Genre: Opinion/Argumentation

Domenvam, da nas je vsaj kaka peščica takšnih, ki se še predobro spominjamo časov, ko je Ray Cokes v najbolj gledanem terminu brez zadržkov rolal Slayerje in ko se je v sicer malce poznejših nočnih urah na MTV Europe vrtelo marsikaj, kar še danes mečemo v predal alternativne in ne pretirano komercialne godbe in se je godba tudi poslušala, ne samo gledala. O različnosti okusov tukaj res ne bi razpravljal, se je pa svoje čase tudi na tej televizijski postaji dalo slišati marsikaj, še posebej, če si vztrajal v nočni zasedi ali trpel za nespečnostjo. Kakšno je trenutno psihično stanje vseh mogočih derivatov te godbene institucije, bi težko sodil, že nekaj časa je ne spremljam več, a sodeč po besedah mlajših kolegov sodim, da se je duh osemdesetih in zgodnjih devetdesetih kar malce pritajil in odšel na počitnice neznano kam. <p/> Zakaj pravzaprav tako butast uvod? Preprosto zaradi tega, ker je Arrested Development ena tistih skupin, ki je brez MTV-ja in njenih izumov, kot je Unplugged, tukaj skoraj zagotovo ne bi poznali. Ta pretežno črnski kolektiv je v prvi polovici devetdesetih na valovih prej omenjenega TV programa s prvencem prijadral v naše kraje, se nam za večno vtisnil v male možgane in potem kar nekako izginil izven naše zavesti, tako da me je najava CUK-a v Šiški kar nemalo presenetila. Priznam, za AD sem bil skorajda prepričan, da so se že davno razpustili, tako da me je njihov koncert v Šiški nemalo razveselil, skoraj tako kot dejstvo, da so lani izdali čisto spodobno in poslušljivo ploščo Strong, ki sicer ne prinaša kakega posebnega presežka, je pa čisto prijetno čtivo in ti hiphop-funky-Motown navdahnjene melodije zlahka zlezejo pod kožo, kar je že od samega začetka vrlina AD. Skratka, špil ki bi ga bilo kar greh zamuditi. <p/> Če je govorjenje o tem, da so nastopajoči navdušili zbrano publiko, ponavadi kar se da predvidljivo, lahko za nastop Arrested Development v Šiški trdim natančo to. Toliko veselih in zadovoljnih ljudi na kvadratni meter že dolgo časa nisem videl. Šiška sicer ni pokala po šivih, je bilo pa točno tako polna, da se je dalo čisto udobno migati, tu pa tam vzdigniti roke in kaj malega tudi zapeti, čeprav je bilo očitno, da večina publike kaj dlje od njihovega prvenca niso prišli in so, razumljivo, najbolj tripali na tiste dobre, stare štiklce, ki so nam že dodobra zlezli pod kožo, ali pa na glasbene vložke legendarnega Boba Marleya ali malo manj legendarnih 4 Non Blondes. AD se očitno dobro zavedajo, da je bil njihov domet v Evropi, kamor so prišli po dolgih letih, precej omejen in da je samo njihova godba le malce premalo, da bi dodobra vzdignila ljudi na noge, a je po drugi strani hvalevredno dejanje, da se kolektiv ni spustil na raven glasbenih želja, čeprav brez najbolj znanih štiklcov, posebej v finalu, le ni šlo. Sama intenzivnost koncerta je bila že od vsega začetka na visoki ravni in se je proti koncu še malce vzdignila, tudi po zaslugi bobnarskega, basovskega in karaoke vložka, ki so za moj okus sicer malce pocenili celoten vtis, so pa potem v dolgem dodatku, morda bolje rečeno v drugem delu koncerta, nastop odlično pripeljali do velikega finala, ko so zavore popustile in je kemija med bendom in občinstvom delovala tako dobro, da lahko govorimo že o popolnosti. <p/> Kot tudi sami radi poudarijo, AD igrajo godbo za ljudi od ljudi, in boljšo demonstracijo tega načela bi res težko našli, še posebej, če govorimo o večjih koncertih, oziroma o koncertih, na katerih se nabere vsaj kakih sto glav in o intimnem vzdušju ne more biti govora. Ni dvoma, AD so dobro uležani in zvežbani ter dobro vedo, kaj in kako je treba postoriti, da zabava, pomešana z dobronamernim trkanjem na vseobčo človeško zavest, doseže svoj cilj in namen. Resnici na ljubo, AD v zadnji petnajstih letih niso izumili nič kaj presenetljivo revolucinarnega, kar pa odlično nadomeščajo z iskrenostjo, ki jo vlagajo v svojo glasbo in, očitno, tudi v svoje nastope, tako da se zdi, da so še vedno tisti svež bend, ki je v začetku devetdesetih eksplodiral v naših ušesih. V njihovem nastopu ni bilo toliko vračanja v preteklost, kot bi ga morda lahko pričakovali, bolj je bila prisotna nekakšna brezčasnost ujeta v tukaj in sedaj ter fascinacija nad tem, tako kot se je zdel fasciniran sam bend nad odzivom, na katerega je naletel. Ogljete si fotografije in morda vam bo bolj jasno, kaj želim povedati s tem. <p/> Na kratko, koncert AD je bila preprosto nezatežena, sproščena izkušnja nepretenciozne godbe, ki skuša ugajati široki publiki, a ne ravno čisto vsem in ne ravno za vsako ceno, kar je seveda dobro za poslušalstvo, a malce manj hvaležno za same izvajalce, ki zaradi tega kar nekako ostajajo v senci godbe, ki na tak ali drugačen način, niti ne nujno slab, izstopa in celote. Vsekakor je slišati kaj novega in neobičajnega čisto fino in krasno, a tudi čisto preprosta zabava, ki pa vseeno vsebuje sporočilo in ni čisto plitva, ni odveč in se tu in tam prileže. AD so v tem mojstri in resničen užitek jim je bilo prvič in upam, da ne tudi zadnjič, prisluhniti tudi pri nas.