline, et ma saaksin uusi mõtteid, millest oma etendusi teha,”  räägib ta.
 Küsimus:
Tsirkusestuudio õpilased esinesid koos


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Kunstimuuseumis ehivad lava maast laeni ulatuvad valged kangad. Muusika mängib ja valgus on  suunatud lavale, kus mitme meetri kõrgusel teeb kangaste vahel kukerpalle punapäine neiu. See on Grete  Gross – Eesti esimene professionaalne õhuakrobaat. Juba homme toimub siin tema tsirkuseetendus. Kohtume Gretega etenduse proovis. Neiu tutvustab ennast: „Olen Grete Gross ... professionaalne  tsirkuseartist.” Tundub, et nii nimetab ta ennast esimest korda. Pole midagi imestada, alles kevadel  lõpetas Grete Soomes Lahti tsirkusekooli. Tegelikult on Grete Tallinna tüdruk. Ta käis Õismäel  gümnaasiumis ja oli väga tubli õpilane. Õpetajad arvasid, et kuldmedaliga gümnaasiumi lõpetanud  neiu astub Tartu Ülikooli ja õpib näiteks matemaatikat. Eeskujulikud õpilased teevad ju nii. See, et Grete läks Soome tsirkusekooli, oli õpetajatele kerge ehmatus, aga nad said neiust aru:  õppima peab seda, mis huvi pakub. „Ka vanemad ei võtnud mu plaani alguses tõsiselt. Aga pärast  seda, kui isa ja ema nägid minu etendusi, on nad mind täielikult toetanud,” jutustab Grete. „Ainult  sõbrad olid kurvad, sest nende jaoks oli Soome liiga kaugel. Nüüd olen õnneks Eestis tagasi.” „Sain varakult aru, et mujal maailmas on tsirkus midagi palju enamat kui meil Eestis,” räägib neiu.  „Käisin seitse aastat tsirkusestuudios ja reisisime sageli välismaale. Oli vaimustav vaadata prantsuse  artiste ja näha, kui suure kirega nad oma etendusi teevad. Suureks eeskujuks said meile saksa artistid,  kelle esinemine oli alati väga täpne. Ühel festivalil tegime inglise tsirkusega ühise kava – nendega koos  oli küll uhke tunne laval olla,” jutustab Gross. Grete selgitab, et tänapäeval tähendab tsirkus midagi muud kui metsloomade trikid: karud  tsirkuses enam ei tantsi. Etenduse teevad põnevaks hoopis artistide trikid ja nende kaudu jutustatud  lood. Vaataja elab kaasa ja tunneb, kuidas ükskord ajab etendus nutma, siis naerma. Vaatajas tekivad  emotsioonid. Kloune moodsas tsirkuses pole, sest klounide kummalised naljad ei sobi kavasse.  Grete päev möödub loomulikult trennisaalis. Kuigi ta veedab seal oma päevast viis tundi, siis  ainult heast vormist ei piisa. Vähemalt kolm tundi päevas istub neiu arvuti taga, et suhelda festivalide  korraldajatega, broneerida esinemiskohti, vastata kirjadele. Üks tund päevas jääb Gretel raamatute  lugemiseks. „Minu jaoks on lugemine oluline, et ma saaksin uusi mõtteid, millest oma etendusi teha,”  räägib ta.
 Küsimus:
Moodsas tsirkuses on kõige huvitavam vaadata


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
Kunstimuuseumis ehivad lava maast laeni ulatuvad valged kangad. Muusika mängib ja valgus on  suunatud lavale, kus mitme meetri kõrgusel teeb kangaste vahel kukerpalle punapäine neiu. See on Grete  Gross – Eesti esimene professionaalne õhuakrobaat. Juba homme toimub siin tema tsirkuseetendus. Kohtume Gretega etenduse proovis. Neiu tutvustab ennast: „Olen Grete Gross ... professionaalne  tsirkuseartist.” Tundub, et nii nimetab ta ennast esimest korda. Pole midagi imestada, alles kevadel  lõpetas Grete Soomes Lahti tsirkusekooli. Tegelikult on Grete Tallinna tüdruk. Ta käis Õismäel  gümnaasiumis ja oli väga tubli õpilane. Õpetajad arvasid, et kuldmedaliga gümnaasiumi lõpetanud  neiu astub Tartu Ülikooli ja õpib näiteks matemaatikat. Eeskujulikud õpilased teevad ju nii. See, et Grete läks Soome tsirkusekooli, oli õpetajatele kerge ehmatus, aga nad said neiust aru:  õppima peab seda, mis huvi pakub. „Ka vanemad ei võtnud mu plaani alguses tõsiselt. Aga pärast  seda, kui isa ja ema nägid minu etendusi, on nad mind täielikult toetanud,” jutustab Grete. „Ainult  sõbrad olid kurvad, sest nende jaoks oli Soome liiga kaugel. Nüüd olen õnneks Eestis tagasi.” „Sain varakult aru, et mujal maailmas on tsirkus midagi palju enamat kui meil Eestis,” räägib neiu.  „Käisin seitse aastat tsirkusestuudios ja reisisime sageli välismaale. Oli vaimustav vaadata prantsuse  artiste ja näha, kui suure kirega nad oma etendusi teevad. Suureks eeskujuks said meile saksa artistid,  kelle esinemine oli alati väga täpne. Ühel festivalil tegime inglise tsirkusega ühise kava – nendega koos  oli küll uhke tunne laval olla,” jutustab Gross. Grete selgitab, et tänapäeval tähendab tsirkus midagi muud kui metsloomade trikid: karud  tsirkuses enam ei tantsi. Etenduse teevad põnevaks hoopis artistide trikid ja nende kaudu jutustatud  lood. Vaataja elab kaasa ja tunneb, kuidas ükskord ajab etendus nutma, siis naerma. Vaatajas tekivad  emotsioonid. Kloune moodsas tsirkuses pole, sest klounide kummalised naljad ei sobi kavasse.  Grete päev möödub loomulikult trennisaalis. Kuigi ta veedab seal oma päevast viis tundi, siis  ainult heast vormist ei piisa. Vähemalt kolm tundi päevas istub neiu arvuti taga, et suhelda festivalide  korraldajatega, broneerida esinemiskohti, vastata kirjadele. Üks tund päevas jääb Gretel raamatute  lugemiseks. „Minu jaoks on lugemine oluline, et ma saaksin uusi mõtteid, millest oma etendusi teha,”  räägib ta.
 Küsimus:
Grete teeb iga päev trenni


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Viis aastat tagasi nägid Helen ja Juhan telesaates lõiku Londoni kassikohvikust ning mõtlesid kohe,  et võiksid Tallinnas sama teha. Raamatupidaja töö õmblusettevõttes oli Helenile ajapikku igavaks  muutunud. Ka Juhan tundis, et ei arene IT-spetsialistina enam edasi: probleemid kordusid päevast  päeva, miski ei tundunud enam huvitav. Alguses ei uskunud Juhan, et nad kassikohviku nii ruttu avavad. „Helen kirjutas ettevõtte  asutamiseks projekti. Sinna märkisime, et vajame kohviku jaoks 10 000 eurot. Mõne päeva pärast tegi  Elmari raadio Heleniga intervjuu ning pärast seda levis info kiiresti. Inimesed lisasid meie projektile  veel raha juurde. Kahe kuuga kogusime isegi suurema summa, 11 000 eurot. Kohviku avasime kevadel.  Meie idee meeldib inimestele, kohvikul on Facebookis 13 000 sõpra,“ rõõmustab Juhan. Kohvikuruumi leidsid Juhan ja Helen lihtsalt. Nende sõber, kes elab Hispaanias, tahtis Tallinnas  tühjalt seisva kontori välja üürida. Kui Helen ja Juhan talle kassikohvikust rääkisid, andis ta ruumid  hea meelega neile kasutada. Välismaal on sellised kohvikud populaarsed. Ka Nurri kohviku külastajate  seas on välismaalasi. Näiteks üks õpetaja Prantsusmaalt käib peaaegu iga päev kassikohvikus. Samuti  on kohvik populaarne Eestis töötavate soomlaste seas, kes igatsevad oma Soomes elava kassi järele. Üks soomlane aga hoopis töötab kassikohvikus. Nimelt teeb soomlanna Marita kohviku kassidest  Kassiraadio (kattiradio.com) soomekeelseid saateid. „Kui nägin televisioonist uudist, et Tallinnasse  tehakse kassikohvik, võtsin kohviku omanikega ühendust ja saime kohvikusse väikese stuudioruumi.  Olen siit raadiosaateid teinud juba neli aastat,“ jutustab Marita. Seepeale heliseb tema telefon: „Nurrnurr!“ Ka suure kassisõbra telefonihelin kõlab nagu kassi häälitsus. Nurri kassikohvikus elab pidevalt kümme kassi. Selleks, et külalised teaksid, mis on kasside nimed  ja milline on nende iseloom, on kohviku seintel pildid. Seal on kirjas, mis igale kassile meeldib ja mis  mitte. Näiteks kass nimega Kosmos tunneb ennast hästi seltskonnas, juba esimesel päeval oli tal mitu  last ümber ja ta nautis tähelepanu. Kõige tagasihoidlikum on Herakles, ta on arg ja inimeste suhtes  väga ettevaatlik. Kõige väiksem ja noorem kass Nora ei karda midagi ja teeb seda, mida tahab. Kohvikul läheb hästi ja kliente on järjest rohkem, kuid mõni mure on siiski ka. „Häid teenindajaid  on keeruline leida, otsime neid pidevalt. Teenindajad tulevad suvevaheajaks tööle ja kui kolme kuuga  ameti selgeks saavad, on suvi läbi ja neil tuleb kooli minna. Aga näiteks kokkadega on meil vedanud,  nad on tõesti andekad ja on siin mitu aastat töötanud. Klientidele meeldivad huvitavad toidud ja  muidugi meie vahvad kassid,“ räägib Juhan.
 Küsimus:
Kellena töötas Helen enne kohviku avamist?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Viis aastat tagasi nägid Helen ja Juhan telesaates lõiku Londoni kassikohvikust ning mõtlesid kohe,  et võiksid Tallinnas sama teha. Raamatupidaja töö õmblusettevõttes oli Helenile ajapikku igavaks  muutunud. Ka Juhan tundis, et ei arene IT-spetsialistina enam edasi: probleemid kordusid päevast  päeva, miski ei tundunud enam huvitav. Alguses ei uskunud Juhan, et nad kassikohviku nii ruttu avavad. „Helen kirjutas ettevõtte  asutamiseks projekti. Sinna märkisime, et vajame kohviku jaoks 10 000 eurot. Mõne päeva pärast tegi  Elmari raadio Heleniga intervjuu ning pärast seda levis info kiiresti. Inimesed lisasid meie projektile  veel raha juurde. Kahe kuuga kogusime isegi suurema summa, 11 000 eurot. Kohviku avasime kevadel.  Meie idee meeldib inimestele, kohvikul on Facebookis 13 000 sõpra,“ rõõmustab Juhan. Kohvikuruumi leidsid Juhan ja Helen lihtsalt. Nende sõber, kes elab Hispaanias, tahtis Tallinnas  tühjalt seisva kontori välja üürida. Kui Helen ja Juhan talle kassikohvikust rääkisid, andis ta ruumid  hea meelega neile kasutada. Välismaal on sellised kohvikud populaarsed. Ka Nurri kohviku külastajate  seas on välismaalasi. Näiteks üks õpetaja Prantsusmaalt käib peaaegu iga päev kassikohvikus. Samuti  on kohvik populaarne Eestis töötavate soomlaste seas, kes igatsevad oma Soomes elava kassi järele. Üks soomlane aga hoopis töötab kassikohvikus. Nimelt teeb soomlanna Marita kohviku kassidest  Kassiraadio (kattiradio.com) soomekeelseid saateid. „Kui nägin televisioonist uudist, et Tallinnasse  tehakse kassikohvik, võtsin kohviku omanikega ühendust ja saime kohvikusse väikese stuudioruumi.  Olen siit raadiosaateid teinud juba neli aastat,“ jutustab Marita. Seepeale heliseb tema telefon: „Nurrnurr!“ Ka suure kassisõbra telefonihelin kõlab nagu kassi häälitsus. Nurri kassikohvikus elab pidevalt kümme kassi. Selleks, et külalised teaksid, mis on kasside nimed  ja milline on nende iseloom, on kohviku seintel pildid. Seal on kirjas, mis igale kassile meeldib ja mis  mitte. Näiteks kass nimega Kosmos tunneb ennast hästi seltskonnas, juba esimesel päeval oli tal mitu  last ümber ja ta nautis tähelepanu. Kõige tagasihoidlikum on Herakles, ta on arg ja inimeste suhtes  väga ettevaatlik. Kõige väiksem ja noorem kass Nora ei karda midagi ja teeb seda, mida tahab. Kohvikul läheb hästi ja kliente on järjest rohkem, kuid mõni mure on siiski ka. „Häid teenindajaid  on keeruline leida, otsime neid pidevalt. Teenindajad tulevad suvevaheajaks tööle ja kui kolme kuuga  ameti selgeks saavad, on suvi läbi ja neil tuleb kooli minna. Aga näiteks kokkadega on meil vedanud,  nad on tõesti andekad ja on siin mitu aastat töötanud. Klientidele meeldivad huvitavad toidud ja  muidugi meie vahvad kassid,“ räägib Juhan.
 Küsimus:
Mitu eurot kogus kassikohviku projekt?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Viis aastat tagasi nägid Helen ja Juhan telesaates lõiku Londoni kassikohvikust ning mõtlesid kohe,  et võiksid Tallinnas sama teha. Raamatupidaja töö õmblusettevõttes oli Helenile ajapikku igavaks  muutunud. Ka Juhan tundis, et ei arene IT-spetsialistina enam edasi: probleemid kordusid päevast  päeva, miski ei tundunud enam huvitav. Alguses ei uskunud Juhan, et nad kassikohviku nii ruttu avavad. „Helen kirjutas ettevõtte  asutamiseks projekti. Sinna märkisime, et vajame kohviku jaoks 10 000 eurot. Mõne päeva pärast tegi  Elmari raadio Heleniga intervjuu ning pärast seda levis info kiiresti. Inimesed lisasid meie projektile  veel raha juurde. Kahe kuuga kogusime isegi suurema summa, 11 000 eurot. Kohviku avasime kevadel.  Meie idee meeldib inimestele, kohvikul on Facebookis 13 000 sõpra,“ rõõmustab Juhan. Kohvikuruumi leidsid Juhan ja Helen lihtsalt. Nende sõber, kes elab Hispaanias, tahtis Tallinnas  tühjalt seisva kontori välja üürida. Kui Helen ja Juhan talle kassikohvikust rääkisid, andis ta ruumid  hea meelega neile kasutada. Välismaal on sellised kohvikud populaarsed. Ka Nurri kohviku külastajate  seas on välismaalasi. Näiteks üks õpetaja Prantsusmaalt käib peaaegu iga päev kassikohvikus. Samuti  on kohvik populaarne Eestis töötavate soomlaste seas, kes igatsevad oma Soomes elava kassi järele. Üks soomlane aga hoopis töötab kassikohvikus. Nimelt teeb soomlanna Marita kohviku kassidest  Kassiraadio (kattiradio.com) soomekeelseid saateid. „Kui nägin televisioonist uudist, et Tallinnasse  tehakse kassikohvik, võtsin kohviku omanikega ühendust ja saime kohvikusse väikese stuudioruumi.  Olen siit raadiosaateid teinud juba neli aastat,“ jutustab Marita. Seepeale heliseb tema telefon: „Nurrnurr!“ Ka suure kassisõbra telefonihelin kõlab nagu kassi häälitsus. Nurri kassikohvikus elab pidevalt kümme kassi. Selleks, et külalised teaksid, mis on kasside nimed  ja milline on nende iseloom, on kohviku seintel pildid. Seal on kirjas, mis igale kassile meeldib ja mis  mitte. Näiteks kass nimega Kosmos tunneb ennast hästi seltskonnas, juba esimesel päeval oli tal mitu  last ümber ja ta nautis tähelepanu. Kõige tagasihoidlikum on Herakles, ta on arg ja inimeste suhtes  väga ettevaatlik. Kõige väiksem ja noorem kass Nora ei karda midagi ja teeb seda, mida tahab. Kohvikul läheb hästi ja kliente on järjest rohkem, kuid mõni mure on siiski ka. „Häid teenindajaid  on keeruline leida, otsime neid pidevalt. Teenindajad tulevad suvevaheajaks tööle ja kui kolme kuuga  ameti selgeks saavad, on suvi läbi ja neil tuleb kooli minna. Aga näiteks kokkadega on meil vedanud,  nad on tõesti andekad ja on siin mitu aastat töötanud. Klientidele meeldivad huvitavad toidud ja  muidugi meie vahvad kassid,“ räägib Juhan.
 Küsimus:
Kus elab kohviku ruumide omanik?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Viis aastat tagasi nägid Helen ja Juhan telesaates lõiku Londoni kassikohvikust ning mõtlesid kohe,  et võiksid Tallinnas sama teha. Raamatupidaja töö õmblusettevõttes oli Helenile ajapikku igavaks  muutunud. Ka Juhan tundis, et ei arene IT-spetsialistina enam edasi: probleemid kordusid päevast  päeva, miski ei tundunud enam huvitav. Alguses ei uskunud Juhan, et nad kassikohviku nii ruttu avavad. „Helen kirjutas ettevõtte  asutamiseks projekti. Sinna märkisime, et vajame kohviku jaoks 10 000 eurot. Mõne päeva pärast tegi  Elmari raadio Heleniga intervjuu ning pärast seda levis info kiiresti. Inimesed lisasid meie projektile  veel raha juurde. Kahe kuuga kogusime isegi suurema summa, 11 000 eurot. Kohviku avasime kevadel.  Meie idee meeldib inimestele, kohvikul on Facebookis 13 000 sõpra,“ rõõmustab Juhan. Kohvikuruumi leidsid Juhan ja Helen lihtsalt. Nende sõber, kes elab Hispaanias, tahtis Tallinnas  tühjalt seisva kontori välja üürida. Kui Helen ja Juhan talle kassikohvikust rääkisid, andis ta ruumid  hea meelega neile kasutada. Välismaal on sellised kohvikud populaarsed. Ka Nurri kohviku külastajate  seas on välismaalasi. Näiteks üks õpetaja Prantsusmaalt käib peaaegu iga päev kassikohvikus. Samuti  on kohvik populaarne Eestis töötavate soomlaste seas, kes igatsevad oma Soomes elava kassi järele. Üks soomlane aga hoopis töötab kassikohvikus. Nimelt teeb soomlanna Marita kohviku kassidest  Kassiraadio (kattiradio.com) soomekeelseid saateid. „Kui nägin televisioonist uudist, et Tallinnasse  tehakse kassikohvik, võtsin kohviku omanikega ühendust ja saime kohvikusse väikese stuudioruumi.  Olen siit raadiosaateid teinud juba neli aastat,“ jutustab Marita. Seepeale heliseb tema telefon: „Nurrnurr!“ Ka suure kassisõbra telefonihelin kõlab nagu kassi häälitsus. Nurri kassikohvikus elab pidevalt kümme kassi. Selleks, et külalised teaksid, mis on kasside nimed  ja milline on nende iseloom, on kohviku seintel pildid. Seal on kirjas, mis igale kassile meeldib ja mis  mitte. Näiteks kass nimega Kosmos tunneb ennast hästi seltskonnas, juba esimesel päeval oli tal mitu  last ümber ja ta nautis tähelepanu. Kõige tagasihoidlikum on Herakles, ta on arg ja inimeste suhtes  väga ettevaatlik. Kõige väiksem ja noorem kass Nora ei karda midagi ja teeb seda, mida tahab. Kohvikul läheb hästi ja kliente on järjest rohkem, kuid mõni mure on siiski ka. „Häid teenindajaid  on keeruline leida, otsime neid pidevalt. Teenindajad tulevad suvevaheajaks tööle ja kui kolme kuuga  ameti selgeks saavad, on suvi läbi ja neil tuleb kooli minna. Aga näiteks kokkadega on meil vedanud,  nad on tõesti andekad ja on siin mitu aastat töötanud. Klientidele meeldivad huvitavad toidud ja  muidugi meie vahvad kassid,“ räägib Juhan.
 Küsimus:
Mida salvestatakse kassikohvikus?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Viis aastat tagasi nägid Helen ja Juhan telesaates lõiku Londoni kassikohvikust ning mõtlesid kohe,  et võiksid Tallinnas sama teha. Raamatupidaja töö õmblusettevõttes oli Helenile ajapikku igavaks  muutunud. Ka Juhan tundis, et ei arene IT-spetsialistina enam edasi: probleemid kordusid päevast  päeva, miski ei tundunud enam huvitav. Alguses ei uskunud Juhan, et nad kassikohviku nii ruttu avavad. „Helen kirjutas ettevõtte  asutamiseks projekti. Sinna märkisime, et vajame kohviku jaoks 10 000 eurot. Mõne päeva pärast tegi  Elmari raadio Heleniga intervjuu ning pärast seda levis info kiiresti. Inimesed lisasid meie projektile  veel raha juurde. Kahe kuuga kogusime isegi suurema summa, 11 000 eurot. Kohviku avasime kevadel.  Meie idee meeldib inimestele, kohvikul on Facebookis 13 000 sõpra,“ rõõmustab Juhan. Kohvikuruumi leidsid Juhan ja Helen lihtsalt. Nende sõber, kes elab Hispaanias, tahtis Tallinnas  tühjalt seisva kontori välja üürida. Kui Helen ja Juhan talle kassikohvikust rääkisid, andis ta ruumid  hea meelega neile kasutada. Välismaal on sellised kohvikud populaarsed. Ka Nurri kohviku külastajate  seas on välismaalasi. Näiteks üks õpetaja Prantsusmaalt käib peaaegu iga päev kassikohvikus. Samuti  on kohvik populaarne Eestis töötavate soomlaste seas, kes igatsevad oma Soomes elava kassi järele. Üks soomlane aga hoopis töötab kassikohvikus. Nimelt teeb soomlanna Marita kohviku kassidest  Kassiraadio (kattiradio.com) soomekeelseid saateid. „Kui nägin televisioonist uudist, et Tallinnasse  tehakse kassikohvik, võtsin kohviku omanikega ühendust ja saime kohvikusse väikese stuudioruumi.  Olen siit raadiosaateid teinud juba neli aastat,“ jutustab Marita. Seepeale heliseb tema telefon: „Nurrnurr!“ Ka suure kassisõbra telefonihelin kõlab nagu kassi häälitsus. Nurri kassikohvikus elab pidevalt kümme kassi. Selleks, et külalised teaksid, mis on kasside nimed  ja milline on nende iseloom, on kohviku seintel pildid. Seal on kirjas, mis igale kassile meeldib ja mis  mitte. Näiteks kass nimega Kosmos tunneb ennast hästi seltskonnas, juba esimesel päeval oli tal mitu  last ümber ja ta nautis tähelepanu. Kõige tagasihoidlikum on Herakles, ta on arg ja inimeste suhtes  väga ettevaatlik. Kõige väiksem ja noorem kass Nora ei karda midagi ja teeb seda, mida tahab. Kohvikul läheb hästi ja kliente on järjest rohkem, kuid mõni mure on siiski ka. „Häid teenindajaid  on keeruline leida, otsime neid pidevalt. Teenindajad tulevad suvevaheajaks tööle ja kui kolme kuuga  ameti selgeks saavad, on suvi läbi ja neil tuleb kooli minna. Aga näiteks kokkadega on meil vedanud,  nad on tõesti andekad ja on siin mitu aastat töötanud. Klientidele meeldivad huvitavad toidud ja  muidugi meie vahvad kassid,“ räägib Juhan.
 Küsimus:
Milline kass kardab inimesi kõige rohkem?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Viis aastat tagasi nägid Helen ja Juhan telesaates lõiku Londoni kassikohvikust ning mõtlesid kohe,  et võiksid Tallinnas sama teha. Raamatupidaja töö õmblusettevõttes oli Helenile ajapikku igavaks  muutunud. Ka Juhan tundis, et ei arene IT-spetsialistina enam edasi: probleemid kordusid päevast  päeva, miski ei tundunud enam huvitav. Alguses ei uskunud Juhan, et nad kassikohviku nii ruttu avavad. „Helen kirjutas ettevõtte  asutamiseks projekti. Sinna märkisime, et vajame kohviku jaoks 10 000 eurot. Mõne päeva pärast tegi  Elmari raadio Heleniga intervjuu ning pärast seda levis info kiiresti. Inimesed lisasid meie projektile  veel raha juurde. Kahe kuuga kogusime isegi suurema summa, 11 000 eurot. Kohviku avasime kevadel.  Meie idee meeldib inimestele, kohvikul on Facebookis 13 000 sõpra,“ rõõmustab Juhan. Kohvikuruumi leidsid Juhan ja Helen lihtsalt. Nende sõber, kes elab Hispaanias, tahtis Tallinnas  tühjalt seisva kontori välja üürida. Kui Helen ja Juhan talle kassikohvikust rääkisid, andis ta ruumid  hea meelega neile kasutada. Välismaal on sellised kohvikud populaarsed. Ka Nurri kohviku külastajate  seas on välismaalasi. Näiteks üks õpetaja Prantsusmaalt käib peaaegu iga päev kassikohvikus. Samuti  on kohvik populaarne Eestis töötavate soomlaste seas, kes igatsevad oma Soomes elava kassi järele. Üks soomlane aga hoopis töötab kassikohvikus. Nimelt teeb soomlanna Marita kohviku kassidest  Kassiraadio (kattiradio.com) soomekeelseid saateid. „Kui nägin televisioonist uudist, et Tallinnasse  tehakse kassikohvik, võtsin kohviku omanikega ühendust ja saime kohvikusse väikese stuudioruumi.  Olen siit raadiosaateid teinud juba neli aastat,“ jutustab Marita. Seepeale heliseb tema telefon: „Nurrnurr!“ Ka suure kassisõbra telefonihelin kõlab nagu kassi häälitsus. Nurri kassikohvikus elab pidevalt kümme kassi. Selleks, et külalised teaksid, mis on kasside nimed  ja milline on nende iseloom, on kohviku seintel pildid. Seal on kirjas, mis igale kassile meeldib ja mis  mitte. Näiteks kass nimega Kosmos tunneb ennast hästi seltskonnas, juba esimesel päeval oli tal mitu  last ümber ja ta nautis tähelepanu. Kõige tagasihoidlikum on Herakles, ta on arg ja inimeste suhtes  väga ettevaatlik. Kõige väiksem ja noorem kass Nora ei karda midagi ja teeb seda, mida tahab. Kohvikul läheb hästi ja kliente on järjest rohkem, kuid mõni mure on siiski ka. „Häid teenindajaid  on keeruline leida, otsime neid pidevalt. Teenindajad tulevad suvevaheajaks tööle ja kui kolme kuuga  ameti selgeks saavad, on suvi läbi ja neil tuleb kooli minna. Aga näiteks kokkadega on meil vedanud,  nad on tõesti andekad ja on siin mitu aastat töötanud. Klientidele meeldivad huvitavad toidud ja  muidugi meie vahvad kassid,“ räägib Juhan.
 Küsimus:
Millest tunneb kassikohvik kogu aeg puudust?

Uutest klientidest.
Headest teenindajatest.
Andekatest kokkadest


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Simuna noored tunnevad end noortekeskuses kui oma kodus. Hiljuti tegime ühiselt korda keskuse  puhkeruumi. Poisid töötasid hommikust õhtuni. Tüdrukud leidsid keldrist vanad toolid ja andsid  neile täiesti uue ilme. Üks asi oli meil aga siiani õnnest puudu – köök.  Eelmisel aastal korraldas ühing Heategu Noortele kokandusringi. Selleks koguneti meie kohalikku  kohvikusse Hõbelusikas. Olime väga üllatunud, et huvilisi nii paju kokku tuli. Kahjuks ei mahtunud  kõik soovijad kohvikusse ära. Nii mõtlesimegi, et selline kokandusring võiks järgmisel korral olla  hoopis Simuna noortekeskuses. Selleks on oma kööginurk hädavajalik. Oli selge, et omal jõul me kööginurka valmis ei ehita. Osalesime siis Hooandja konkursil, kuhu  meil tuli esitada oma kööginurga idee. Konkursi tingimus oli, et viis kõige enam hääli kogunud ideed  saavad raha. Panime Hooandja Facebooki lehele oma kööginurga kirjelduse üles ja palusime selle  poolt hääletada. Olime nädal aega viiendal kohal, kuid viimasel hääletamise päeval langesime järsku  seitsmendaks. Palusime siis sõpradel meie poolt hääletada. Kui konkurss läbi sai, olimegi kolmandad.  Saime kööginurga kiiresti valmis ja avasime selle detsembris. Otsustasime, et pakume avamisel  jõulutoitu. Just sellist, mille oleme ise teinud, mitte poest ostnud. Nii tegimegi Marteni vanaema  õpetuse järgi verivorste. Päris jõuluroog see küll polnud, sest me ei pakkunud vorstide juurde kapsaid  ega kartuleid. Aga otsustasime, et järgmisel korral meisterdame kõik koos piparkooke ning kaunistame  need glasuuriga.  Veebruari alguses alustaski tegevust kokandusring. Juhendaja pakkus välja, et las poisid teevad  sel korral Napoleoni tordi ja tüdrukud küpsetavad vahvleid. Siis tekkis äge vaidlus ja korraga tahtsid  kõik teha erinevaid asju. Lõpuks jõudsime kokkuleppele, et poisid teevad tordi järgmiseks korraks. Sel  korral teevad tüdrukud vahvleid. Poiste ülesandeks jäi laua katmine. Peab ütlema, et sellega tulid nad  väga hästi toime. Poisid olid isegi lilled laudadele sättinud ja kohvitasside kõrvale kenad salvrätikud  otsinud.  Kevadel oli noortekeskuses üks vahva kursus, kus õpetati ise pastat valmistama. Kursuse juhendaja  soovitas meil hakata raha koguma ja osta pastamasin, sest ise on pastat teha ääretult lihtne. Ja ise  tehes kulub ka vähem raha. Vaja läheb vaid head masinat, õli, soola, muna ja jahu. Saime kõik aru, et  oma kätega valmistatud pasta maitseb sada korda paremini kui poest ostetud. Kui meil natuke raha  koguneb, siis kavatseme uuel aastal osta selle masina ka oma noortekeskusesse.
 Küsimus:
Millist ruumi noortekeskuses veel polnud?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Simuna noored tunnevad end noortekeskuses kui oma kodus. Hiljuti tegime ühiselt korda keskuse  puhkeruumi. Poisid töötasid hommikust õhtuni. Tüdrukud leidsid keldrist vanad toolid ja andsid  neile täiesti uue ilme. Üks asi oli meil aga siiani õnnest puudu – köök.  Eelmisel aastal korraldas ühing Heategu Noortele kokandusringi. Selleks koguneti meie kohalikku  kohvikusse Hõbelusikas. Olime väga üllatunud, et huvilisi nii paju kokku tuli. Kahjuks ei mahtunud  kõik soovijad kohvikusse ära. Nii mõtlesimegi, et selline kokandusring võiks järgmisel korral olla  hoopis Simuna noortekeskuses. Selleks on oma kööginurk hädavajalik. Oli selge, et omal jõul me kööginurka valmis ei ehita. Osalesime siis Hooandja konkursil, kuhu  meil tuli esitada oma kööginurga idee. Konkursi tingimus oli, et viis kõige enam hääli kogunud ideed  saavad raha. Panime Hooandja Facebooki lehele oma kööginurga kirjelduse üles ja palusime selle  poolt hääletada. Olime nädal aega viiendal kohal, kuid viimasel hääletamise päeval langesime järsku  seitsmendaks. Palusime siis sõpradel meie poolt hääletada. Kui konkurss läbi sai, olimegi kolmandad.  Saime kööginurga kiiresti valmis ja avasime selle detsembris. Otsustasime, et pakume avamisel  jõulutoitu. Just sellist, mille oleme ise teinud, mitte poest ostnud. Nii tegimegi Marteni vanaema  õpetuse järgi verivorste. Päris jõuluroog see küll polnud, sest me ei pakkunud vorstide juurde kapsaid  ega kartuleid. Aga otsustasime, et järgmisel korral meisterdame kõik koos piparkooke ning kaunistame  need glasuuriga.  Veebruari alguses alustaski tegevust kokandusring. Juhendaja pakkus välja, et las poisid teevad  sel korral Napoleoni tordi ja tüdrukud küpsetavad vahvleid. Siis tekkis äge vaidlus ja korraga tahtsid  kõik teha erinevaid asju. Lõpuks jõudsime kokkuleppele, et poisid teevad tordi järgmiseks korraks. Sel  korral teevad tüdrukud vahvleid. Poiste ülesandeks jäi laua katmine. Peab ütlema, et sellega tulid nad  väga hästi toime. Poisid olid isegi lilled laudadele sättinud ja kohvitasside kõrvale kenad salvrätikud  otsinud.  Kevadel oli noortekeskuses üks vahva kursus, kus õpetati ise pastat valmistama. Kursuse juhendaja  soovitas meil hakata raha koguma ja osta pastamasin, sest ise on pastat teha ääretult lihtne. Ja ise  tehes kulub ka vähem raha. Vaja läheb vaid head masinat, õli, soola, muna ja jahu. Saime kõik aru, et  oma kätega valmistatud pasta maitseb sada korda paremini kui poest ostetud. Kui meil natuke raha  koguneb, siis kavatseme uuel aastal osta selle masina ka oma noortekeskusesse.
 Küsimus:
Kus toimus noorte kokandusring?

Ühingus Heategu Noortele.
Kohvikus Hõbelusikas.
Simuna noortekeskuses.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Simuna noored tunnevad end noortekeskuses kui oma kodus. Hiljuti tegime ühiselt korda keskuse  puhkeruumi. Poisid töötasid hommikust õhtuni. Tüdrukud leidsid keldrist vanad toolid ja andsid  neile täiesti uue ilme. Üks asi oli meil aga siiani õnnest puudu – köök.  Eelmisel aastal korraldas ühing Heategu Noortele kokandusringi. Selleks koguneti meie kohalikku  kohvikusse Hõbelusikas. Olime väga üllatunud, et huvilisi nii paju kokku tuli. Kahjuks ei mahtunud  kõik soovijad kohvikusse ära. Nii mõtlesimegi, et selline kokandusring võiks järgmisel korral olla  hoopis Simuna noortekeskuses. Selleks on oma kööginurk hädavajalik. Oli selge, et omal jõul me kööginurka valmis ei ehita. Osalesime siis Hooandja konkursil, kuhu  meil tuli esitada oma kööginurga idee. Konkursi tingimus oli, et viis kõige enam hääli kogunud ideed  saavad raha. Panime Hooandja Facebooki lehele oma kööginurga kirjelduse üles ja palusime selle  poolt hääletada. Olime nädal aega viiendal kohal, kuid viimasel hääletamise päeval langesime järsku  seitsmendaks. Palusime siis sõpradel meie poolt hääletada. Kui konkurss läbi sai, olimegi kolmandad.  Saime kööginurga kiiresti valmis ja avasime selle detsembris. Otsustasime, et pakume avamisel  jõulutoitu. Just sellist, mille oleme ise teinud, mitte poest ostnud. Nii tegimegi Marteni vanaema  õpetuse järgi verivorste. Päris jõuluroog see küll polnud, sest me ei pakkunud vorstide juurde kapsaid  ega kartuleid. Aga otsustasime, et järgmisel korral meisterdame kõik koos piparkooke ning kaunistame  need glasuuriga.  Veebruari alguses alustaski tegevust kokandusring. Juhendaja pakkus välja, et las poisid teevad  sel korral Napoleoni tordi ja tüdrukud küpsetavad vahvleid. Siis tekkis äge vaidlus ja korraga tahtsid  kõik teha erinevaid asju. Lõpuks jõudsime kokkuleppele, et poisid teevad tordi järgmiseks korraks. Sel  korral teevad tüdrukud vahvleid. Poiste ülesandeks jäi laua katmine. Peab ütlema, et sellega tulid nad  väga hästi toime. Poisid olid isegi lilled laudadele sättinud ja kohvitasside kõrvale kenad salvrätikud  otsinud.  Kevadel oli noortekeskuses üks vahva kursus, kus õpetati ise pastat valmistama. Kursuse juhendaja  soovitas meil hakata raha koguma ja osta pastamasin, sest ise on pastat teha ääretult lihtne. Ja ise  tehes kulub ka vähem raha. Vaja läheb vaid head masinat, õli, soola, muna ja jahu. Saime kõik aru, et  oma kätega valmistatud pasta maitseb sada korda paremini kui poest ostetud. Kui meil natuke raha  koguneb, siis kavatseme uuel aastal osta selle masina ka oma noortekeskusesse.
 Küsimus:
Mitmendaks jäi noortekeskus konkursi lõpus?


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Simuna noored tunnevad end noortekeskuses kui oma kodus. Hiljuti tegime ühiselt korda keskuse  puhkeruumi. Poisid töötasid hommikust õhtuni. Tüdrukud leidsid keldrist vanad toolid ja andsid  neile täiesti uue ilme. Üks asi oli meil aga siiani õnnest puudu – köök.  Eelmisel aastal korraldas ühing Heategu Noortele kokandusringi. Selleks koguneti meie kohalikku  kohvikusse Hõbelusikas. Olime väga üllatunud, et huvilisi nii paju kokku tuli. Kahjuks ei mahtunud  kõik soovijad kohvikusse ära. Nii mõtlesimegi, et selline kokandusring võiks järgmisel korral olla  hoopis Simuna noortekeskuses. Selleks on oma kööginurk hädavajalik. Oli selge, et omal jõul me kööginurka valmis ei ehita. Osalesime siis Hooandja konkursil, kuhu  meil tuli esitada oma kööginurga idee. Konkursi tingimus oli, et viis kõige enam hääli kogunud ideed  saavad raha. Panime Hooandja Facebooki lehele oma kööginurga kirjelduse üles ja palusime selle  poolt hääletada. Olime nädal aega viiendal kohal, kuid viimasel hääletamise päeval langesime järsku  seitsmendaks. Palusime siis sõpradel meie poolt hääletada. Kui konkurss läbi sai, olimegi kolmandad.  Saime kööginurga kiiresti valmis ja avasime selle detsembris. Otsustasime, et pakume avamisel  jõulutoitu. Just sellist, mille oleme ise teinud, mitte poest ostnud. Nii tegimegi Marteni vanaema  õpetuse järgi verivorste. Päris jõuluroog see küll polnud, sest me ei pakkunud vorstide juurde kapsaid  ega kartuleid. Aga otsustasime, et järgmisel korral meisterdame kõik koos piparkooke ning kaunistame  need glasuuriga.  Veebruari alguses alustaski tegevust kokandusring. Juhendaja pakkus välja, et las poisid teevad  sel korral Napoleoni tordi ja tüdrukud küpsetavad vahvleid. Siis tekkis äge vaidlus ja korraga tahtsid  kõik teha erinevaid asju. Lõpuks jõudsime kokkuleppele, et poisid teevad tordi järgmiseks korraks. Sel  korral teevad tüdrukud vahvleid. Poiste ülesandeks jäi laua katmine. Peab ütlema, et sellega tulid nad  väga hästi toime. Poisid olid isegi lilled laudadele sättinud ja kohvitasside kõrvale kenad salvrätikud  otsinud.  Kevadel oli noortekeskuses üks vahva kursus, kus õpetati ise pastat valmistama. Kursuse juhendaja  soovitas meil hakata raha koguma ja osta pastamasin, sest ise on pastat teha ääretult lihtne. Ja ise  tehes kulub ka vähem raha. Vaja läheb vaid head masinat, õli, soola, muna ja jahu. Saime kõik aru, et  oma kätega valmistatud pasta maitseb sada korda paremini kui poest ostetud. Kui meil natuke raha  koguneb, siis kavatseme uuel aastal osta selle masina ka oma noortekeskusesse.
 Küsimus:
Mida pakuti kööginurga avamisel?

Poest ostetud kapsaid.
Ise tehtud verivorste.
Glasuuriga piparkooke.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Simuna noored tunnevad end noortekeskuses kui oma kodus. Hiljuti tegime ühiselt korda keskuse  puhkeruumi. Poisid töötasid hommikust õhtuni. Tüdrukud leidsid keldrist vanad toolid ja andsid  neile täiesti uue ilme. Üks asi oli meil aga siiani õnnest puudu – köök.  Eelmisel aastal korraldas ühing Heategu Noortele kokandusringi. Selleks koguneti meie kohalikku  kohvikusse Hõbelusikas. Olime väga üllatunud, et huvilisi nii paju kokku tuli. Kahjuks ei mahtunud  kõik soovijad kohvikusse ära. Nii mõtlesimegi, et selline kokandusring võiks järgmisel korral olla  hoopis Simuna noortekeskuses. Selleks on oma kööginurk hädavajalik. Oli selge, et omal jõul me kööginurka valmis ei ehita. Osalesime siis Hooandja konkursil, kuhu  meil tuli esitada oma kööginurga idee. Konkursi tingimus oli, et viis kõige enam hääli kogunud ideed  saavad raha. Panime Hooandja Facebooki lehele oma kööginurga kirjelduse üles ja palusime selle  poolt hääletada. Olime nädal aega viiendal kohal, kuid viimasel hääletamise päeval langesime järsku  seitsmendaks. Palusime siis sõpradel meie poolt hääletada. Kui konkurss läbi sai, olimegi kolmandad.  Saime kööginurga kiiresti valmis ja avasime selle detsembris. Otsustasime, et pakume avamisel  jõulutoitu. Just sellist, mille oleme ise teinud, mitte poest ostnud. Nii tegimegi Marteni vanaema  õpetuse järgi verivorste. Päris jõuluroog see küll polnud, sest me ei pakkunud vorstide juurde kapsaid  ega kartuleid. Aga otsustasime, et järgmisel korral meisterdame kõik koos piparkooke ning kaunistame  need glasuuriga.  Veebruari alguses alustaski tegevust kokandusring. Juhendaja pakkus välja, et las poisid teevad  sel korral Napoleoni tordi ja tüdrukud küpsetavad vahvleid. Siis tekkis äge vaidlus ja korraga tahtsid  kõik teha erinevaid asju. Lõpuks jõudsime kokkuleppele, et poisid teevad tordi järgmiseks korraks. Sel  korral teevad tüdrukud vahvleid. Poiste ülesandeks jäi laua katmine. Peab ütlema, et sellega tulid nad  väga hästi toime. Poisid olid isegi lilled laudadele sättinud ja kohvitasside kõrvale kenad salvrätikud  otsinud.  Kevadel oli noortekeskuses üks vahva kursus, kus õpetati ise pastat valmistama. Kursuse juhendaja  soovitas meil hakata raha koguma ja osta pastamasin, sest ise on pastat teha ääretult lihtne. Ja ise  tehes kulub ka vähem raha. Vaja läheb vaid head masinat, õli, soola, muna ja jahu. Saime kõik aru, et  oma kätega valmistatud pasta maitseb sada korda paremini kui poest ostetud. Kui meil natuke raha  koguneb, siis kavatseme uuel aastal osta selle masina ka oma noortekeskusesse.
 Küsimus:
Mida tegid poisid kokandusringis?

Valmistasid tordi.
Küpsetasid vahvleid.
Katsid laua.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal küsimusele kolme variandi hulgast õige vastus. Tekst:
Simuna noored tunnevad end noortekeskuses kui oma kodus. Hiljuti tegime ühiselt korda keskuse  puhkeruumi. Poisid töötasid hommikust õhtuni. Tüdrukud leidsid keldrist vanad toolid ja andsid  neile täiesti uue ilme. Üks asi oli meil aga siiani õnnest puudu – köök.  Eelmisel aastal korraldas ühing Heategu Noortele kokandusringi. Selleks koguneti meie kohalikku  kohvikusse Hõbelusikas. Olime väga üllatunud, et huvilisi nii paju kokku tuli. Kahjuks ei mahtunud  kõik soovijad kohvikusse ära. Nii mõtlesimegi, et selline kokandusring võiks järgmisel korral olla  hoopis Simuna noortekeskuses. Selleks on oma kööginurk hädavajalik. Oli selge, et omal jõul me kööginurka valmis ei ehita. Osalesime siis Hooandja konkursil, kuhu  meil tuli esitada oma kööginurga idee. Konkursi tingimus oli, et viis kõige enam hääli kogunud ideed  saavad raha. Panime Hooandja Facebooki lehele oma kööginurga kirjelduse üles ja palusime selle  poolt hääletada. Olime nädal aega viiendal kohal, kuid viimasel hääletamise päeval langesime järsku  seitsmendaks. Palusime siis sõpradel meie poolt hääletada. Kui konkurss läbi sai, olimegi kolmandad.  Saime kööginurga kiiresti valmis ja avasime selle detsembris. Otsustasime, et pakume avamisel  jõulutoitu. Just sellist, mille oleme ise teinud, mitte poest ostnud. Nii tegimegi Marteni vanaema  õpetuse järgi verivorste. Päris jõuluroog see küll polnud, sest me ei pakkunud vorstide juurde kapsaid  ega kartuleid. Aga otsustasime, et järgmisel korral meisterdame kõik koos piparkooke ning kaunistame  need glasuuriga.  Veebruari alguses alustaski tegevust kokandusring. Juhendaja pakkus välja, et las poisid teevad  sel korral Napoleoni tordi ja tüdrukud küpsetavad vahvleid. Siis tekkis äge vaidlus ja korraga tahtsid  kõik teha erinevaid asju. Lõpuks jõudsime kokkuleppele, et poisid teevad tordi järgmiseks korraks. Sel  korral teevad tüdrukud vahvleid. Poiste ülesandeks jäi laua katmine. Peab ütlema, et sellega tulid nad  väga hästi toime. Poisid olid isegi lilled laudadele sättinud ja kohvitasside kõrvale kenad salvrätikud  otsinud.  Kevadel oli noortekeskuses üks vahva kursus, kus õpetati ise pastat valmistama. Kursuse juhendaja  soovitas meil hakata raha koguma ja osta pastamasin, sest ise on pastat teha ääretult lihtne. Ja ise  tehes kulub ka vähem raha. Vaja läheb vaid head masinat, õli, soola, muna ja jahu. Saime kõik aru, et  oma kätega valmistatud pasta maitseb sada korda paremini kui poest ostetud. Kui meil natuke raha  koguneb, siis kavatseme uuel aastal osta selle masina ka oma noortekeskusesse.
 Küsimus:
Mida tehti noortekeskuses kevadel?

Õpiti pastat tegema.
Koguti raha kursuse jaoks.
Osteti uus pastamasin.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
German Golub (27) sai üleöö kuulsaks, kui tema filmikooli lõputöö „Minu kallid inimesed” sai  Ameerikas tudengifilmide Oscari. Pärast selle uudise ilmumist tunneb ajakirjandus 2020. aastal Balti  filmikooli lõpetanud Germani vastu suurt huvi. Reporterid kogunevad kohvikusse, kus telemajas  operaatorina töötav German intervjuusid jagab. Filmi autor jääb aga rahulikuks. Tema näost ei paista  üldse edevust, ta vaid naeratab õrnalt.  „See on mööduv tähelepanu,” ütleb German. „Tegelikult on oluline, milliseid filme ma teen. Iga  film on meeskonnatöö, ainult kuulsast nimest filmi tegemiseks ei piisa. Ega ma ei tee filme auhindade  võitmiseks, sellel pole mõtet. Ma teen filme inimestele. Mulle meeldib filmi tegemise protsess. Kui film  on valmis, siis on see juba vaataja jaoks.” Germani arvates on filmi tegemise juures tähtis see, et oleks huvitav. „Sa võid režissöörina teenida  palju raha, aga mis edasi? Rahas pole ju midagi põnevat. Hoopis huvitavam on käia põnevates  kohtades.” Näiteks tegi German kooli ajal filmi täiesti metsiku looduse keskel. „Ma pigem läheksin  uuesti sinna tagasi, oleksin selles teistsuguses keskkonnas, sest just see on huvitav. Võimas loodus pani  mind mõistma, kui väike on inimene. Režissöör võib filmivõtete ajal jagada käske ja teisi käsutada,  kuid looduses pole tal mingit võimu.” Pärnust pärit ja seal venekeelse gümnaasiumi lõpetanud German ei astunud kohe filmikooli, vaid  läks hoopis Tartu kunstikooli 3D-graafikat õppima. See ala muutus aga pikapeale igavaks, kogu aeg  pidi istuma arvuti taga. German tahtis teha tööd inimestega ja õppis seepärast hiljem veel Tallinna  Polütehnikumis fotograafiat. Alles 2016. aastal astus ta Balti filmikooli, et saada režissööriks. Esimest kinoskäiku mäletab German hästi, sest ta läks kinno ilma vanemateta, päris üksi, kuigi ta  oli vaid 8-aastane. Germani vanemad ei teadnud, et poiss oli mitu kuud kinopileti jaoks raha kogunud.  Film oli vist „Star Wars“. Kinos käimine hakkas talle nii väga meeldima, et järgmisel korral kutsus ta ka  sõbrad kaasa. Koos sõpradega oli German kodulinnas Mai kinos sage külaline. Vana kinomaja eriline  atmosfäär tekitas omaette elamuse. Germani päevad on pikad, täis teletööd ja filmielu, seepärast ta vabal ajal filme ei vaata. Oma hobiks  peab German purjetamist. Paadiga merel sõites kogub ta energiat, et jaksaks uusi filme teha. Veel  tahab German õppida ratsutama, sest hobused on talle lapsest saadik meeldinud. Pealegi on loomade  käitumine vahel huvitavamgi kui inimeste käitumine.
 Küsimus:
German töötab


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
German Golub (27) sai üleöö kuulsaks, kui tema filmikooli lõputöö „Minu kallid inimesed” sai  Ameerikas tudengifilmide Oscari. Pärast selle uudise ilmumist tunneb ajakirjandus 2020. aastal Balti  filmikooli lõpetanud Germani vastu suurt huvi. Reporterid kogunevad kohvikusse, kus telemajas  operaatorina töötav German intervjuusid jagab. Filmi autor jääb aga rahulikuks. Tema näost ei paista  üldse edevust, ta vaid naeratab õrnalt.  „See on mööduv tähelepanu,” ütleb German. „Tegelikult on oluline, milliseid filme ma teen. Iga  film on meeskonnatöö, ainult kuulsast nimest filmi tegemiseks ei piisa. Ega ma ei tee filme auhindade  võitmiseks, sellel pole mõtet. Ma teen filme inimestele. Mulle meeldib filmi tegemise protsess. Kui film  on valmis, siis on see juba vaataja jaoks.” Germani arvates on filmi tegemise juures tähtis see, et oleks huvitav. „Sa võid režissöörina teenida  palju raha, aga mis edasi? Rahas pole ju midagi põnevat. Hoopis huvitavam on käia põnevates  kohtades.” Näiteks tegi German kooli ajal filmi täiesti metsiku looduse keskel. „Ma pigem läheksin  uuesti sinna tagasi, oleksin selles teistsuguses keskkonnas, sest just see on huvitav. Võimas loodus pani  mind mõistma, kui väike on inimene. Režissöör võib filmivõtete ajal jagada käske ja teisi käsutada,  kuid looduses pole tal mingit võimu.” Pärnust pärit ja seal venekeelse gümnaasiumi lõpetanud German ei astunud kohe filmikooli, vaid  läks hoopis Tartu kunstikooli 3D-graafikat õppima. See ala muutus aga pikapeale igavaks, kogu aeg  pidi istuma arvuti taga. German tahtis teha tööd inimestega ja õppis seepärast hiljem veel Tallinna  Polütehnikumis fotograafiat. Alles 2016. aastal astus ta Balti filmikooli, et saada režissööriks. Esimest kinoskäiku mäletab German hästi, sest ta läks kinno ilma vanemateta, päris üksi, kuigi ta  oli vaid 8-aastane. Germani vanemad ei teadnud, et poiss oli mitu kuud kinopileti jaoks raha kogunud.  Film oli vist „Star Wars“. Kinos käimine hakkas talle nii väga meeldima, et järgmisel korral kutsus ta ka  sõbrad kaasa. Koos sõpradega oli German kodulinnas Mai kinos sage külaline. Vana kinomaja eriline  atmosfäär tekitas omaette elamuse. Germani päevad on pikad, täis teletööd ja filmielu, seepärast ta vabal ajal filme ei vaata. Oma hobiks  peab German purjetamist. Paadiga merel sõites kogub ta energiat, et jaksaks uusi filme teha. Veel  tahab German õppida ratsutama, sest hobused on talle lapsest saadik meeldinud. Pealegi on loomade  käitumine vahel huvitavamgi kui inimeste käitumine.
 Küsimus:
German teeb filme

kuulsuse pärast.
auhindade võitmiseks.
vaatajate jaoks.


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
German Golub (27) sai üleöö kuulsaks, kui tema filmikooli lõputöö „Minu kallid inimesed” sai  Ameerikas tudengifilmide Oscari. Pärast selle uudise ilmumist tunneb ajakirjandus 2020. aastal Balti  filmikooli lõpetanud Germani vastu suurt huvi. Reporterid kogunevad kohvikusse, kus telemajas  operaatorina töötav German intervjuusid jagab. Filmi autor jääb aga rahulikuks. Tema näost ei paista  üldse edevust, ta vaid naeratab õrnalt.  „See on mööduv tähelepanu,” ütleb German. „Tegelikult on oluline, milliseid filme ma teen. Iga  film on meeskonnatöö, ainult kuulsast nimest filmi tegemiseks ei piisa. Ega ma ei tee filme auhindade  võitmiseks, sellel pole mõtet. Ma teen filme inimestele. Mulle meeldib filmi tegemise protsess. Kui film  on valmis, siis on see juba vaataja jaoks.” Germani arvates on filmi tegemise juures tähtis see, et oleks huvitav. „Sa võid režissöörina teenida  palju raha, aga mis edasi? Rahas pole ju midagi põnevat. Hoopis huvitavam on käia põnevates  kohtades.” Näiteks tegi German kooli ajal filmi täiesti metsiku looduse keskel. „Ma pigem läheksin  uuesti sinna tagasi, oleksin selles teistsuguses keskkonnas, sest just see on huvitav. Võimas loodus pani  mind mõistma, kui väike on inimene. Režissöör võib filmivõtete ajal jagada käske ja teisi käsutada,  kuid looduses pole tal mingit võimu.” Pärnust pärit ja seal venekeelse gümnaasiumi lõpetanud German ei astunud kohe filmikooli, vaid  läks hoopis Tartu kunstikooli 3D-graafikat õppima. See ala muutus aga pikapeale igavaks, kogu aeg  pidi istuma arvuti taga. German tahtis teha tööd inimestega ja õppis seepärast hiljem veel Tallinna  Polütehnikumis fotograafiat. Alles 2016. aastal astus ta Balti filmikooli, et saada režissööriks. Esimest kinoskäiku mäletab German hästi, sest ta läks kinno ilma vanemateta, päris üksi, kuigi ta  oli vaid 8-aastane. Germani vanemad ei teadnud, et poiss oli mitu kuud kinopileti jaoks raha kogunud.  Film oli vist „Star Wars“. Kinos käimine hakkas talle nii väga meeldima, et järgmisel korral kutsus ta ka  sõbrad kaasa. Koos sõpradega oli German kodulinnas Mai kinos sage külaline. Vana kinomaja eriline  atmosfäär tekitas omaette elamuse. Germani päevad on pikad, täis teletööd ja filmielu, seepärast ta vabal ajal filme ei vaata. Oma hobiks  peab German purjetamist. Paadiga merel sõites kogub ta energiat, et jaksaks uusi filme teha. Veel  tahab German õppida ratsutama, sest hobused on talle lapsest saadik meeldinud. Pealegi on loomade  käitumine vahel huvitavamgi kui inimeste käitumine.
 Küsimus:
Germani arvates on režissööri töö juures oluline


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
German Golub (27) sai üleöö kuulsaks, kui tema filmikooli lõputöö „Minu kallid inimesed” sai  Ameerikas tudengifilmide Oscari. Pärast selle uudise ilmumist tunneb ajakirjandus 2020. aastal Balti  filmikooli lõpetanud Germani vastu suurt huvi. Reporterid kogunevad kohvikusse, kus telemajas  operaatorina töötav German intervjuusid jagab. Filmi autor jääb aga rahulikuks. Tema näost ei paista  üldse edevust, ta vaid naeratab õrnalt.  „See on mööduv tähelepanu,” ütleb German. „Tegelikult on oluline, milliseid filme ma teen. Iga  film on meeskonnatöö, ainult kuulsast nimest filmi tegemiseks ei piisa. Ega ma ei tee filme auhindade  võitmiseks, sellel pole mõtet. Ma teen filme inimestele. Mulle meeldib filmi tegemise protsess. Kui film  on valmis, siis on see juba vaataja jaoks.” Germani arvates on filmi tegemise juures tähtis see, et oleks huvitav. „Sa võid režissöörina teenida  palju raha, aga mis edasi? Rahas pole ju midagi põnevat. Hoopis huvitavam on käia põnevates  kohtades.” Näiteks tegi German kooli ajal filmi täiesti metsiku looduse keskel. „Ma pigem läheksin  uuesti sinna tagasi, oleksin selles teistsuguses keskkonnas, sest just see on huvitav. Võimas loodus pani  mind mõistma, kui väike on inimene. Režissöör võib filmivõtete ajal jagada käske ja teisi käsutada,  kuid looduses pole tal mingit võimu.” Pärnust pärit ja seal venekeelse gümnaasiumi lõpetanud German ei astunud kohe filmikooli, vaid  läks hoopis Tartu kunstikooli 3D-graafikat õppima. See ala muutus aga pikapeale igavaks, kogu aeg  pidi istuma arvuti taga. German tahtis teha tööd inimestega ja õppis seepärast hiljem veel Tallinna  Polütehnikumis fotograafiat. Alles 2016. aastal astus ta Balti filmikooli, et saada režissööriks. Esimest kinoskäiku mäletab German hästi, sest ta läks kinno ilma vanemateta, päris üksi, kuigi ta  oli vaid 8-aastane. Germani vanemad ei teadnud, et poiss oli mitu kuud kinopileti jaoks raha kogunud.  Film oli vist „Star Wars“. Kinos käimine hakkas talle nii väga meeldima, et järgmisel korral kutsus ta ka  sõbrad kaasa. Koos sõpradega oli German kodulinnas Mai kinos sage külaline. Vana kinomaja eriline  atmosfäär tekitas omaette elamuse. Germani päevad on pikad, täis teletööd ja filmielu, seepärast ta vabal ajal filme ei vaata. Oma hobiks  peab German purjetamist. Paadiga merel sõites kogub ta energiat, et jaksaks uusi filme teha. Veel  tahab German õppida ratsutama, sest hobused on talle lapsest saadik meeldinud. Pealegi on loomade  käitumine vahel huvitavamgi kui inimeste käitumine.
 Küsimus:
German läks kohe pärast gümnaasiumi lõpetamist


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
German Golub (27) sai üleöö kuulsaks, kui tema filmikooli lõputöö „Minu kallid inimesed” sai  Ameerikas tudengifilmide Oscari. Pärast selle uudise ilmumist tunneb ajakirjandus 2020. aastal Balti  filmikooli lõpetanud Germani vastu suurt huvi. Reporterid kogunevad kohvikusse, kus telemajas  operaatorina töötav German intervjuusid jagab. Filmi autor jääb aga rahulikuks. Tema näost ei paista  üldse edevust, ta vaid naeratab õrnalt.  „See on mööduv tähelepanu,” ütleb German. „Tegelikult on oluline, milliseid filme ma teen. Iga  film on meeskonnatöö, ainult kuulsast nimest filmi tegemiseks ei piisa. Ega ma ei tee filme auhindade  võitmiseks, sellel pole mõtet. Ma teen filme inimestele. Mulle meeldib filmi tegemise protsess. Kui film  on valmis, siis on see juba vaataja jaoks.” Germani arvates on filmi tegemise juures tähtis see, et oleks huvitav. „Sa võid režissöörina teenida  palju raha, aga mis edasi? Rahas pole ju midagi põnevat. Hoopis huvitavam on käia põnevates  kohtades.” Näiteks tegi German kooli ajal filmi täiesti metsiku looduse keskel. „Ma pigem läheksin  uuesti sinna tagasi, oleksin selles teistsuguses keskkonnas, sest just see on huvitav. Võimas loodus pani  mind mõistma, kui väike on inimene. Režissöör võib filmivõtete ajal jagada käske ja teisi käsutada,  kuid looduses pole tal mingit võimu.” Pärnust pärit ja seal venekeelse gümnaasiumi lõpetanud German ei astunud kohe filmikooli, vaid  läks hoopis Tartu kunstikooli 3D-graafikat õppima. See ala muutus aga pikapeale igavaks, kogu aeg  pidi istuma arvuti taga. German tahtis teha tööd inimestega ja õppis seepärast hiljem veel Tallinna  Polütehnikumis fotograafiat. Alles 2016. aastal astus ta Balti filmikooli, et saada režissööriks. Esimest kinoskäiku mäletab German hästi, sest ta läks kinno ilma vanemateta, päris üksi, kuigi ta  oli vaid 8-aastane. Germani vanemad ei teadnud, et poiss oli mitu kuud kinopileti jaoks raha kogunud.  Film oli vist „Star Wars“. Kinos käimine hakkas talle nii väga meeldima, et järgmisel korral kutsus ta ka  sõbrad kaasa. Koos sõpradega oli German kodulinnas Mai kinos sage külaline. Vana kinomaja eriline  atmosfäär tekitas omaette elamuse. Germani päevad on pikad, täis teletööd ja filmielu, seepärast ta vabal ajal filme ei vaata. Oma hobiks  peab German purjetamist. Paadiga merel sõites kogub ta energiat, et jaksaks uusi filme teha. Veel  tahab German õppida ratsutama, sest hobused on talle lapsest saadik meeldinud. Pealegi on loomade  käitumine vahel huvitavamgi kui inimeste käitumine.
 Küsimus:
Esimene kord käis German kinos


Loe läbi järgnev tekst ja vali selle põhjal väitele kolme variandi hulgast õige lõpp. Tekst:
German Golub (27) sai üleöö kuulsaks, kui tema filmikooli lõputöö „Minu kallid inimesed” sai  Ameerikas tudengifilmide Oscari. Pärast selle uudise ilmumist tunneb ajakirjandus 2020. aastal Balti  filmikooli lõpetanud Germani vastu suurt huvi. Reporterid kogunevad kohvikusse, kus telemajas  operaatorina töötav German intervjuusid jagab. Filmi autor jääb aga rahulikuks. Tema näost ei paista  üldse edevust, ta vaid naeratab õrnalt.  „See on mööduv tähelepanu,” ütleb German. „Tegelikult on oluline, milliseid filme ma teen. Iga  film on meeskonnatöö, ainult kuulsast nimest filmi tegemiseks ei piisa. Ega ma ei tee filme auhindade  võitmiseks, sellel pole mõtet. Ma teen filme inimestele. Mulle meeldib filmi tegemise protsess. Kui film  on valmis, siis on see juba vaataja jaoks.” Germani arvates on filmi tegemise juures tähtis see, et oleks huvitav. „Sa võid režissöörina teenida  palju raha, aga mis edasi? Rahas pole ju midagi põnevat. Hoopis huvitavam on käia põnevates  kohtades.” Näiteks tegi German kooli ajal filmi täiesti metsiku looduse keskel. „Ma pigem läheksin  uuesti sinna tagasi, oleksin selles teistsuguses keskkonnas, sest just see on huvitav. Võimas loodus pani  mind mõistma, kui väike on inimene. Režissöör võib filmivõtete ajal jagada käske ja teisi käsutada,  kuid looduses pole tal mingit võimu.” Pärnust pärit ja seal venekeelse gümnaasiumi lõpetanud German ei astunud kohe filmikooli, vaid  läks hoopis Tartu kunstikooli 3D-graafikat õppima. See ala muutus aga pikapeale igavaks, kogu aeg  pidi istuma arvuti taga. German tahtis teha tööd inimestega ja õppis seepärast hiljem veel Tallinna  Polütehnikumis fotograafiat. Alles 2016. aastal astus ta Balti filmikooli, et saada režissööriks. Esimest kinoskäiku mäletab German hästi, sest ta läks kinno ilma vanemateta, päris üksi, kuigi ta  oli vaid 8-aastane. Germani vanemad ei teadnud, et poiss oli mitu kuud kinopileti jaoks raha kogunud.  Film oli vist „Star Wars“. Kinos käimine hakkas talle nii väga meeldima, et järgmisel korral kutsus ta ka  sõbrad kaasa. Koos sõpradega oli German kodulinnas Mai kinos sage külaline. Vana kinomaja eriline  atmosfäär tekitas omaette elamuse. Germani päevad on pikad, täis teletööd ja filmielu, seepärast ta vabal ajal filme ei vaata. Oma hobiks  peab German purjetamist. Paadiga merel sõites kogub ta energiat, et jaksaks uusi filme teha. Veel  tahab German õppida ratsutama, sest hobused on talle lapsest saadik meeldinud. Pealegi on loomade  käitumine vahel huvitavamgi kui inimeste käitumine.
 Küsimus:
Vabal ajal German

vaatab filme.
käib ratsutamas.
purjetab.


Vali lünka sobivaim variant: "Igale noorele on tähtis, et tema tuba oleks mugav ja seal oleks hea olla. Siin mõned soovitused,  _____ oma tuba põnevaks muuta. Tüdrukutele "

all kuidas panema enda kust reisinud julge loomi seinal koristamise mugava sobivad kuhu ning soovima


Vali lünka sobivaim variant: "oma tuba põnevaks muuta. Tüdrukutele  _____ kollased või lillad toonid, mis on praegu eriti moes. Poisid võivad oma toas  kasutada tugevamaid värve. Aga kui sul on mõni kindel lemmikvärv, kasuta seda. Kuidas teha tuba huvitavamaks? Kui armastad "


Vali lünka sobivaim variant: "kollased või lillad toonid, mis on praegu eriti moes. Poisid võivad oma toas  kasutada tugevamaid värve. Aga kui sul on mõni kindel lemmikvärv, kasuta seda. Kuidas teha tuba huvitavamaks? Kui armastad  _____ sobib sinu tuppa lemmiklooma pildiga  tapeet. Kui oled geograafia- ja reisihuviline noormees või neiu, võiks sinu toa "


Vali lünka sobivaim variant: "sobib sinu tuppa lemmiklooma pildiga  tapeet. Kui oled geograafia- ja reisihuviline noormees või neiu, võiks sinu toa  _____ olla maakaart.  Nii saad märkida kaardile need kohad, kuhu sa oled "


Vali lünka sobivaim variant: "olla maakaart.  Nii saad märkida kaardile need kohad, kuhu sa oled  _____ Koolitarbeid tuleks hoida sellises kohas, "


Vali lünka sobivaim variant: "Koolitarbeid tuleks hoida sellises kohas,  _____ neid on lihtne üles leida. Poisid, kes tavaliselt  tuba väga koristada ei armasta, peaksid vajalikud asjad riiulitele "


Vali lünka sobivaim variant: "neid on lihtne üles leida. Poisid, kes tavaliselt  tuba väga koristada ei armasta, peaksid vajalikud asjad riiulitele  _____ Kõige paremad on ratastel  kapid, sest neid on lihtne "


Vali lünka sobivaim variant: "Kõige paremad on ratastel  kapid, sest neid on lihtne  _____ ajal liigutada. Parim koht rõivaste ja jalanõude hoidmiseks on  garderoob. Kirjutuslaud või arvutilaud peaks olema akna "


Vali lünka sobivaim variant: "ajal liigutada. Parim koht rõivaste ja jalanõude hoidmiseks on  garderoob. Kirjutuslaud või arvutilaud peaks olema akna  _____ Arvesta ka sellega, et toas peab  liikumiseks ruumi jääma. Kui sulle meeldib näiteks pildistada, võid seinale riputada "


Vali lünka sobivaim variant: "Arvesta ka sellega, et toas peab  liikumiseks ruumi jääma. Kui sulle meeldib näiteks pildistada, võid seinale riputada  _____ tehtud pilte. Kui oskad, võid  seina peale midagi joonistada. Vana mööbli võid üle värvida ning lisada kaunistusi. Sinu tuba peaks  välja nägema just selline, nagu oled sina ise. Ole "


Vali lünka sobivaim variant: "tehtud pilte. Kui oskad, võid  seina peale midagi joonistada. Vana mööbli võid üle värvida ning lisada kaunistusi. Sinu tuba peaks  välja nägema just selline, nagu oled sina ise. Ole  _____ ja katseta! "


Vali lünka sobivaim variant: "Kinkimise rõõm on suurem kui kingi saamise rõõm. Enne kingi tegemist peab aga mõtlema,  _____ kinkida ja kuidas seda õigesti teha. Kingitus ei tohi olla kiiruga ostetud. Võta selle valimiseks aega. Kõigepealt tuleb "

ebamugavalt kui sama enne mida soovib hind mõelda sõbrale hoolite mälestuseks vähemalt kellest rõõmu näitavad


Vali lünka sobivaim variant: "kinkida ja kuidas seda õigesti teha. Kingitus ei tohi olla kiiruga ostetud. Võta selle valimiseks aega. Kõigepealt tuleb  _____ milline  kingituse saaja on ja mis talle sobib. Kindlasti on lihtsam teha kingitust oma "


Vali lünka sobivaim variant: "milline  kingituse saaja on ja mis talle sobib. Kindlasti on lihtsam teha kingitust oma  _____ teda tunned sa  ju kõige paremini.  Kingitus peab tulema südamest ja kindlasti pole selle "


Vali lünka sobivaim variant: "teda tunned sa  ju kõige paremini.  Kingitus peab tulema südamest ja kindlasti pole selle  _____ kõige olulisem. Kui kingitus maksab  liiga palju, tunneb kingituse saaja end "


Vali lünka sobivaim variant: "kõige olulisem. Kui kingitus maksab  liiga palju, tunneb kingituse saaja end  _____ Tal võib tekkida tunne, et peab järgmisel korral sulle  samuti kalli kingituse tegema. Kingitus võiks olla selline, mis jääb sõbrale "


Vali lünka sobivaim variant: "Tal võib tekkida tunne, et peab järgmisel korral sulle  samuti kalli kingituse tegema. Kingitus võiks olla selline, mis jääb sõbrale  _____ Näiteks kenas raamis foto, millel mõlemad  sõbraga peal olete.  Kindlasti teeb palju "


Vali lünka sobivaim variant: "Näiteks kenas raamis foto, millel mõlemad  sõbraga peal olete.  Kindlasti teeb palju  _____ isetehtud kingitus. Tee midagi oma kätega. Nii näitad kingi saajale,  "


Vali lünka sobivaim variant: "isetehtud kingitus. Tee midagi oma kätega. Nii näitad kingi saajale,   _____ tähtis ta sulle on. Muidugi võib alati kingituse saajalt küsida, mida ta endale "


Vali lünka sobivaim variant: "tähtis ta sulle on. Muidugi võib alati kingituse saajalt küsida, mida ta endale  _____ Lillede ostmisel arvesta, et kõik värvid tähendavad midagi. Näiteks punased roosid "


Vali lünka sobivaim variant: "Lillede ostmisel arvesta, et kõik värvid tähendavad midagi. Näiteks punased roosid  _____ siirast  armastust. Kollased roosid sobivad sõbrale, sest kollane on sõpruse värv.  Kui lillede ümber on paber, võta see "