Genre: Information/Explanation

Pogrebna vozila <p/> 01/11/2013 <p/> Andrej Godeša Foto in viri: Wikipedija, Ilustrirani Slovenec, Slovenski Ilustrovani Tednik, arhiv Franc Rojina, znaci.net, blog-hemmings.com, hampshirebygones.co.uk, Sean Dillon, lastridehearsellc.com <p/> Nekateri gredo po smrti v nebesa, drugi si želijo vsaj v vesolje <p/> Ljudje že od nekdaj verjamejo v posmrtno življenje. V pripravah na zadnje potovanje so si nekoč glede na svoj status v družbi in obseg premoženja pripravili bolj ali manj bogato popotnico. Pogosto se je grobnih dodatkov nabralo toliko, da so za poslednje potovanje, še posebej pri nekoliko večji razdalji do mesta počitka, uporabili prevozno sredstvo. Tradicija se je v skoraj nespremenjeni obliki ohranila do danes. Ljudje poslednjo pot načrtujejo z uporabo zelo različnih prevoznih sredstev. <p/> Pogrebni rituali so se skozi tisočletja seveda spreminjali, a bistvo je ostalo isto. Človeške ostanke je bilo treba pokopati, zažgati, potopiti ali kako drugače odstraniti. Tako zaradi pietete do pokojnih in verovanja, da je grob le vmesna postaja na poti v večnost, kot tudi iz čisto praktičnih razlogov. Z odstranitvijo trupla so preprečili, da bi se v bližino bivališč priklatile zveri, odstranili pa so tudi vir neprijetnega smradu trohnenja in nevarnosti širjenja kužnih bolezni. Z razvojem človeške družbe so se kmalu pojavili statusni različni simboli. Visoko situirani se jim niso želeli odreči niti po smrti o čemer najbolje priča gradnja piramid. Vladarje so na poslednjo pot pospremili v bogato okrašenih nosilnicah, vozovih ali ladjah. Založili so jih z vsem potrebnim za bivanje mogočneža v prihodnjem življenju. Za prevoz zlatega sarkofaga s posmrtnimi ostanki Aleksandra Velikega do Aleksandrije so leta 323 pred našim štetjem uporabili pogrebni voz s prvimi preprostimi blažilci. Ročni vozički in vozovi s konjsko vprego so postali glavno pogrebno vozilo za prihodnjih nekaj tisočletij. Po izumu topov v 13. stoletju in postopnem večanju njihovih dimenzij je postala variacija tega prevoza še topovska lafeta, podnožje s kolesi za prevoz topov, na katero so položili krsto vojaških voditeljev in častnikov. Šele v 19. stoletju so z uveljavitvijo parnega stroja in gradnjo železnic občasno peljali truplo pokojnika tudi z vlakom, na kratkih razdaljah pa so še naprej vladala vprežna vozila. Ponekod v velikih ameriških mestih so v ta namen izdelali posebne vagone podzemne železnice, a se niso "prijeli". V svetu je mogoče najbolj znan prevoz po železnici iz leta 1865, ko so s parnim vlakom na poslednji poti prepeljali ameriškega predsednika Abrahama Lincolna iz Washingtona, kjer je bil nanj izvršen atentat. Telo velikega voditelja, ki je združil Američane razcepljene v državljanski vojni in odpravil suženjstvo je žalostni transport prepeljal skozi več zveznih držav do Illinoisa, kjer so ga pokopali v grobnico na pokopališču Oak Ridge. Nam časovno in krajevno je bližja zadnja pot nekdanjega jugoslovanskega predsednika Josipa Broza Tita, ki so ga iz Ljubljane, kjer je leta 1980 umrl, prepeljali z vlakom skozi velik del Jugoslavije do Beograda, kjer je pokopan v grobnici na Dedinjah. Z izumom elektromotorja, motorja z notranjim izgorevanjem in avtomobila so se pojavile nove možnosti prevoza krste od bivališča pokojnika ali bolnišnice do mrliške vežice in naprej do cerkve, kjer so opravili poslovilno mašo, potem pa še na zadnjo pot do groba. Preden so se uveljavila motorna pogrebna vozila je moralo miniti še skoraj pol stoletja, da so postali motorji dovolj močni, predvsem pa zanesljivi in tihi. Prva omemba motornih pogrebnih vozil sega v leto 1907, ko so pogrebni voziček z vgrajenim elektromotorjem pričeli uporabljati v Parizu. Dve leti pozneje so v ZDA izdelali mrliški avto z bencinskim motorjem vendar se je širša uporaba pričela šele v 1920 letih. V prvem obdobju, še posebej med prvo svetovno vojno so ista vozila uporabljali tako za prevoz ranjencev in obolelih kot za prevoz trupel, vendar so skoraj povsod že kmalu ločili osnovni namen vozila z izbiro vgrajene opreme. Ponekod na podeželju ZDA so taka kombinirana vozila uporabljali še v drugi polovici prejšnjega stoletja. Zaradi manjše frekvence pogrebnih prevozov so vozilo uporabljali kot reševalno vozilo za prevoz ranjencev, za prevoz mrličev pa so vozilo pred vožnjo okrasili z zavesami in cvetjem ter drugo dekoracijo in vozilo je bilo nared. Z ameriškim zveznim zakonom so tovrstne kombinacije prepovedali šele leta 1979. Za pogrebna vozila največkrat uporabljajo prestižne znamke vozil. Tako se pokojnik vsaj enkrat (če že ne za življenja) vsaj po smrti pelje z luksuznim vozilom. Mogoče uporabljajo prestižna vozila v te namene bolj zaradi sorodnikov, ki bi jih bilo sram, če bi žaro peljali s kakšnim cenenim avtom. V Evropi so danes najbolj pogosta pogrebna vozila izdelana na šasijah Mercedes-Benz, Jaguar, Opel, Ford in seveda ponekod še naprej legendarnih Rolls Royce ali Daimler, v ZDA prednjačita Cadillac in Lincoln, v Aziji pa Mitsubishi, Toyota in Nissan. Proizvodnja pogrebnih vozil običajno poteka v dveh fazah. Najprej v tovarni serijsko izdelajo šasijo z motorjem in prednjim delom z vozniškim prostorom, potem pa dokončajo vozilo pri specializiranih izdelovalcih karoserij, ki nekoliko ojačajo podvozje in zavore, ter opremijo vozilo glede na želje in fantazijo končnega naročnika, pogrebnega podjetja. Danes večino pogrebnih vozil izdelajo s predelavo karavanskih verzij standardnih vozil. Glede na "lahko delo" zdržijo tovrstna vozila ob rednem vzdrževanju tudi po več desetletij, tako da jih specializirana podjetja menjajo bolj zaradi prestiža, kot zaradi nuje. Po svetu se je uveljavilo nekaj glavnih slogov opremljanja pogrebnih vozil. Običajno gre za klasični pristop, ki se je ohranil še od opremljanja kočij, ki so jih bogato tapecirali s plišem in zavesami, ali pa za limuzinski pristop, ko vozila opremijo s čim večjimi okrašenimi steklenimi površinami, ki jih vstavijo med nosilne stebričke. Ponekod v Aziji skušajo s pogrebnimi vozili čim bolj posnemati klasične oblike budističnih templjev, okrašene z bogato, pogosto pozlačeno dekoracijo. V zadnjem času so v želji po individualnosti in originalnem pristopu nekatera pogrebna podjetja pričela uporabljati na zadnji poti svojih strank tudi bolj neobičajne kombinacije vozil. V Veliki Britaniji lahko navdušeni motoristi za prevoz krste ali žare s pepelom na zadnji poti izberejo motocikel s stransko prikolico. Nekaj podobnega so se domislili tudi v kombinaciji s triciklom in prikolico. Za tiste, ki se jim še posebej mudi v nebesa (ali bolj verjetno pekel) so preko luže izdelali "hot rod" vozilo s simbolično številko "666" na vratih. Ponekod po svetu za pogrebne prevoze še vedno uporabljajo tudi čolne. Na prehodu v 21. stoletje se je uresničila še želja zaljubljencev v znanost in tehnologijo, hkrati pa smo dobili novo pogrebno vozilo – vesoljsko raketo. Spomladi 1997 je poletela raketa "Pegasus", ki je na svoji poti v vesolje ponesla s seboj pepel 24 ljudi, ki so želeli biti astronavti vsaj po smrti in so si to mogli privoščiti. Modificirana raketa z žarami v velikosti šminke je krožila okoli Zemlje na eliptični tirnici naslednjih pet let, dokler ni padla nazaj spomladi 2002. Med "potniki" sta bila tudi scenarist znanstveno-fantastične filmske serije "Star Trek" Gene Roddenberry in psiholog ter futurist Timothy Leary, ki je najbolj znan po svojih zamislih o terapevtskem delovanju mamila LSD v zgodnjih 1960 letih. Naslednji polet je bil prvi pravi vesoljski pogreb. Sonda "Lunar Prospector", ki je poleg merilnih instrumentov s seboj ponesla tudi vzorec pepela znanega astronoma je pristala na Luni. Eugene Shoemaker (odkritelj istoimenskega kometa), prvi človek pokopan na Luni, je tja prispel poleti 1999. V naslednjih letih je mrliška raketa poletela še večkrat in do danes ponesla v vesolje ostanke vsega skupaj približno 660 ljudi. Med njimi je več znanih ljudi, na primer astronom Clyde Tombaugh, ki je leta 1930 odkril planet Pluton, James Doohan, bolj znan kot Scotty v filmski seriji "Star Trek" in Leroy Gordon Cooper, član prve vesoljske odprave ZDA (projekt Mercury) iz začetka 1960 let.